Иля Илф, Евгений Петров

Златният телец

От авторите

По повод на нашето обобществено литературно стопанство към нас се обръщат обикновено с напълно основателни, но доста еднообразни въпроси: „Как така пишете заедно?“

Отначало отговаряхме нашироко, впускахме се в подробности, разказвахме дори за една голяма караница, която стана по следния повод: да убием ли героя на романа „12-те стола“ Остап Бендер, или да го оставим жив? Не забравяхме да споменем и за това, че участта на героя бе решена чрез жребий. В захарницата бяха сложени две книжки, на едната от които с трепереща ръка беше изобразен череп и две кокоши костици. Изтеглен беше черепът — и след половин час великият комбинатор не беше между живите. Той беше заклан с бръснач.

Сетне взехме да отговаряме не толкова подробно. За караницата вече не разказвахме. Още по-късно престанахме да се впускаме в подробности. И после отговаряхме вече без никакво въодушевление:

— Как пишем двама ли? Ами така си пишем. Както братя Гонкур. Едмонд тича по редакциите, а Жул пази ръкописа, за да не го откраднат познати.

И изведнъж еднообразието на въпросите беше нарушено.

— Кажете — запита ни някакъв строг гражданин от онези, които признаха съветската власт малко по-късно от Англия и мъничко по-рано от Гърция, — кажете, защо пишете смешно? Какви са тия смешки в реконструктивния период? Да не сте се нещо побъркали?

По-нататък той дълго и сърдито ни убеждаваше, че сега смехът е вреден.

— Грешно е да се смее човек! — говореше той. — Да, не бива да се смее човек! И да се усмихва не бива! Като гледам този нов живот, тези промени, не ми се иска да се усмихвам, а ми се иска да се моля!

— Ами че ние не се смеем ей току-така — възразявахме ние. — Нашата цел е сатирата, и то срещу онези хора, които не разбират реконструктивния период.

— Сатирата не може да бъде смешна — рече строгият другар и като хвана под ръка някакъв занаятчия-баптист, когото взе за стопроцентов пролетарий, поведе го към квартирата си.

Поведе го да го описва със скучни думи, поведе го да го включи в своя шесттомен роман под заглавие „А паразити никога!“

Всичко разказано не е измислица. Ако трябваше да се измисля, би могло и по-смешно.

Дайте на такъв гражданин-венцехвалител свобода и той дори на мъжете ще тури фереджета, а сам от ранно утро ще свири на тръба химни и псалми, считайки, че именно по такъв начин трябва да се помага на строителството на социализма.

И през цялото време, докато съчинявахме „Златният телец“, над нас се рееше ликът на строгия гражданин.

— Ами ако тази глава вземе, че излезе смешна? Какво ще каже строгият гражданин?

Но в края на краищата постановихме:

а) да напишем романа по възможност весел,

б) рече ли строгият гражданин отново да заяви, че сатирата не трябва да бъде смешна, да помолим прокурора на републиката да привлече споменатия гражданин под углавна отговорност по онзи член, който наказва за тъпота с взлом.

И. Илф

Е. Петров

Първа част

Екипажът на „Антилопа“

Преди да пресечеш улицата, огледай се встрани.

(Правило за уличното движение)

Глава I

За това как Паниковски наруши конвенцията

Трябва да обичаме пешеходците.

Пешеходците представляват по-голямата част от човечеството. Нещо повече — най-добрата негова част. Пешеходците са създали света. Те са построили градовете, издигнали са многоетажните сгради, прокарали са канализацията и водопровода, павирали са улиците и са ги осветили с електрическите лампи. Те са разпространили културата по целия свят, изобретили са книгопечатането, измислили са барута, прехвърлили са мостовете през реките, разчели са египетските йероглифи, въвели са в употреба самобръсначката, премахнали са търговията с роби и са установили, че от зърната на соята могат да се приготвят сто и четиринадесет вкусни питателни блюда.

И когато всичко било готово, когато родната планета добила сравнително благоустроен вид, ето че се появили автомобилистите.

Трябва да отбележим, че автомобилът също е изобретение на пешеходците. Но автомобилистите някак изведнъж забравили това. Взели да мачкат кротките и умни пешеходци. Улиците, създадени от пешеходците, минали във властта на автомобилистите. Паважите станали двойно по-широки, а тротоарите се стеснили колкото тютюневия бандерол. И пешеходците започнали да се притискат изплашени до стените на къщите.

В големия град пешеходците водят мъченически живот. За тях е въведено някакво транспортно гето. Разрешават им да пресичат улиците само на кръстопътищата, тоест тъкмо на онези места, дето движението е най-силно и дето косъмчето, на което обикновено виси животът на пешеходеца, най-лесно може да се скъса.

В нашата обширна страна обикновеният автомобил, предназначен, както мислят пешеходците, за мирно превозване на хора и товари, е приел страшните очертания на братоубийствен снаряд. Той изважда от строя цели редици от членовете на профсъюзите и техните семейства. Ако някой път пешеходецът успее да отскочи изпод сребърния нос на колата, милицията го глобява за нарушаване правилата на уличния катехизис.

Изобщо авторитетът на пешеходците много се разклати. Те, които дадоха на света такива забележителни хора като Хораций, Бойл, Мариот, Лобачевски, Гутенберг и Анатол Франс, сега са принудени да се кълчат по най-долен начин, само и само да напомнят за своето съществуване. Боже, боже, когото в същност няма, докъде ти, когото наистина няма, докара пешеходеца!

Ето върви той от Владивосток за Москва по сибирското шосе, дигнал в едната си ръка знаме с надпис:

и преметнал през рамо тояга, на края на която се люшкат резервни сандали „Вуйчо Ваньо“ и тенекиен чайник без капак. Това е съветският пешеходец-физкултурник, който е излязъл от Владивосток като юноша и на преклонна възраст пред самите врати на Москва ще бъде премазан от тежък камион, чийто номер няма и да успеят да забележат.

Или друг, европейски мохикан на пешеходното движение. Той обикаля пеша света, като търкаля пред себе си варел. Той на драго сърце би тръгнал така, без варела, но тогава никой няма да забележи, че наистина е пешеходец на дълги разстояния и за него няма да пишат във вестниците. Ще трябва цял живот да тласка пред себе си проклетата тара, на която при това (позор, позор!) е нарисуван с големи жълти букви надпис, възхваляващ ненадминатите качества на автомобилното масло „Шофьорски блян“.

Дотам е деградирал пешеходецът.

И само в малките руски градове още уважават и обичат пешеходеца. Там той още е господар на улицата, безгрижно скита по паважа и го пресича по най-заплетен начин и в каквато си ще посока.

Гражданинът с фуражка с бяло дъно, каквито повечето носят управителите на летните градини и конферансиетата, несъмнено принадлежеше към най-голямата и най-добрата част на човечеството. Той вървеше по улиците на град Арбатов пеша и със снизходително любопитство се озърташе настрани. В ръка държеше малка акушерска чанта. Види се, градът с нищо не порази пешеходеца с артистичната фуражка.

Той видя петнадесетина сини, резедави и белорозови звънарни; направи му впечатление олющеното американско злато на църковните кубета. Знаме плющеше над официалната сграда.

До белите врати с кули на провинциален кремъл две строги бабички разговаряха на френски, оплакваха се от съветската власт и си спомняха своите любими щерки. От църковния зимник повяваше студ и лъхаше на прокиснало. Там, изглежда, се пазеха картофи.

— Храмът господен — склад за картофи — рече тихо пешеходецът.

Като мина под шперплатова арка с току-що написан с вар лозунг:

той се озова в началото на дълга алея, която се наричаше булевард „Млади дарования“.

— Не — каза пешеходецът с огорчение, — това не е Рио де Жанейро, това е много по-лошо.

Почти по всички пейки на булевард „Млади дарования“ седяха самотни девици с разтворени книжки в ръце. Дрипави сенки падаха по страниците на книгите, по голите лакти, по трогателните бретони. Когато пришелецът влезе в прохладната алея, по пейките се забеляза раздвижване. Скрити зад книгите на Гладков, Елиза Ожешкова и Сейфулина, девойките хвърляха плахи погледи към пристигналия. Той мина покрай развълнуваните читателки с парадна стъпка и излезе пред сградата на изпълкома — целта на неговата разходка.

В този момент иззад ъгъла изскочи файтон. Успоредно с него, като се държеше за прашния олющен калник и размахваше издута папка с печатен надпис „Musique“, потичваше човек в дългопола толстовка. Той разпалено доказваше нещо на потника във файтона. Пътникът, възрастен мъж с увиснал като банан нос, стискаше с крака един куфар и от време не време показваше среден пръст на събеседника си. В разгорещения спор инженерската му фуражка, чиято околишка лъщеше със зеления си мебелен плюш, се беше кипнала настрана. И двете спорещи страни често и особено гръмко произнасяха думата „размер“.

Скоро почнаха да се различават и други думи.

— Вие ще отговаряте за това, другарю Талмудовски! — викна дългополият, като отклони от лицето си пръста на инженера.

— А пък аз ви казвам, че при такива условия нито един свестен специалист няма да дойде при вас — отговори Талмудовски и се мъчеше да върне пръста си на предишната позиция.

— Вие пак за размера на заплатата ли? Ще трябва да се постави въпросът за скубачеството.

— Плюя ви аз на заплатата! Без пари ще ви работя! — крещеше инженерът и развълнуван описваше със средния си пръст всевъзможни криви. — Щом поискам, изобщо ще се пенсионирам. Вие оставете това крепостно право! Пишат навсякъде: „Свобода, равенство, братство“, а мен искат да ме принудят да работя в тази миша дупка!

Тук инженер Талмудовски бързо разтвори ръката си и се залови да изброява на пръсти:

— Квартирата — кочина, театър няма, заплатата… Файтонджия! Карай на гарата!

— Тпру-у! — запищя дългополият, като тичаше неспокойно напред и хващаше коня за юздата. — Аз, като секретар на секцията на инженерите и техниците… Кондрат Иванович! Та нали заводът ще остане без специалисти… Не ви ли е грях от бога… Обществеността няма да допусне това, инженер Талмудовски… В чантата си имам протокол.

И секретарят на секцията се разкрачи и започна бързо да развързва шнурчетата на своята „Musique“.

Тази непредпазливост разреши спора. Като видя, че пътят е свободен, Талмудовски се изправи на крака и викна с всички сили:

— Карай на гарата!

— Къде? Къде? — заломоти секретарят и се спусна подир файтона. — Вие сте дезертьор от трудовия фронт!

От папката „Musique“ изхвърчаха листове тънка хартия с някакви лилави „разгледаха — постановиха“.

Пришелецът, който наблюдаваше с интерес инцидента, постоя една минута на опустелия площад и с убедителен тон каза:

— Не, това не е Рио де Жанейро.

След минута той вече чукаше на вратата на кабинета на предизпълкома.

— Вие кого търсите? — запита го секретарят, който седеше на една маса до вратата. — Защо искате да отидете при председателя? По каква работа?

Посетителят, изглежда, познаваше изтънко системата за държане със секретарите на правителствените, стопанските и обществените организации. Той не се зае да убеждава, че е пристигнал по бърза служебна работа.

— По лична — рече той сухо, без да погледне секретаря, и провря глава в отвора на открехнатата врата. — Може ли за малко?

И без да дочака отговор, се приближи до бюрото:

— Здравейте, не ме ли познахте?

Председателят, черноок едроглав човек със синьо сако и също такъв панталон, напъхан в ботуши с високи скороходни токчета, погледна посетителя доста разсеяно и заяви, че не го познава.

— Наистина ли не ме познахте? А пък мнозина намират, че приличам поразително на баща си.

— Аз също приличам на баща си — нетърпеливо рече председателят. — Какво обичате, другарю?

— Цялата работа е — какъв е бащата — забеляза тъжно посетителят. — Аз съм син на лейтенант Шмид.

Председателят се смути и се понадигна. Той живо си припомни знаменития облик на революционния лейтенант с бледно лице и черна пелерина с големи бронзови закопчалки. Докато той събираше мислите си, за да зададе подходящ за случая въпрос на сина на черноморския герой, посетителят оглеждаше мебелировката на кабинета с поглед на придирчив купувач.

Някога, в царско време, мебелирането на учрежденията ставаше по калъп. Отгледана беше особена порода шаблонна мебел: плоски, стигащи до тавана шкафове, дървени дивани с тридюймови полирани седалки, маси с дебели билярдни крака и дъбови парапети, отделящи длъжностното лице от външния неспокоен свят. През време на революцията тази порода мебели почти изчезна и секретът на нейната изработка беше загубен. Хората забравиха как трябва да се обзавеждат помещенията на длъжностните лица и в служебните кабинети се появиха предмети, които дотогава се смятаха неделима принадлежност на частната квартира. В учрежденията се появиха пружинени адвокатски дивани с огледална поличка за седем порцеланови слона, които уж носят щастие, витринки за съдини, етажерчици, разгъваеми кожени кресла за ревматици и сини японски вази. В кабинета на председателя на арбатовския изпълком освен обикновеното бюро се бяха настанили две табуретки, тапицирани с нацепила се розова коприна, малка кушетка на ивици, атлазен параван с Фуджияма и цъфнали вишни и лъскав славянски шкаф, груба пазарска изработка.

„Шкафчето е пък тип «Хей, славяни!» — помисли си посетителят. — Тук не може да се измъкне много пара. Не, това не е Рио де Жанейро.“

— Много добре, че се отбихте — рече най-сетне председателят. — Вие навярно идвате от Москва?

— Да, пътем — отвърна посетителят, като гледаше кушетчицата и все повече се убеждаваше, че финансовите работи на изпълкома са зле. Той предпочиташе изпълкоми, обзаведени с нова шведска мебел от ленинградския дървтръст.

Председателят се канеше да запита сина на лейтенанта за целта на неговото идване в Арбатов, ала неочаквано за самия себе си се усмихна жално и рече:

— Ние имаме забележителни църкви. Тук идваха вече от Главнаука, готвят се да реставрират. Кажете, вие самият помните ли въстанието на броненосеца „Очаков“?

— Смътно, смътно — отговори посетителят. — През онова героично време аз бях още съвсем малък. Бях дете.

— Извинете, а как ви е името?

— Николай… Николай Шмид.

— А по баща?

„Сега я оплесках!“ — помисли си посетителят, който също не знаеше името на своя баща.

— Да-а — проточи той, като избягна прекия отговор, — сега мнозина не знаят имената на героите. Опиянение от непа. Няма го онзи ентусиазъм. Собствено аз попаднах във вашия град съвсем случайно. Неприятност на пътуването. Останах без копейка.

Председателят много се зарадва от промяната на разговора. Стори му се позорно, че е забравил името на героя от „Очаков“.

„Наистина — мислеше той, като гледаше със симпатия въодушевеното лице на героя, — затъваш тук в работа. Забравяш великите вехи.“

— Как казвате? Без копейка? Интересно.

— Естествено бих могъл да се обърна към частно лице — каза посетителят, — всеки ще ми даде, но нали разбирате, не е много удобно от политическа гледна точка. Син на революционер — и изведнъж проси пари от частника, от непмана…

Последните думи синът на лейтенанта произнесе истерично. Председателят тревожно се вслуша в новите интонации в гласа на посетителя. „Ами ако го прихващат? — помисли той. — От грижи по него не мога се отърва.“

— И много добре сте сторили, че не сте се обърнали към частник — рече най-сетне объркалият се председател.

След това синът на черноморския герой меко, без натиск мина към въпроса. Той поиска петдесет рубли. Притиснат от тесните рамки на местния бюджет, председателят можа да даде само осем рубли и три купона за обед в кооперативния стол „Бивш приятел на стомаха“.

Синът на героя пъхна парите и купоните в дълбокия джоб на изтърканото си пъстросиво сако и вече се канеше да стане от розовата табуретка, когато зад вратата на кабинета се чу трополене и протестният вик на секретаря.

Вратата се отворя бързо и на прага се показа нов посетител.

— Кой е тука главният? — запита той, като дишаше тежко и шареше с похотливи очи из стаята.

— Аз съм — рече председателят.

— Здрасти, председателю — викна новопристигналият, като протягаше лопатообразната си длан. — Да се запознаем. Синът на лейтенант Шмид.

— Кой? — запита градският глава, като се облети.

— Синът на великия, незабравимия герой лейтенант Шмид — повтори дошлият.

— Ами че другарят, дето седи, е син на другаря Шмид, Николай Шмид.

И председателят, съвсем разстроен, посочи първия посетител, чието лице внезапно прие сънлив израз.

В живота на двамата мошеници настъпи деликатен миг. В ръцете на скромния и доверчив председател на изпълкома всеки момент можеше да блесне дългият неприятен меч на Немезида. Съдбата даваше само една секунда време за създаване на спасителна комбинация. В очите на втория син на лейтенант Шмид се изписа ужас.

Неговата фигура в лятна рубашка „Парагвай“, панталони с матроски капак и синкави платнени обувки, минута преди това рязко очертана и ъгловата, почна да се разтапя, загуби своите страшни контури и вече не внушаваше никакво уважение. На лицето на председателя се появи зла усмивка.

И ето, когато на втория син на лейтенанта вече се струваше, че всичко е загубено и че ужасният председателски гняв ей сега ще се стовари върху неговата рижа глава, от розовата табуретка дойде спасение.

— Вася! — провикна се първият син на лейтенант Шмид, като скочи. — Мили братко! Не познаваш ли брат си Коля?

И първият син сграбчи втория син в обятията си.

— Познавам те! — възкликна проумелият Вася. — Как да не познавам брат си Коля!

Щастливата среща беше ознаменувана с такива невероятни ласки и с толкова необикновени по сила прегръдки, че вторият син на черноморския революционер се освободи от тях с побледняло от болка лице. От радост брат му Коля го посмачка доста.

Докато се прегръщаха, двамата братя поглеждаха под око председателя, от чие го лице не слизаше киселият израз. Това налагаше спасителната комбинация още тук, на място, да се развие и допълни с битови детайли и с нови, изплъзнали се от „История на партията“ подробности по въстанието на моряците в 1905 година. Държейки се за ръце, братята се отпуснаха на кушетката и без да свалят угоднически очи от председателя, потънаха в спомени.

— Да се чудиш просто, каква среща! — възкликна фалшиво първият син, като канеше с поглед председателя да се присъедини към това семейно тържество.

— Да — рече председателят с леден глас. — Случва се, случва се.

Като видя, че председателят все още се намира в лапите на съмнението, първият син помилва брат си по рижите като на сетер къдрици и гальовно попита:

— Ами кога пристигна от Мариупол, дето живееше при нашата баба?

— Да, живях — промърмори вторият син на лейтенанта — при нея.

— А защо така рядко ми пишеше? Много се безпокоях.

— Бях зает — отговори мрачно рижокосият.

От страх, че неуморният му брат ей сега ще се заинтересува с какво е бил зает (а той беше зает предимно с лежане в изправителните домове на различни автономни републики и области), вторият син на лейтенант Шмид взе инициативата в свои ръце и сам зададе въпрос:

— А ти защо не пишеше?

— Аз пишех — отговори неочаквано братлето в изблик на необикновена веселост, — препоръчани писма ти пращах. Пазя дори пощенските разписки.

И той бръкна във външния си джоб, отдето наистина измъкна куп смачкани бележки, но, кой знае защо, ги показа не на брат си, а на председателя на изпълкома, при това отдалече.

Колкото и да е чудно, но бележките успокоиха малко председателя и спомените на братята станаха по-живи. Рижокосият съвсем свикна с обстановката и доста смислено, макар и монотонно, разказа съдържанието на масовата брошура „Метежът на Очаков“. Брат му украсяваше неговото сухо описание с такива живописни подробности, че председателят, който бе започнал да се успокоява, наостри уши.

Все пак той пусна братята с миром и те изскочиха на улицата с голямо облекчение.

Зад ъгъла на изпълкома те се спряха.

— Тъкмо стана дума за детството — рече първият син, — когато бях дете, убивах на място такива като вас. С прашка.

— Защо? — попита радостно вторият син на прочутия баща.

— Такива са суровите закони на живота. Или, да се изразя по-кратко, животът ни диктува своите сурови закони. Вие защо се вмъкнахте в кабинета? Не видяхте ли, че председателят не е сам?

— Аз мислех…

— Ах, вие сте мислили? Значи, понякога Мислите? Вие сте мислител. Как се казвате, мислителю? Спиноза? Жан-Жак Русо? Марк Аврелий?

Рижокосият мълчеше, потиснат от справедливото обвинение.

— Хайде, прощавам ви. Живейте си. А сега — да се запознаем. Тъй или иначе, братя сме, а роднинството задължава. Казвам се Остап Бендер. Разрешете и аз да науча истинското ви име.

— Балаганов — представи се рижокосият, — Шура Балаганов.

— За професията не питам — рече учтиво Бендер, — но се досещам. Навярно нещо интелектуално? Присъдите тая година много ли са?

— Две — отвърна без стеснение Балаганов.

— Туй вече не е хубаво. Защо продавате вашата безсмъртна душа? Човек не трябва да попада в съда. Това е долно занятие. Имам пред вид кражбата. Да не говорим за това, че е грешно да се краде — като дете мама сигурно ви е запознала с тази доктрина, — при това то е безцелно губене на сили и енергия.

Остап дълго още щеше да развива своите възгледи за живота, ако Балаганов не го бе прекъснал.

— Гледайте — рече той, като сочеше зелените пазви на булевард „Млади дарования.“ — Виждате ли, идва един човек със сламена шапка?

— Виждам — каза високомерно Остап. — Е, а какво? Да не би да е губернаторът на остров Борнео?

— Това е Паниковски — рече Шура. — Син на лейтенант Шмид.

По алеята, в сянката на августейшите липи, като се кривеше малко на една страна, вървеше не млад вече гражданин. Коравата сламена шапка с ръбести краища беше килната на главата му. Панталоните му бяха толкова къси, че откриваха белите вързалки на долните му гащи. Под мустаците на гражданина пламтеше като огънче на цигара златен зъб.

— Как, още един син ли? — каза Остап. — Става забавно.

Паниковски се приближи до сградата на изпълкома, описа замислен пред входа една осморка, хвана периферията на шапката с две ръце и я намести правилно на главата си, опъна сакото, въздъхна тежко и тръгна навътре.

— Лейтенантът е имал трима сина — забеляза Бендер, — двамата умни, а третият глупак. Трябва да го предупредим.

— Няма нужда — каза Балаганов, — нека знае друг път как се нарушава конвенция?

— Каква е пък тази конвенция?

— Почакайте, после ще ви кажа. Влезе, влезе!

— Аз съм човек завистлив — призна си Бендер, — но тук няма за какво да завиждам. Вие никога ли не сте гледали борба с бикове? Да идем да погледаме.

Сдружилите се деца на лейтенант Шмид излязоха иззад ъгъла и се приближиха до прозореца на председателския кабинет.

Зад замъгленото, немито стъкло седеше председателят. Той пишеше бързо. Както при всички пишещи, лицето му беше нажалено. Изведнъж той вдигна глава. Вратата се разтвори и в стаята проникна Паниковски. Притиснал шапка към кирливото си сако, той се спря близо до бюрото и дълго мърда дебелите си устни. След това председателят подскочи на стола си и широко отвори уста. Приятелите чуха проточен вик.

С думите „всички назад“ Остап повлече подире си Балаганов. Те изтичаха на булеварда и се прикриха зад едно дърво.

— Свалете шапки — рече Остап, — оголете глави. Ей сега ще стане изнасянето на тялото.

Той не се излъга. Не бяха още успели да заглъхнат тътнежите и модулациите от гласа на председателя, когато на портала на изпълкома се показаха двама яки сътрудници. Те носеха Паниковски. Единият го държеше за ръцете, другият — за краката.

— Тленните останки на покойния — коментираше Остап — бяха изнесени на ръце от близки и приятели.

Сътрудниците извлякоха третото глупаво дете на лейтенант Шмид на стълбището и взеха бавно да го люлеят. Паниковски мълчеше, загледан покорно в синьото небе.

— След кратката гражданска панихида… — започна Остап.

В същия миг сътрудниците, като придадоха достатъчно размах и инерция на тялото на Паниковски, го изхвърлиха на улицата.

— … тялото бе предадено на земята — завърши Бендер.

Паниковски се пльосна на земята като жаба. Той се изправи бързо и като се кривеше на едната страна повече от преди, побягна по булевард „Млади дарования“ с невероятна бързина.

— Е, сега разкажете — промълви Остап — по какъв начин този гад е нарушил конвенцията и каква е била тази конвенция.

Глава II

Тридесетте сина на лейтенант Шмид

Тревожно прекараното утро свърши. Без да се сдумват, Бендер и Балаганов бързо се отдалечиха от изпълкома. По главната улица возеха на разточена селска кола дълга синя релса. Такъв звън и екот се носеха по главната улица, като че каруцарят с рибарските брезентови работни дрехи караше не релса, а оглушителна музикална нота. Слънцето се отразяваше от стъклената витрина на магазина за нагледни пособия, дето над глобусите, черепите и картонения, смешно боядисан черен дроб на пияница приятелски се прегръщаха два скелета. В бедния прозорец на работилницата за щемпели и печати най-голямо място заемаха емайлираните табелки с надписи:

просто

и най-после черна солидна табела със златни букви:

Види се, тези категорични текстове най-много се търсеха в град Арбатов. На всички останали аления в живота работилницата 33 щемпели и печати се беше отзовала само с една синя табелка:

По-нататък един до друг се бяха разположили три магазина за духови инструменти, мандолини и басови балалайки. Медните тръби, блеснали развратно, бяха полегнали на полиците на витрината, обвити с червено платно. Особено хубав беше бас хеликонът. Той беше толкова могъщ, тъй лениво се приличаше на слънцето, свит на кравай, че би трябвало да го държат не във витрината, а в столичната зоологическа градина, някъде между слона и боата, та през празнични дни родителите да водят децата си при него и да им казват: „Ето, детето ми, павилионът на хеликона. Хеликонът сега спи. А когато се събуди, непременно ще почне да тръби“ И децата ще зяпат удивителната тръба с големи учудени очи.

В друго време Остап Бендер би обърнал внимание и на новите, големи колкото къщи балалайки, и на извилите се от слънчевия пек грамофонни плочи, и на пионерските барабани, които със своите крещящи шарки навеждаха на мисълта, че куршумът е глупак, а щикът — юнак, ала сега не му беше до това. Ядеше му се.

— Вие, разбира се, стоите на края на финансовата бездна? — попита той Балаганов.

— Намеквате за пари ли? — рече Шура. — Нямам пари вече цяла седмица.

— В такъв случай вие ще свършите зле, млади човече — рече наставнически Остап. — Финансовата бездна — това е най-дълбоката от всички бездни, в нея човек може да пада цял живот. Но нищо, не тъжете. Аз все пак задигнах в човката си три купона за обед. Председателят на изпълкома ме обикна от пръв поглед.

Но млечните братя не можаха да се възползуват от добрината на градския глава. На вратата на стола „Бивш приятел на стомаха“ висеше голям катинар, покрит с нещо като ръжда или елдена каша.

— Разбира се — рече с огорчение Остап, — по случай ревизията на шницелите столът е затворен завинаги. Ще трябва да предадем телата си на изтерзание на частниците.

— Частниците обичат сухата пара — възрази Балаганов глухо.

— Хайде, хайде, няма да ви измъчвам. Председателят ме обсипа със златен дъжд на сума осем рубли. Но имайте пред вид, уважаеми Шура, че нямам намерение да ви храня даром. Срещу всеки витамин, който ще ви набавя, аз ще искам от вас маса дребни услуги.

Ала частнособственически сектор в града не се оказа и братята се наобядваха в лятната кооперативна градина, дето нарочни плакати известяваха на гражданите за последното арбатовско нововъведение в областта на общественото хранене:

— Ще се задоволим с квас — каза Балаганов.

— Още повече — добави Остап, — че местният квас се приготвя от артела на частниците, които съчувствуват на съветската власт. А сега разкажете в какво се е провинил главорезът Паниковски. Обичам историйките за дребни мошеничества.

Заситилият се Балаганов погледна с благодарност своя спасител и започна да разказва. Разказът му продължи около два часа и съдържаше изключително интересни сведения.

Във всички области на човешката дейност предлагането на труда и неговото търсене се регулират от специални органи. Актьорът ще отиде в Омск само тогава, когато напълно се убеди, че няма защо да се бои от конкуренция и че за неговото амплоа на студен любовник или „масата е сложена“ няма други претенденти. Железничарите се намират под опеката на техните скъпи учкпрофсожи, които най-старателно публикуват във вестниците съобщения, че безработните багажни раздавачи не могат да разчитат на работа в района на Сизрано—Вяземската линия или че Средноазиатската линия има нужда от четирима бариерни пазачи. Експерт-стоковед дава обявление във вестника и цялата страна научава, че има на този свят експерт-стоковед с десетгодишен стаж, който поради семейни причини сменя службата си в Москва срещу работа в провинцията.

Всичко се регулира, тече по разчистени корита, извършва своя кръговрат в пълно съответствие със закона и под негова защита.

И единствен само пазарът на особената категория мошеници, които се представяха за деца на лейтенант Шмид, се намираше в хаотично състояние. Анархия раздираше корпорацията на децата на лейтенанта. Те не можеха да извлекат от своята професия онези изгоди, които несъмнено биха им донесли минутното познанство с администраторите, стопанските ръководители и обществениците, в по-голямата си част хора удивително доверчиви.

По цялата страна скиторят, като изнудват и крънкат пари, самозваните внуци на Карл Маркс, несъществуващите племенници на Фридрих Енгелс, братята на Луначарски, братовчедките на Клара Цеткин или в най-лошия случай потомците на прочутия анархист княз Кропоткин.

От Минск до Беринговия пролив и от Нахичеван на Аракс до Францйосифова земя роднините на великите хора посещават изпълкомите, слизат по гарите и угрижени се возят с файтони. Те бързат. Имат много работа.

По едно време предлагането на роднини все пак превиши търсенето и на този своеобразен пазар настъпи депресия. Чувствуваше се нужда от реформи. Постепенно туриха в ред своята дейност внуците на Карл Маркс, кропоткинци, енгелсовци и тям подобни, с изключение на буйната корпорация на децата на лейтенант Шмид, която като полския сейм вечно се раздираше от анархия. Децата се случиха някак груби, алчни, опърничави и си пречеха едно на друго да трупат в хамбара.

Шура Балаганов, който се смяташе първенец на лейтенанта, се обезпокои не на шега от създалата се конюнктура. Все по-често и по-често му се случваше да се сблъсква с другари по корпорация, които бяха изпортили напълно плодоносните поля на Украйна и курортните висоти на Кавказ, където той беше свикнал да работи доходно.

— И вие се изплашихте от нарастващите трудности? — попита подигравателно Остап.

Но Балаганов не забеляза иронията. Посръбвайки от лилавия квас, той продължаваше своето повествование.

Изходът от това напрегнато положение бил един — конференция. Над нейното свикване Балаганов работи цяла зима. Той водеше преписка с конкурентите, негови лични познати. Непознатите поканваше чрез срещаните по пътя внуци на Маркс. И ето най-после рано през пролетта на 1928 година почти всички известни деца на лейтенант Шмид се събраха в една московска кръчма при Сухаревата кула. Кворумът беше голям — излезе, че лейтенант Шмид има тридесет синове на възраст от осемнадесет до петдесет и две години и четири дъщери — глупави, възстари и некрасиви.

В кратка встъпителна реч Балаганов изрази надежда, че братята ще намерят общ език и ще изработят най-сетне конвенция, чиято необходимост се диктува от самия живот.

Според проекта на Балаганов целият Съюз на републиките следваше да се раздели на тридесет и четири експлоатационни участъци, според броя на събралите се. Всеки участък се предава за дългосрочно ползуване на едно от децата. Никой от членовете на корпорацията няма право да преминава границите и да се вмъква в чужда територия с цел да печели.

Срещу новите принципи на работа не възразяваше никой, с изключение на Паниковски, който още тогава заяви, че ще преживее и без конвенция. Затова пък при разпределянето на страната се разиграха безобразни сцени. Високите договарящи страни се изпокараха още в първата минута и вече не се обръщаха един към друг другояче освен с прибавяне на ругателни епитети.

Целият спор стана за разпределянето на участъците.

Никой не искаше да вземе университетските центрове. Никому не бяха потребни изпитаните вече Москва, Ленинград и Харков.

С много лоша репутация се ползуваха също така далечните, потънали в пясъци източни области. Тях обвиняваха в непознаване личността на лейтенант Шмид.

— Намерихте кого да излъжете! — крещеше пискливо Паниковски. — Вие ми дайте Средноруската хълмиста област, тогава ще подпиша конвенцията.

— Как? Цялата хълмиста област? — заяви Балаганов. — А не щеш ли да ти дадем като прибавка и Мелитопол? Или Бобруйск?

При думата „Бобруйск“ събранието застена болезнено. Всички бяха съгласни да тръгнат за Бобруйск веднага. Бобруйск се считаше за прекрасно, висококултурно място.

— Е, не цялата — настояваше алчният Паниковски, — поне половината. Най-сетне аз съм семеен човек, две семейства имам.

Но не му дадоха и половината.

След дълга виканица беше решено участъците да се разпределят с жребий. Бяха нарязани тридесет и четири листчета и на всяко от тях нанесено географско наименование. Плодородният Курск и съмнителният Херсон, малко разработеният Минусинск и почти безнадеждният Ашхабад, Киев, Петрозаводск и Чита — всички републики, всички области лежаха в една заешка шапка с наушници и чакаха стопаните си.

Весели възгласи, глухи стонове и ругатни съпровождаха тегленето на жребия.

Лошата звезда на Паниковски оказа своето влияние върху изхода на работата. Падна му се Поволжието. Той се присъедини към конвенцията извън себе си от яд.

— Аз ще отида — викаше той, — но предупреждавам: ако се отнесат зле с мен, ще наруша конвенцията и ще мина границата!

Балаганов, на когото се падна златният арбатовски участък, се разтревожи и още тогава заяви, че няма да търпи нарушаване на експлоатационните норми.

Така или иначе, работата беше турена в ред, след което тридесетте синове и четири дъщери на лейтенант Шмид заминаха за своите райони на работа.

— И ето вие, Бендер, сам видяхте как този гад наруши конвенцията — завърши своето повествование Шура Балаганов. — Той отдавна пълзи из моя участък, само че досега не можех да го пипна.

Въпреки очакванията на разказвача лошата постъпка на Паниковски не беше порицана от Остап. Бендер се изтегна на стола, загледан небрежно пред себе си.

На високата задна стена на градината на ресторанта бяха нарисувани дървета, гъстолисти и еднакви като на картинка в христоматия. Истински дървета в градината нямаше, обаче сянката, която падаше от стената, даваше живителна прохлада и напълно задоволяваше гражданите. Види се, гражданите до един бяха членове на съюза, защото пиеха само бира и дори без никакво мезе.

До портата на градината се приближи с непрестанно боботене и пукотевица зелен автомобил, на вратичката на който беше извъртян бял дъгообразен надпис: „Ех, как ще ви разходя!“ По-долу бяха поместени условията за разходка с веселата кола. На час — три рубли. За далечни разстояния — по споразумение. Пътници в колата нямаше.

Посетителите на градината си зашушукаха тревожно. Около пет минути шофьорът гледа умоляващо през решетката на градината и загубил, изглежда, надежда да намери пътници, викна предизвикателно:

— Таксито е свободно! Моля, сядайте!

Но никой от гражданите не изяви желание да се качи в колата „Ех, как ще ви разходя!“ И дори самата покана на шофьора им подействува някак особено. Те наведоха глави и се мъчеха да не гледат към колата. Шофьорът поклати глава и бавно отмина. Арбатовци гледаха тъжно подир него. След пет минути зеленият автомобил бясно профуча покрай градината в обратна посока. Шофьорът подскачаше на своето седалище и викаше нещо неразбрано. Колата бе все така празна.

Остап я изпрати с поглед и каза:

— Знаете ли, Балаганов, вие сте празноглавен. Не се обиждайте. С това искам да посоча точно мястото, което заемате под слънцето.

— Вървете по дяволите! — каза грубо Балаганов.

— Вие все пак се обидихте? Значи, според вас длъжността син на лейтенант не е празноглавство?

— Но нали и вие самият сте син на лейтенант Шмид! — извика Балаганов.

— Вие сте празноглавец — повтори Остап. — И син на празноглавец. И вашите деца ще бъдат празноглавци. Хлапак! Онова, което стана тая сутрин, не е дори епизод, а просто чиста случайност, каприз на художника. Джентълмен на дребно. Не ми е по характера да залагам на такива мизерни шансове. А що за професия е това, прости, господи! Син на лейтенант Шмид! Е, че това ще е година още, две. Ами после? После вашите рижи къдрици ще станат много познати и вас просто ще почнат да ви бият.

— Тогава какво да правя? — обезпокои се Балаганов. — Как да си изкарвам насъщния хляб?

— Трябва да мислите — рече сурово Остап. — Мен например ме хранят идеите. Аз не протягам ръка за горчивата изпълкомовска рубла. Моят план е по-широк. Вие, виждам, обичате безкористно парите. Кажете, каква сума ви допада?

— Пет хиляди — отговори бързо Балаганов.

— На месец?

— На година.

— Тогава няма да се разберем. На мен ми трябват петстотин хиляди. И по възможност наведнъж, а не на части.

— Може би все пак ще ги вземете на части? — попита отмъстителният Балаганов.

Остап изгледа изпитателно своя събеседник и отговори съвсем сериозно:

— Бих ги взел на части. Но ми трябват наведнъж.

Балаганов реши да се пошегува по повод и на това изречение, но вдигна очи към Остап и веднага засече. Пред него седеше атлет със строго очертано, сякаш пресовано върху монета лице. Фин белег пресичаше мургавото гърло. Очите святкаха със страшна веселост.

Балаганов изведнъж почувствува непреодолимо желание да застане мирно. Поиска му се дори да се окашля, както правят хора средно отговорни, когато разговарят с някои от висшестоящите другари. И наистина, след като се окашля, той запита смутено:

— А защо ви са толкова много пари… и то наведнъж?

— На мен въобще ми трябват повече — каза Остап. — Петстотин хиляди — това е моят минимум, петстотин хиляди пълноценни ориентировъчни рубли. Аз искам да замина, другарю Шура, да замина много далече, в Рио де Жанейро.

— Роднини ли имате там? — попита Балаганов.

— Защо, нима приличам на човек, който може да има роднини?

— Не, но аз…

— Нямам роднини, другарю Шура — сам съм на този свят. Имах татко, турски поданик, ала и той отдавна почина в страшни гърчове. Не е там работата. Аз от дете искам да отида в Рио де Жанейро. Вие естествено не знаете за съществуването на този град.

Балаганов скръбно поклати глава. От световните културни огнища освен Москва той знаеше само Киев, Мелитопол и Жмеринка. Изобщо той беше убеден, че земята е плоска.

Остап хвърли на масата един лист, откъснат от книга.

— Това е изрезка от „Малка съветска енциклопедия“. Ето какво пише тук за Рио де Жанейро: „1 360 000 жители…“ Така… „значителен брой мулати… на просторен залив на Атлантическия океан…“ Виждате ли, виждате ли! „Главните улици на града не отстъпват и на най-големите градове в света по своите богати магазини и великолепни сгради.“ Представлявате ли си, Шура? Не отстъпват! Мулати, залив, експорт на кафе, така да се каже, дъмпинг на кафе, чарлстон, наречен „Моето момиче има едно малко нещо“, и… какво да говорим! Вие сам виждате какво става. Милион и половина хора и всички до един с бели панталони. Искам да се махна оттука. През последната година между мен и съветската власт възникнаха най-сериозни разногласия. Тя иска да строи социализъм, а аз не искам. На мен ми е досадно да строя социализъм. Сега ясно ли ви е защо ми са нужни толкова пари?

— А откъде ще вземете петстотин хиляди? — попита тихо Балаганов.

— Откъдето искате — отвърна Остап. — Само ми покажете богат човек и аз ще му взема парите.

— Как? Убийство? — още по-тихо запита Балаганов и хвърли поглед към съседните масички, дето арбатовци дигаха чаши за наздравица.

— Знаете ли — каза Остап, — вие не е трябвало да подписвате така наречената сухаревска конвенция. Това умствено занимание явно ви е изтощило много. Вие просто видимо оглупявате. Запомнете хубаво, Остап Бендер никога никого не е убивал. Него искаха да убият — имаше такова нещо. Но самият той е чист пред закона. Разбира се, аз не съм херувим. Нямам криле, но чета наказателния кодекс. Това е моя слабост.

— А как мислите да измъкнете парите?

— Как мисля да ги измъкна ли? Измъкването или задигането на парите варира в зависимост от обстоятелствата. Лично аз имам четиристотин сравнително честни начина за измъкване. Но работата не е в начините. Работата е там, че сега няма богати хора. И тук е ужасът на моето положение. Друг би се нахвърлил, разбира се, на някое беззащитно държавно учреждение, но това не влиза в моите правила. Известно ви е моето уважение към наказателния кодекс. Няма сметка да грабиш колектива. Дайте ми по-богат индивид. Но няма го, няма го тоя индивидуум.

— Какво говорите! — възкликна Балаганов. — Има много богати хора.

— А вие познавате ли ги? — рече незабавно Остап. — Можете ли да ми кажете името и точния адрес поне на един съветски милионер? А такива има, трябва да ги има. Щом в страната сноват някакви парични знаци, трябва да има и хора, които притежават много от тях. Но как да се намери такъв шмекер?

Остап дори въздъхна. Изглежда, че мечтите за богатия индивидуум отдавна го вълнуваха.

— Колко приятно е — рече той замислен — да работиш с легален милионер в добре организирана буржоазна държава със стари капиталистически традиции. Там милионерът е популярна фигура. Адресът му е известен. Той живее в хубава къща някъде в Рио де Жанейро. Отиваш право при него на гости и още във вестибюла, след първите поздравления, измъкваш парите. И всичко това, имайте пред вид, с добром, вежливо: „Ало, сър, не се вълнувайте. Ще се наложи да ви обезпокоим мъничко. Ол райт. Готово.“ И туйто. Култура! Какво по-просто от това? Джентълмен в общество на джентълмени прави своя мъничък бизнес. Само не трябва да се стреля в полилея, излишно е. А у нас… боже, боже!… В каква студена страна живеем ние! У нас всичко е скрито, всичко е в нелегалност. Дори Наркомфин с неговия свръхмощен данъчен апарат не може да намери съветския милионер. А милионерът може би седи сега в тази така наречена лятна градина на съседната масичка и пие четирийсеткопейковото пиво „Тип-Топ“. Ето кое е обидното!

— Значи, вие мислите — попита Балаганов, като изчака малко, — че ако се намереше такъв таен милионер, то…

— Не продължавайте. Знам какво искате да кажете. Не, не е това, съвсем не е това. Аз няма да го душа с възглавница или да го удрям с лъскавия наган по главата. И въобще нищо глупашко няма да има. Ах, ако можеше само да се намери индивид! Аз така ще наредя всичко, че той сам ще ми донесе парите си на подносче със синя ивица по края.

— Това е много хубаво. — Балаганов доверчиво се усмихна. — Петстотин хиляди на подносче със синя ивица по края.

Той стана и почна да се върти около масичката. Цъкаше жалостиво с език, спираше се, отваряше дори уста, като че искаше да произнесе нещо, но без да каже нито дума, сядаше и отново ставаше. Остап равнодушно следеше движенията на Балаганов.

— Сам ще ги поднесе? — запита изведнъж Балаганов със скърцащ глас. — На подносче? Ами ако не ги поднесе? А къде е това Рио де Жанейро? Далече ли? Не може да бъде всички да ходят с бели панталони. Оставете тая работа, Бендер. С петстотин хиляди и у нас може добре да се преживее.

— Безспорно, безспорно — рече весело Остап, — можела се преживее. Но вие не размахвайте криле, без да има защо. Вие нямате петстотин хиляди.

На безметежното, неразорано чело на Балаганов се появи дълбока бръчка. Той погледна плахо Остап и промълви:

— Аз знам такъв милионер.

От лицето на Бендер мигом изчезна цялото оживление. Лицето му тутакси затвърдя и отново прие медалните си очертания.

— Карайте, карайте — каза той, — аз раздавам само в събота, няма какво да ми се издокарвате.

— Честна дума, мосю Бендер…

— Слушайте, Шура, щом вече минахме изключително на френски език, тогава наричайте ме не мосю, а ситуайен, което значи гражданин. Пардон, адресът на вашия милионер?

— Той живее в Черноморск.

— Разбира се, така си и мислех. Черноморск! Там дори и преди войната човек с десетина хиляди се наричаше милионер. А сега… мога да си представя! Не, това е глупост!

— Ама не е така, оставете ме да се доизкажа. Това е истински милионер. Разбирате ли, Бендер, случи ми се неотдавна да лежа в тамошния затвор…

След десет минути млечните братя напуснаха лятната кооперативна градина, дето поднасяха бира. Великият комбинатор се чувствуваше в положението на хирург, комуто предстои да направи твърде сериозна операция. Всичко е готово. В електрическите тенджери се парят марлите и бинтовете, милосърдната сестра в бяла тога пристъпва безшумно по кахления под, блестят медицинският фаянс и никел, болният лежи на стъклената маса, измъчено извърнал очи към тавана, в специално затопления въздух се носи мирис на немска дъвка. С разперени ръце хирургът се приближава до операционната маса, поема от асистента стерилизирания фински нож и казва сухо на болния: „Свалете бурнуса.“

— Винаги ми се случва така — каза Бендер, като святкаше с очи, — работа за милиони трябва да започвам при чувствителен недостиг на парични знаци. Целият ми капитал, основен, оборотен и запасен, възлиза на пет рубли… Как, казахте, се нарича този нелегален милионер?

— Корейко — отвърна Балаганов.

— Да, да, Корейко. Прекрасно име. И вие твърдите, че никой не знае за неговите милиони?

— Никой освен мен и Пружански. Но Пружански, нали ви разказвах, ще лежи в затвора още две-три годинки. Само да го бяхте видели как се вайкаше и плачеше, когато излизах на свобода. Изглежда, чувствуваше, че не е трябвало да ми разказва за Корейко.

— Това, дето ви е открил своята тайна, е нищо. Не заради това се е вайкал и плакал. Той навярно е предчувствувал, че вие ще разкажете цялата тази история на мен. А това наистина е голяма загуба за горкия Пружански. По времето, когато Пружански излезе от затвора, Корейко ще намира утеха само в баналната пословица: „Бедността не е порок“.

Остап свали лятната си фуражка и като я размаха във въздуха, попита:

— Имам ли бели коси?

Балаганов прибра корема си, разтвори стъпалата на краката си на широчина един пушечен приклад и с глас на деснофлангови отговори:

— Съвсем не!

— Значи, ще имам. Предстоят ни велики боеве. Вие също ще побелеете, Балаганов.

Балаганов изведнъж се изкиска глупашки:

— Та как казвате? Сам ще донесе парите на подносче със синя ивица по края?

— На мен на подносче — рече Остап, — а на вас на чинийка.

— А какво ще стане с Рио де Жанейро? Аз също искам да ходя с бял панталон.

— Рио де Жанейро — това е кристалната мечта на моето детство — отвърна строго великият комбинатор, — не я докосвайте с вашите лапи. Но на въпроса. Да се изпратят на мое разположение линейни кораби. Частите да пристигнат в град Черноморск в най-кратък срок. Форма на облеклото — караулна. Хайде, свирете марш! Парада ще командувам аз!

Глава III

Бензинът ваш — идеите наши

Година преди Паниковски да наруши конвенцията, като проникне в чужд експлоатационен участък, в град Арбатов се появи първият автомобил. Основоположник на автомобилното дело беше шофьорът на име Козлевич.

До кормилното колело го докара решението да започне нов живот. Старият живот на Адам Козлевич беше греховен. Той непрестанно нарушаваше наказателния кодекс на РСФСР, а именно член 162-и, който третира въпросите за тайното похищаване на чуждо имущество (кражба).

Този член има много пунктове, но за грешния Адам беше чужд пункт „а“ (кражба, извършена без използуване на каквито и да било технически средства). Това беше за него много примитивно. Пункт „д“, предвиждащ наказание с лишаване от свобода в срок до пет години, също не му допадаше. Той не обичаше да лежи дълго в затвора. И понеже от детинство имаше влечение към техниката, той от цялата си душа се отдаде на пункт „в“ (тайно похищаване на чуждо имущество, извършено с използуване на технически средства или нееднократно, или по предварително споразумение с други лица, на гари, пристанища, параходи, вагони и в хотели).

Но на Козлевич не му вървеше. Хващаха го и тогава, когато използуваше любимите си технически средства, и тогава, когато минаваше и без тях. Хващаха го на гарите, пристанищата, на параходите и в хотелите. Във вагоните също го хващаха. Хващаха го дори тогава, когато той, съвсем отчаян, започваше да присвоява чужда собственост по предварително споразумение с други лица.

Като полежа по съвкупност около три години, Адам Козлевич стигна до мисълта, че много по-удобно е човек да се занимава с открито натрупване на своя собственост, отколкото с тайно похищение на чужда. Тази мисъл внесе успокоение в неговата метежна душа. Той стана примерен затворник, пишеше разобличителни стихове в затворническия вестник „Слънце взхожда и захожда“ и усърдно работеше в механо-работилницата на изправителния дом. Пенитенциарната система му оказа благотворно влияние. Козлевич Адам Казимирович, четиридесет и шест годишен, произхождащ от селско семейство в бившата Ченстоховска околия, неженен, нееднократно осъждан, излезе от затвора като честен човек.

След две години работа в един от московските гаражи той купи случайно такъв стар автомобил, че неговото появяване на пиацата можеше да се обясни само с ликвидирането на автомобилния музей. Редкият експонат беше продаден на Козлевич за сто и деветдесет рубли. Кой знае защо, автомобилът се продаваше заедно с една изкуствена палма в зелено каче. Трябваше да се купи и палмата. Палмата горе-долу приличаше на нещо, но колата искаше доста работа: трябваше да се издирват на пазара липсващи части, да се кърпят седалките, отново да се постави електрическата инсталация. Ремонтът беше увенчан с боядисване на колата в гущеровозелен цвят. Породата на колата беше неизвестна, но Адам Казимирович твърдеше, че е „Лорен-Дитрих“. За доказателство той закова на радиатора на автомобила медна плочка с фабричната марка „Лорен-Дитрих“. Оставаше само да се пристъпи към частен превоз, за който Козлевич отдавна мечтаеше.

В деня, когато Адам Казимирович се накани за пръв път да изведе своята рожба на бял свят. На автомобилната борса стана едно печално за всички частни шофьори събитие. В Москва пристигнаха сто и двадесет малки, черни, прилични на броунинги таксиметри „Рено“. Козлевич дори не направи опит да се конкурира с тях. Палмата той даде на съхранение във файтонджийската чайна „Версай“ и замина на работа в провинцията.

Арбатов, лишен от автомобилен транспорт, се хареса на шофьора и той реши да остане завинаги в него.

Адам Казимирович си представи как трудолюбиво, весело и най-важното честно ще работи на попрището на автотранспорта. Представяше си как в ранно арктическо утро дежури пред гарата в очакване на московския влак. Загърнат в рижа кожена шуба и вдигнал на чело авиаторските предпазни очила, той черпи дружелюбно носачите с цигари. Някъде отзад се гушат премръзналите файтонджии. Те плачат от студ и треперят в дебелите си сини поли. Но ето че се чува тревожният звън на камбанката на гарата. Това е сигналът. Влакът е пристигнал. Пътниците излизат на площада пред гарата и с доволни гримаси се спират пред колата. Те не са очаквали, че в този арбатовски затънтен край вече е проникнала идеята за автопревоза. Козлевич тръби с тромбата, лети с пътниците към Дома на селянина.

Работа има през целия ден, всички с радост се възползуват от услугите на механическия екипаж. Козлевич и неговият верен лорен-дитрих са неизбежни участници във всички градски сватби, екскурзии и тържества. Но най-много работа има през лятото. В неделни дни с колата на Козлевич излизат вън от града цели семейства. Кънти безгрижният смях на децата, вятърът развява ешарфи и панделки, жените чуруликат весело, бащите на семействата гледат с уважение кожения гръб на шофьора и го разпитват за състоянието на автомобилното дело в Северноамериканските съединени щати (вярно ли е, по-специално, това, че Форд ежедневно си купува нов автомобил?).

Така се рисуваше пред Козлевич неговият нов чуден живот в Арбатов. Но действителността за съвсем кратко време разруши построения от въображението на Адам Казимирович въздушен замък с всичките негови кулички, подвижни мостове, ветропоказатели и императорски флаг.

Отначало го подведе железопътният график. Бързите влакове и експресите минаваха покрай гара Арбатов, без да спират, като в движение приемаха жезлите и хвърляха бързата поща. Смесените влакове пристигаха само два пъти в седмицата. Те докарваха все повече незначителен народ: делегати и обущари с денкове, калъпи и прошения. Обикновено пътниците от смесените влакове не използуваха колата. Екскурзии и тържества нямаше, а на сватбите не викаха Козлевич. За сватбените процесии в Арбатов бяха свикнали да наемат файтонджии, които в такива случаи вплитаха в гривите на конете книжни рози и хризантеми, което много харесваше на кумовете.

Обаче разходки вън от града ставаха често. Но те съвсем не бяха такива, за каквито мечтаеше Адам Казимирович. Нямаше ни деца, ни развяващи се ешарфи, ни весело чуруликане.

Още първата вечер, осветена от мъждивите газени фенери, при Адам Казимирович, който цял ден беше престоял безплодно на Спасокооперативния площад, се приближиха четирима мъже. Те се взираха дълго и мълчаливо в автомобила. После единият от тях, гърбушко, неуверено запита:

— Всички можем ли да се качим?

— Може — отговори Козлевич, учуден от нерешителността на арбатовските граждани. — Пет рубли на час.

Мъжете взеха да си шушукат. До шофьора стигнаха чудновати въздишки и думи: „Да се разходим, другари, след заседанието, а? Но дали е удобно? По рубла и двадесет и пет копейки на човек не е скъпо. Че какво неудобно има?…“

И за пръв път обемистата кола прие в своето платнено лоно арбатовци. Няколко минути пътниците мълчаха, потиснати от бързината на движението, от топлата миризма на бензин и свиренето на вятъра. После, измъчвани от неясно предчувствие, те подеха тихичко: „Като вълни са бързи нашите дни.“ Козлевич включи трета скорост. Мярнаха се мрачните очертания на затворената лавка и колата изскокна в полето, на лунния път.

„Ден след ден скъсяваме ний пътя към гроба“ — извиваха тъжно пътниците. Стана им жал за тях самите, стана им обидно, че никога не са били студенти. Припевът изпълниха с мощни гласове:

„По чашчица, по мъничка, тирлим-бом-бом, тирлим-бом-бом.“

— Стой! — извика внезапно гърбушкото. — Карай назад! Душата ми гори.

В града пътниците взеха много бели бутилчици и някаква широкоплещеста гражданка. В полето устроиха бивак, вечеряха с водка, а после танцуваха без музика полка-кокетка.

Уморен от нощното приключение, Козлевич прекара целия ден в дрямка до кормилото на своята пиаца. А надвечер се яви вчерашната компания, вече пийнала, отново се настани в колата и цяла нощ летя около града. На третия ден се повтори същото. Нощните гуляи на веселата компания, под предводителството на гърбушкото, продължиха две седмици поред. Удоволствията от автомобилизацията оказаха странно влияние върху клиентите на Адам Казимирович: лицата им подпухнаха и се белееха в тъмнината като възглавници. Гърбушкото, с провиснало от устата му парче салам, приличаше на върколак.

Те станаха неспокойни и понякога в разгара на веселието плачеха. Веднъж дръзкият гърбушко докара с файтон при автомобила един чувал ориз. На разсъмване откараха ориза на село, размениха го там срещу домашна ракия-първак и този ден вече не се върнаха в града. Пиха със селяните брудершафт, седнали на купите. А през нощта запалиха огньове и плакаха особено жално.

През настъпилото след това сивичко утро железничарската кооперация „Линеец“, в която гърбушкото беше завеждащ, а неговите весели другари — членове на управата и магазинна комисия, беше затворена поради ревизия. Колко горчиво бяха изненадани ревизорите, когато не откриха в магазина нито брашно, нито пипер, нито домашен сапун, нито селски корита, нито текстилни стоки, нито ориз. Полици, тезгях, сандъци и качета — всичко беше опразнено. Само на пода насред магазина стърчаха към тавана гигантски ловджийски ботуши четиридесет и девети номер с жълти мукавени подметки и матово блещукаше в стъклената будка автоматичната каса „Национал“, чийто никелиран дамски бюст беше осеян с разноцветни копчета. А в квартирата на Козлевич изпратиха призовка от народния следовател: викаха шофьора като свидетел по делото на кооперация „Линеец“.

Гърбушкото и неговите приятели не се веснаха повече и зелената кола престоя три дни без работа.

Новите пътници, подобно на първите, се явяваха под закрилата на тъмнината. Те също започваха с невинна разходка извън града, но мисълта за водка възникваше у тях още при първите изминати от колата петстотин метра. Изглежда, арбатовци не можеха да си представят, че е възможно да се използува автомобилът в трезво състояние и смятаха автоталигата на Козлевич за гнездо на разврата, дето човек непременно трябва да се държи разпищолено, да издава ненужни крясъци и изобщо да прахосва живота си. Едва сега Козлевич разбра защо мъжете, които минаваха денем покрай неговата пиаца, си смигаха и се усмихваха многозначително.

Всичко вървеше съвсем не така, както предполагаше Адам Казимирович. Нощем той летеше със запалени фарове край околните горички, като слушаше зад гърба си пиянското боричкане и воплите на пътниците, а денем, зашеметен от безсъние, седеше при следователите и даваше свидетелски показания. Кой знае защо, арбатовци прахосваха своя живот с пари, принадлежащи на държавата, обществото и кооперациите. И Козлевич против волята си отново потъна в бездната на наказателния кодекс, в света на трета глава, която поучително разказваше за служебни престъпления.

Започнаха съдебни процеси. И във всеки от тях като главен свидетел на обвинението излизаше Адам Казимирович. Неговите правдиви разкази объркваха подсъдимите и те, давейки се в сълзи и сополи, си признаваха всичко. Той погуби много учреждения. Като последна негова жертва падна филиалното отделение на областната киноорганизация, която снемаше в Арбатов историческия филм „Стенка Разин и княгинята“. Целия филиал тикнаха в пандиза за шест години, а филмът, който представляваше тесносъдебен интерес, беше предаден в музея за веществени доказателства, дето вече се намираха ловджийските ботуши от кооперация „Линеец“.

След това настъпи крах. Почнаха да се боят от зеления автомобил като от чума. Гражданите заобикаляха отдалече Спасокооперативния площад, на който Козлевич беше забил шарен стълб с табелка:

В продължение на няколко месеца Адам не изкара нито копейка и живееше от спестяванията, които бе направил по време на нощните разходки.

Тогава той се реши на жертви. На вратичката на автомобила написа бял и според него твърде подкупващ надпис: „Ех, как ще ви разходя!“ — и снижи цената от пет рубли на час на три. Ала гражданите и сега не промениха тактиката. Шофьорът караше бавно из града, приближаваше до учрежденията и викаше през прозорците:

— Ах, какъв въздух! Да се поразходим, а?

Служебните лица се подаваха от прозорците и под грохота на ундервудите отвръщаха:

— Сам се вози. Душегубец!

— Защо пък душегубец? — питаше Козлевич едва неразплакан.

— Душегубец си, ами — отговаряха служащите, — пред съда искаш да ни изправиш.

— А вие със свои пари да се бяхте возили! — викаше разпалено шофьорът. — Със собствени пари.

При тези думи служебните лица се споглеждаха комично и затваряха прозорците. Разходка с кола със свои пари им се струваше просто глупава.

Собственикът на „Ех, как ще ви разходя!“ се скара с целия град. Той вече с никого не се поздравяваше, стана нервен и зъл. Като видеше някой совслуж[1] в дълга кавказка рубашка и издути ръкави, той се приближаваше до него изотзад и с горчив смях викаше:

— Мошеници! Ей сега ще ви подведа под отговорност! По сто и девети член.

Совслужът трепваше, оправяше индиферентно колана си със сребърни украшения, с каквито обикновено украсяват хамутите на товарните коне, и преструвайки се, че виковете не се отнасят за него, ускоряваше крачка. Но отмъстителният Козлевич продължаваше да върви до него и да дразни своя враг с монотонно четене на джобния наказателен требник:

— „Присвояване от служебно лице на пари, ценности или друго имущество, намиращо се под негови грижи по силата на служебното му положение, се наказва…“

Совслужът побягваше страхливо и подхвърляше високо задник, сплескан от дългото седене на стола в канцеларията.

— „… с лишаване от свобода — викаше Козлевич, догонвайки го — за срок от три години.“

Ала всичко това носеше само морално удовлетворение на шофьора. Материалното му положение не беше добро. Спестяванията вече се свършваха. Трябваше да се вземе някакво решение. Не можеше да продължава повече така.

В такова възбудено състояние веднъж Адам Казимирович седеше в своята кола и гледаше с отвращение глупавия шарен стълб „Автомобилна пиаца“. Той разбираше смътно, че честният живот не му се удаде, че автомобилният месия беше пристигнал преждевременно и гражданите не повярваха в него. Козлевич бе така потънал в своите печални размишления, че дори не забеляза двамата млади хора, които доста дълго вече се любуваха на неговата кола.

— Оригинална конструкция — рече най-после единият от тях, — зората на автомобилизма. Виждате ли, Балаганов, какво може да се направи от една проста шевна машина „Сингер“? Малко приспособление — и се е получила прелестна колхозна сноповръзвачка.

— Махни се! — каза мрачно Козлевич.

— Тоест как така „махни се“? Защо сте поставили на вашата вършачка рекламно клеймо „Ех, как ще ви разходя!“? Може би ние с моя приятел желаем да направим едно делово пътуване? Може би ние желаем именно ех, да се разходим?

За пръв път през арбатовския период от живота му по лицето на мъченика на автомобилното дело се появи усмивка. Той изскочи от колата и чевръсто запали тежко тракащия мотор.

— Заповядайте — рече той, — къде да карам?

— Този път — никъде — забеляза Балаганов, — пари няма. Какво да се прави, другарю механик, беднотия.

— Няма значение, сядайте! — викна Козлевич отчаяно. — Ще ви откарам без пари. Няма ли да пиете? Няма ли да танцувате голи на луна? Ех! Ще ви разходя!

— Добре тогава, ще се възползуваме от гостоприемството — каза Остап и седна до шофьора. — Виждам, вие имате добър характер. Но защо мислите, че ние сме способни да танцуваме в гол вид?

— Тук всички са такива — отговори шофьорът, като изкарваше колата на главната улица, — държавни престъпници.

Той се топеше от желание да сподели с някого своята мъка. Естествено най-добре би било да разкаже за своите страдания на нежната си сбръчкана майчица. Тя би го пожалила. Но мадам Козлевич беше умряла от скръб отдавна, когато научи, че нейният син Адам започва да става известен като крадец-рецидивист. И шофьорът разказа на новите пътници цялата история за падението на град Арбатов, под чиито развалини се гърчеше сега неговият зелен автомобил.

— Накъде да вървя сега? — скръбно завърши Козлевич. — Къде да се дяна?

Остап се позабави, погледна многозначително своя риж компаньон и рече:

— Всичките ви беди идват от това, че сте правдотърсач. Вие просто сте агънце, неуспял баптист. Печално е да се наблюдават в шофьорските среди такива упадъчни настроения. Вие имате автомобил и не знаете накъде да вървите. Нашата работа е по-лоша — ние нямаме автомобил. Но ние знаем накъде да вървим. Искате ли да отидем заедно?

— Къде? — попита шофьорът.

— В Черноморск — каза Остап. — Имаме там малко лична работа. И за вас ще се намери нещо. В Черноморск ценят старинните предмети и на драго сърце се возят с тях. Да вървим.

Отначало Адам Казимирович само се усмихваше като вдовица, която няма вече нищо мило в живота си. Но Бендер не жалеше краските. Той разкри пред смутения шофьор чудни далнини и веднага ги разкраси със син и розов цвят.

— А в Арбатов няма какво да загубите освен запасните вериги. По пътя няма да гладувате. С това се заемам аз. Бензинът ваш — идеите наши.

Козлевич спря колата и като все още се опираше, рече мрачно:

— Бензинът е малко.

— За петдесет километра ще стигне ли?

— Ще стигне за осемдесет.

— В такъв случай всичко е наред. Аз вече ви съобщих, че не съм беден на идеи и мисли. Точно на шестдесетия километър на самия път ще ви очаква голям железен варел с авиационен бензин. Харесва ли ви авиационният бензин?

— Харесва ми — отговори срамежливо Козлевич.

Животът изведнъж му се стори лек и весел. Поиска му се незабавно да тръгне за Черноморск.

— И този варел — завърши Остап — вие ще получите съвсем безплатно. Ще кажа нещо повече. Вас ще ви молят да приемете този бензин.

— Какъв бензин? — пошепна Балаганов. — Какви ги дрънкате? Остап погледна отвисоко оранжевите лунички, пръснати по лицето на млечния му брат, и също така тихо отвърна:

— Хора, които не четат вестници, трябва морално да бъдат убивани на място. Вас ви оставям жив само защото се надявам да ви превъзпитам.

Остап не разясни каква връзка съществува между четенето на вестници и големия варел с бензин, който уж си стои на пътя.

— Обявявам големия пробег Арбатов — Черноморск за открит — рече тържествено Остап. — За капитан на пробега назначавам себе си. За водач на колата се зачислява… как се казвате? Адам Козлевич. Гражданинът Балаганов се утвърждава като бордмеханик и му се възлагат задълженията прислуга за всичко. Само че вижте какво, Козлевич: надписът „Ех, как ще ви разходя!“ трябва незабавно да се заличи. На нас не ни са нужни особени белези.

След два часа колата с прясно тъмнозелено петно отстрани бавно се изкърбаля от гаража и за последен път мина по улиците на град Арбатов. Надежда светеше в очите на Козлевич. До него седеше Балаганов. Той грижливо изтриваше с парцалче медните части, като ревностно изпълняваше новите за него задължения на бордмеханик. Капитанът на пробега се беше отпуснал върху червеникавата седалка и със задоволство поглеждаше своите нови подчинени.

— Адам! — викна той, като заглуши пукането на мотора. — Как се нарича вашата талижка?

— „Лорен-Дитрих“ — отговори Козлевич.

— Що за име е това? Всяка кола, както всеки военен кораб, трябва да има собствено име. Вашият „Лорен-Дитрих“ се отличава със забележителна скорост и благородна красота на линиите. Ето защо предлагам да кръстим колата „Антилопа-Гну“. Има ли някой против? Приема се единодушно.

Зелената „Антилопа“, скърцаща с всичките си части, се понесе по края на булевард „Млади дарования“ и изскочи на пазарния площад.

Там пред взора на екипажа на „Антилопа“ се откри странна картина. От площада, по посока на шосето, тичаше приведен човек с бяла гъска под мишницата. С лявата си ръка той придържаше твърдата сламена шапка на главата си. Подир него тичаше с викове голяма тълпа. Беглецът се обръщаше често назад и на неговото благообразно актьорско лице можеше да се различи израз на ужас.

— Паниковски бяга! — извика Балаганов.

— Втори стадий от кражбата на гъска — забеляза студено Остап. — Третият стадий ще започне след залавянето на виновника. Той се съпровожда с чувствителен бой.

Навярно Паниковски се досещаше за приближаването на третия стадий, защото тичаше с все сила. От страх той не пускаше гъската и това раздразваше още повече преследвачите.

— Сто и шестнадесети член — рече наизуст Козлевич. — Тайно, а също така и явно похищаване на едър добитък от трудовото земеделско и скотовъдно население.

Балаганов гръмко се разсмя. Радваше го мисълта, че нарушителят на конвенцията ще получи справедливо възмездие.

Колата излезе на шосето, като пресече шумната тълпа.

— Спасете ме! — закрещя Паниковски, когато „Антилопа“ се изравни с него.

— Бог ще ти помогне — отговори Балаганов, като се наведе през борда.

Колата обви Паниковски в кълба малинов дим.

— Вземете ме! — пищеше Паниковски с последни сили и тичаше редом с колата. — Аз съм добър човек.

Гласовете на преследвачите се сливаха в общ враждебен вой.

— Да бяхме взели този гад, а? — запита Остап.

— Няма нужда — отговори жестоко Балаганов, — нека знае друг път да не нарушава конвенция.

Но Остап вече беше взел решение.

— Хвърли птицата! — викна той на Паниковски и като се обърна към шофьора, добави: — Бавен ход.

Паниковски незабавно се подчини. Гъската недоволно стъпи на крака, почеса се и като че нищо не беше станало, тръгна назад за града.

— Качвайте се — предложи Остап, — дявол да ви вземе! Но повече да не грешите, инак ще ви отскубна ръцете.

Преплитайки крака, Паниковски се хвана за каросерията, после натисна корем на ръба, прехвърли се в колата като къпещ се в лодка и падна на пода, тракайки с ръкавелите.

— Пълен ход! — изкомандува Остап. — Заседанието продължава. Балаганов натисна тромбата и от медната фуния се изтръгнаха старомодни, весели, внезапно секващи звуци:

Матчиш е прелестен танц. Тарата…

Матчиш е прелестен танц. Тарата…

И „Антилопа Гну“ се измъкна в открито поле, на път за варела с авиационен бензин.

Глава IV

Обикновеното куфарче

Един човек без шапка, със сив дочен панталон, кожени сандали, обути на бос крак по монашески, и бяла риза без яка, наведе глава и излезе от ниската портичка на дом номер шестнайсети. Като се намери на тротоара, постлан със синкави каменни плочи, той се спря и рече тихо:

— Днес е петък. Значи, пак трябва да се ходи на гарата.

Като произнесе тези думи, човекът със сандалите бързо се обърна. Стори му се, че зад гърба му стои гражданин с цинкова мутра на шпионин. Но улица „Малая Касателная“ беше съвсем пуста.

Юнското утро току-що започваше да се оформя. Акациите потрепваха и ронеха върху плоските камъни студена оловна роса. Уличните птички чуруликаха някаква весела дивотия. В дъното на улицата, долу, зад покривите на къщите, пламтеше изляното, тежко море. Млади кучета се катереха по сандъците за боклук, като се озъртаха жално и дращеха с нокти. Часът на портиерите вече бе минал, часът на млекарките още не бе настъпил.

Беше онзи промеждутък между пет и шест часа, когато портиерите, намахали се до втръсване с бодливите метли, вече са се разотишли по своите шатри, в града е светло, чисто и тихо като в Държавната банка. В такъв момент ти се иска да плачеш и да вярваш, че мътеницата наистина е по-полезна и по-вкусна от хлебната ракия; ала долита вече далечен тътнеж: млекарките слизат със своите бидони от излетните влакове. Ей сега те ще се втурнат в града и на площадките на черните входове ще захванат обикновената кавга с домакините. За миг ще се покажат работници с торбички и веднага ще се скрият в заводските врати. От фабричните комини ще забълва дим. А после върху нощните масички ще заподскачат от злоба и ще зазвънят като звънчета на тройка безчет будилници (на фирмата „Павел Буре“ — по-тихо, на тръста за фина механика — по-силно) и ще замучат сънените съветски служащи, падайки от високите момински креватчета. Часът на млекарките ще свърши, ще настъпи часът на чиновническия народ.

Ала беше още рано, служащите още спяха под своите фикуси. Човекът със сандалите прекоси целия град и не срещна почти никого из пътя си. Той вървеше под акациите, които изпълняваха в Черноморск някои обществени функции: на едни висяха сини пощенски кутии с герба на ведомството (плик и светкавица), за други пък бяха приковани тенекиени легенчета с вода за кучетата.

Човекът със сандалите пристигна на Приморската гара в момента, когато оттам излизаха млекарките. Като се блъсна няколко пъти силно в техните железни рамене, той се приближи до помещението за съхраняване на ръчен багаж и подаде квитанция. Чиновникът от гардероба погледна квитанцията с неестествена строгост, приета само по железниците, и веднага подаде на предявителя неговото куфарче. От своя страна предявителят отвори кожената си кесийка, извади оттам с въздишка една монета от десет копейки и я сложи на тезгяха на гардероба, направен от шест стари, излъскани от лактите релси.

Когато излезе на площада пред гарата, човекът със сандалите остави куфара на паважа, огледа го внимателно от всички страни и дори попипа бялата му ключалка от ръчна чанта. Това беше най-обикновено куфарче, склепано от дърво и облепено с изкуствен фибър.

Тъкмо в такива куфарчета по-младите пътници носят памучни чорапи „Скетч“, две смени толстовки, мрежа за коса, гащета, брошурата „Задачите на комсомола в село“ и три твърди смачкани яйца. Освен това в един ъгъл непременно се намира нечисто бельо, завито на топка с вестник „Икономически живот“. По-старите пътници пазят в такъв куфар комплектуван костюм и отделно към него панталони от кариран плат, известен под името „Стогодишнината на Одеса“, презрамки с машинки, домашни пантофи с езичета, флакон троен одеколон и бяло марсилско одеяло. Трябва да отбележим, че и в този случай в ъгъла има нещо, завито в „Икономически живот“. Но това вече не е мръсно бельо, а анемична варена кокошка.

Като се задоволи с бегъл преглед, човекът със сандалите вдигна куфара и влезе в белия тропически вагон на трамвая, който го откара на другия край на града — на Източната гара. Тук неговите действия бяха правопротивоположни на онова, което току-що бе направил на Приморската гара. Той предаде своя куфар на съхранение и получи квитанция от величествения гардеробиер.

Като извърши тия странни операции, стопанинът на куфара напусна гарата тъкмо в момента, когато по улиците вече се появиха най-примерните служащи. Той се вмъкна в техните нестройни колони, след което костюмът му загуби всякаква оригиналност. Човекът със сандалите беше служащ, а почти всички служащи в Черноморск се обличаха по неписаната мода: нощница със запретнати над лактите ръкави, леки сирашки панталони, същите сандали или платнени обувки. Никой не носеше шапка или фуражка. Само понякога се мяркаше каскет, а най-често черни, щръкнали нагоре перчеми, още по-често като диня на бостан лъщеше загоряла от слънцето плешивина, на която човек изпитва голямо желание да напише с химически молив някоя дума.

Учреждението, в което служеше човекът със сандалите, се наричаше „Херкулес“ и се помещаваше в един бивш хотел. Въртящата се стъклена врата с медни параходни дръжки го вкара в голям вестибюл от розов мрамор. В заземения асансьор се помещаваше бюро справки. Оттам вече надничаше усмихнато женско лице. Като изтича по инерция няколко крачки, влезлият се спря пред стария портиер, който носеше фуражка със златен зигзаг на околишката, и с наперен глас запита:

— Е, старче, време ли е за крематориума?

— Време е, любезни — отговори портиерът, като се усмихваше радостно, — за нашия съветски колумбариум.

Той дори махна с ръце. На добродушното му лице се изписа пълна готовност, ако ще би веднага да се предаде на огненото погребение.

В Черноморск се канеха да строят крематориум със съответно помещение за урните с праха, тоест колумбари, и тази новост от страна на гробищния подотдел, кой знае защо, много развеселяваше гражданите. Може би ги разсмиваха новите думи — крематориум и колумбари, а може би им се виждаше забавна самата мисъл, че човек може да бъде изгорен като цепеница — тъй или иначе, но те задяваха всички дядовци и баби в трамвая и по улиците с подвиквания: „Ти, бабичко, де се пъхаш? За крематориума ли бързаш?“ Или: „Пуснете дядката да мине напред, време му е за крематориума“ И чудна работа, идеята за огненото погребение много хареса на старците, така че веселите шеги предизвикваха пълно одобрение от тяхна страна. Изобщо разговорите за смъртта, които досега се смятаха неудобни и неучтиви, почнаха да се котират в Черноморск наравно с анекдотите от европейския и кавказкия живот и предизвикваха всеобщ интерес.

Като подмина намиращата се в началото на стълбището гола мраморна девойка, която държеше във вдигнатата си ръка електрически факел, и погледна с неудоволствие плаката:

служащият се изкачи на втория етаж. Той работеше във финансово-счетоводния отдел. До започване на работа оставаха още петнадесет минути, но на масите си вече седяха Сахарков, Драйфус, Тезоименицки, Музикант, Чеважевска, Кукушкинд, Борисохлебски и Лапидус-млади. Те никак не се плашеха от чистката, в което нееднократно се уверяваха един друг, но напоследък, кой знае защо, започнаха да идват на работа колкото може по-рано. Те използуваха малкото минути свободно време и шумно разговаряха помежду си. Гласовете им кънтяха в грамадната зала, която едно време е била ресторант на хотела. За това напомняха таванът в резба от дъбови кесони и изрисуваните стени, дето с навяващи ужас усмивки се премятаха менади, наяди и дриади.

— Чухте ли новината, Корейко? — попита влезлият Лапидус-млади. — Не сте ли я чули? Не? Ще бъдете поразени.

— Каква новина?… Здравейте, другари! — произнесе Корейко. — Здравейте, Ана Василевна!

— Вие дори не можете да си представите! — с удоволствие каза Лапидус-млади. — Счетоводителят Берлага е в лудницата.

— Какво говорите? Берлага? Та той е съвсем нормален човек!

— До вчера беше най-нормален, а от днес стана най-ненормален — намеси се в разговора Борисохлебски. — Това е факт. Обади ми се по телефона неговият шурей. Берлага има много сериозно психическо заболяване, разстройство на нерва на петата.

— Трябва само да се учудваме, че на всички ни още не се е разстроил този нерв — забеляза зловещо старият Кукушкинд, като гледаше колегите си през овалните никелирани очила.

— Не грачете — каза Чеважевска. — Вечно той разваля настроението.

— Все пак жалко за Берлага — обади се Драйфус, като се завъртя на своето въртящо се столче с лице към компанията.

Компанията мълчаливо се съгласи с Драйфус. Единствен само Лапидус-млади се усмихна загадъчно. Разговорът мина на друга тема — за поведението на душевно болните; заговориха за маниаците, разказани бяха няколко истории за прочути луди.

— Аз например — възкликна Сахарков — имах луд чичо, който си въобразяваше, че е едновременно Аврам, Исак и Яков! Представяте ли си какъв шум вдигаше!

— Трябва само да се учудваме — рече с тенекиен глас старецът Кукушкинд, като бършеше бавно очилата си с пеша на сакото, — трябва само да се учудваме, че ние все още не сме си въобразили, че сме Аврам — старецът засумтя, — Исак…

— И Яков ли? — запита подигравателно Сахарков.

— Да! И Яков! — записка внезапно Кукушкинд. — И Яков! Именно Яков. Живееш в такова нервно време… Когато аз работех в банкерската къща „Сикоморски и Цесаревич“, тогава нямаше никаква чистка.

При думата „чистка“ Лапидус-млади трепна, взе Корейко под ръка и го отведе към грамадния прозорец, върху който с разноцветни стъкълца бяха изобразени двама готически рицари.

— Най-интересното за Берлага вие още не знаете — зашепна той. — Берлага е здрав като бик.

— Как? Значи, той не е в лудницата?

— Не, в лудницата е.

Лапидус се ухили тънко.

— В това е целият трик. Той просто се изплаши от чистката и реши да изчака тревожното време. Престори се на побъркан. Сега сигурно ръмжи и се хили. Това се казва шмекер. Просто да му завидиш!

— Какво, да не би родителите му нещо да не са в ред? Търговци ли са? Чужд елемент?

— И родителите му не са в ред, а и самият той, между нас казано, е имал аптека. Но кой е можел да знае, че ще има революция? Хората се нареждали, както могли — един имал аптека, друг фабрика дори. Лично аз не виждам нищо лошо в това. Кой е могъл да знае?

— Трябвало е да знае — рече хладно Корейко.

— Това казвам и аз — бързо поде Лапидус, — за такива няма място в съветско учреждение.

И като изгледа Корейко с ококорени очи, той се отдалечи към своята маса.

Салонът вече бе се изпълнил със служащи, от чекмеджетата бяха извадени еластичните металически линии, които лъщяха със сребърния блясък на херинга, сметалата с палмовите топки, дебелите тефтери, разграфени с розови и сини линии, и още много други малки и големи канцеларски принадлежности. Тезоименицки откъсна от календара вчерашния лист — започна новият ден и някои от служащите вече бе забил младите си зъби в дългия сандвич с овнешки пастет.

Седна на своята маса и Корейко. Като подпря загорелите си лакти на бюрото, той се залови да вписва записи в приходо-разходната книга.

Александър Иванович Корейко, един от най-дребните служители в „Херкулес“, се намираше в последния пристъп на младостта — той беше на тридесет и осем години. На руменото му като червен восък лице имаше жълти като пшеничен клас вежди и безцветни очи. И английските мустачки по цвят приличаха на узряла трева. Лицето му щеше да изглежда съвсем младо, ако не бяха грубите ефрейторски бръчки, които пресичаха бузите и шията. В службата си Александър Иванович се държеше като войник на свръхсрочна служба: не разсъждаваше, беше изпълнителен, трудолюбив, мижитурка и тъповат.

— Плах е някак си — говореше за него началникът на финансово-счетоводния отдел, — някак си покорен, предан някак прекалено. Щом се обяви подписка за заем — и той вече се натиска със своята едномесечна заплата. Пръв записва. А цялата му заплата — четиридесет и шест рубли. Бих искал да зная как кара с тези пари…

Александър Иванович имаше една чудесна особеност. Той мигновено умножаваше и делеше наум големи трицифрени и четирицифрени числа. Но това не освободи Корейко от репутацията му на тъповат момък.

— Слушайте, Александър Иванович — питаше го съседът му по маса, — колко правят осемстотин тридесет и шест по четиристотин двадесет и три?

— Триста петдесет и три хиляди шестстотин двадесет и осем — отговаряше Корейко, като се забавяше съвсем малко.

И колегата му не проверяваше резултата от умножението, тъй като знаеше, че тъповатият Корейко никога не греши.

— Друг на негово място кариера щеше да направи — казваха и Сахарков, и Драйфус, и Тезоименицки, и Музикант, и Чеважевска, и Борисохлебски, и Лапидус-млади, и старият глупак Кукушкинд, и дори избягалият в лудницата счетоводител Берлага, — а този е мухльо! Цял живот ще работи за четиридесет и шест рубли.

И естествено колегите на Александър Иванович, пък и самият началник на финансово-счетоводния отдел другарят Арников, и не само той, но дори и Серна Михайловна, личната секретарка на началника на целия „Херкулес“ другаря Полихаев — с една дума, всички щяха да останат крайно учудени, ако узнаеха, че Александър Иванович Корейко, най-смиреният от чиновниците, само преди един час пренасяше, кой го знае защо, от едната гара на другата куфар, и който имаше не панталон „Стогодишнината на Одеса“, не анемична кокошка и не някакви си „Задачи на комсомола в село“, а десет милиона рубли в нужда валута и съветски парични знаци.

През 1915 година еснафът Саша Корейко беше двадесет и три годишен безделник, един от онези, които справедливо наричаха запасни гимназисти. Той не завърши реалното училище, не се залови за никаква работа, кръстосваше булевардите и се прехранваше при родителите си. От военна служба го отърва чичо му, деловодител на войсковия началник, и поради това той без страх слушаше виковете на смахнатия вестникар:

— Последни телеграми! Нашите настъпват! Слава богу! Много убити и ранени! Слава богу!

По това време Саша Корейко си представяше своето бъдеще така: върви той по улицата и изведнъж по водосточната тръба, осеяна с цинкови звезди, край самата стена намира вишнев, скърцащ като седло кожен портфейл. В портфейла — много пари, две хиляди и петстотин рубли… А по-нататък всичко щеше да бъде извънредно хубаво.

Той така често си представяше как ще намери пари, че дори знаеше точно къде ще стане това. На улица „Полтавска победа“, в асфалтовия ъгъл, образуван от издатината на къщата, при осеяната със звезди тръба. Там лежи той, коженият благодетел, посипан лекичко със сух акациев цвят, близо до една сплескана угарка. Саша ходеше на улица „Полтавска победа“ всеки ден, но за голямо негово учудване портфейла го нямаше. Той ровеше боклука с гимназиалната си показалка и гледаше тъпо висящата до парадния вход емайлирана табелка —

И Саша като замаян се тътреше към къщи, тръшваше се на червения плюшен диван и мечтаеше за богатство, оглушавай от ударите на сърцето и пулса. Пулсът му беше дребен, зъл, нетърпелив.

Революцията през седемнадесета година прогони Корейко от плюшения диван. Той разбра, че може да стане щастлив наследник на непознати нему богаташи. Подуши, че сега по цялата страна се търкаля голямо количество изоставено злато, скъпоценности, прекрасни мебели, картини и килими, кожени палта и сервизи. Човек трябва само да не изпусне момента и по-бързо да грабне богатството.

Ала тогава той беше още глупав и млад. Пипна една голяма квартира, чийто собственик благоразумно бе заминал с френски параход за Константинопол, и заживя открито в нея. Цяла седмица той се ширеше в чуждия богат бит на изчезналия търговец, пиеше намерения в бюфета мискет, като се замезваше с купонна сельодка, мъкнеше на пазара разни дрънкулки и доста се учуди, когато го арестуваха.

От затвора излезе след пет месеца. От мисълта си да стане богат той не се отказа, но разбра, че тази работа става на тъмно, потайно и постепенно. Трябваше да надене отгоре си защитна кожа; и тя прилегна на Александър Иванович във вид на високи оранжеви ботуши, бездънни сини бричове и дългопол френч на работник по снабдяването.

В онова неспокойно време всичко, направено от човешките ръце, служеше по-зле, отколкото преди: къщите не спасяваха от студ, храната не засищаше, електричеството се запалваше само когато имаше голяма хайка за дезертьори и бандити, водопроводът докарваше водата само до първите етажи, а трамваите съвсем не работеха. Всички стихийни сили пък станаха по-зли и по-опасни зимите бяха по-студени, отколкото по-рано, вятърът беше по-силен, а простудата, която по-рано сваляше човек на легло за три дни, сега за същите тези три дни го умаряше. И млади хора без определено занятие на тумби скитаха из улиците и пееха разпасано песенчицата за парите, загубили своята цена:

Тичам към бюфета пак,

в джоба нямам ни петак,

развалете десет милиона…

Александър Иванович с безпокойство виждаше как парите, които трупаше с големи хитрини, се превръщаха в нищо.

Тифът тръшкаше хората с хиляди. Саша търгуваше с крадени от склада медикаменти. Той спечели от тифа петстотин милиона, но за един месец курсът на парите ги превърна в пет милиона. От захар спечели милиард. Курсът превърна тези пари в прах.

През този период едно от най-успешните негови дела беше залитането на цял товарен влак с продоволствени стоки, който отиваше за Волга. Корейко беше комендант на влака. Влакът излезе от Полтава на път за Самара, но до Самара не стигна, а в Полтава не се върна. Той изчезна безследно по пътя. Заедно с него се изгуби и Александър Иванович.

Глава V

Подземното царство

Оранжевите ботуши цъфнаха в Москва в края на 1922 година. Над ботушите властвуваше зеленикава бекеша с кожа от златна лисица. Вдигнатата овнешка яка, която приличаше от опакото на юрган, защищаваше от студа нахаканата мутра със севастополски полубакенбарди. На главата на Александър Иванович се кипреше прекрасен къдрав калпак.

А в Москва по онова време вече летяха новите мотори с кристални фарове, по улиците се движеха скорозрели богаташи в ермоловки от морски котки и в шубички, подплатени с шарени кожи „лира“. На мода излизаха островърхите готически обувки и чантите с ремъци и дръжки като на куфари. Думата „гражданин“ започваше да измества обикновената дума „другар“ и някакви млади хора, бързо схванали в какво именно се заключава радостта на живота, вече танцува ха в ресторантите уънстепа „Дикси“ и дори фокстрота „Цвете на слънцето“. Над града се носеше викът на файтонджиите и в голямата сграда на Наркоминдела[2] шивачът Журкевич денонощно шиеше фракове за заминаващите в чужбина съветски дипломати.

Александър Иванович с учудване видя, че неговото облекло, което се считаше в провинцията белег на мъжественост и богатство, тук, в Москва, е отживяла старина и хвърля неблагоприятна сянка върху своя притежател.

Два месеца по-късно на Сретенския булевард бе открито ново заведение под фирмата „Промишлен артел за химически продукти «Реванш»“. Артелът разполагаше с две стаи. В първата висеше портретът на основоположника на социализма — Фридрих Енгелс, под който, усмихвайки се невинно, седеше самият Корейко в сив английски костюм с червена копринена нишка. Изчезнали бяха оранжевите ботуши и грубите бакенбарди. Бузите на Александър Иванович бяха добре избръснати. В задната стая се намираше производството. Там имаше две дъбови бъчви с манометри и водомерни стъкла, едната — на пода, другата — на галерията. Бъчвите бяха съединени с тънък маркуч от клизма, по който с енергично клокочене се лееше течност. Когато всичката течност преминаваше от горния съд в долния, в производственото помещение се явяваше едно момче с валенки. Като въздишаше не по детски, момчето изтребваше с кофа течността от долната бъчва, мъкнеше я на галерията и я изливаше в горната бъчва. Щом свършваше този сложен производствен процес, то отиваше в кантората да се грее, а от клизменото маркуче отново се чуваше хълцане: течността изминаваше своя познат път — от горния резервоар до долния.

Александър Иванович и сам не знаеше точно какъв вид химикали изработва артелът „Реванш“. Не му беше до химикалите. Работният му ден и без това беше уплътнен. Той ходеше от банка в банка да издействува кредит за разширяване на производството. В тръстовете сключваше договори за доставка на химически продукти и получаваше суровини по твърди цени. Получаваше и кредити. Доста много време му отнемаше препродажбата на получените суровини на държавните заводи по удесеторена цена, поглъщаха му много енергия и валутните сделки на черната борса край паметника на героите от Плевен.

Когато изтече една година, у банките и тръстовете се породи желание да научат доколко благотворно се е отразила върху развитието на промартела „Реванш“ дадената му финансова и суровинна помощ и не се ли нуждае този солиден частник още от някакво съдействие. Комисията, обкичена с учени бради, пристигна в артел „Реванш“ с три брички. В празната кантора председателят на комисията дълго се взира в равнодушното лице на Енгелс и чука с бастун по чамовия тезгях, за да се явят ръководителите и членовете на артела. Най-после вратата на производственото помещение се отвори и пред очите на комисията застана разплакано момче с кофа в ръка.

От разговора с младия представител на „Реванш“ стана ясно, че производството се намира в пълен ход и че стопанинът вече цяла седмица не е идвал. В производственото помещение комисията не стоя дълго. Течността, която така енергично клокочеше в клизмено то чревце, по вкус, цвят и химически състав напомняше обикновена вода, каквато в същност беше. Като се убеди в този невероятен факт, председателят на комисията каза: „Хм“ и погледна членовете, кои то също казаха: „Хм“. Сетне председателят с ужасна усмивка погледна момчето и запита:

— А ти на колко годинки си?

— Навърших дванадесет — отговори момчето.

И избухна в такива ридания, че членовете на комисията изтича ха навън, като се блъскаха един друг, настаниха се в бричките и заминаха съвсем объркани. Що се отнася до артел „Реванш“, всичките му операции бяха отнесени в банковите и тръстови книги към „Сметка загуби и печалби“, и то в онзи раздел на тази сметка, дето нито думичка не се споменава за печалби, а изцяло е посветен на загубите.

Същия ден, когато комисията води многозначителния разговор с момчето в кантората на „Реванш“, Александър Иванович Корейко слезе от спалния вагон за директни съобщения в една малка лозарска република, която се намираше на три хиляди километра от Москва.

Той отвори прозореца на стаята в хотела и видя градче сред оазис, с бамбуков водопровод, с негодна тухлена крепост, градче, оградено от пясъците с тополи и пълно с азиатски шум.

Още на другия ден той научи, че републиката е започнала да строи електрическа станция. Научи също така, че парите постоянно не стигали и че постройката, от която зависело бъдещето на републиката, можела да бъде спряна.

И солидният частник реши да помогне на републиката. Той отново влезе в оранжевите ботуши, сложи си тюбетейка и като грабна издута чанта, запъти се за управлението на строежа.

Срещнаха го не особено радушно; ала той се държеше твърде достойно, не молеше нищо за себе си и наблягаше главно на това, че идеята за електрифициране на изостаналите покрайнини е особено близка на сърцето му.

— За вашето строителство не стигат пари — говореше той. — Аз ще ви ги намеря.

И той предложи да се организира при строителството на електростанцията доходно помощно предприятие.

— Какво по-просто от това! Ще продаваме отворени картички с изгледи от строежа и така ще се сдобием с онези средства, от които толкова се нуждае постройката. Запомнете: вие нищо няма да давате, само ще получавате.

Александър Иванович смело сечеше въздуха с длан, думите му изглеждаха убедителни, проектът беше правилен и изгоден. След като се осигури с договор, според който той получаваше четвърт от всички печалби от предприятието за отворени картички, Корейко започна работа.

Най-напред потрябваха оборотни средства. Наложи се да ги вземат от парите, отпуснати за строежа на станцията. Други пари в републиката нямаше.

— Нищо — утешаваше той строителите, — запомнете: от този момент вие само ще получавате.

Александър Иванович инспектира на кон клисурата, дето вече се издигаха бетонните паралелепипеди на бъдещата станция, и с един поглед оцени живописните порфирови скали. След него пристигнаха с кола в клисурата фотографи. Те заобиколиха строежа със сглобяеми, коленчати стативи, скриха се под черните платна и дълго щракаха с апаратите. Когато всичко беше заснето, един от фотографите спусна платното и рече дълбокомислено:

— Разбира се, по-добре щеше да бъде станцията да се строи по-наляво, на фона на манастирските развалини. Там е много по-живописно.

А за отпечатването на картичките беше решено, колкото е възможно по-бързо да се построи собствена печатница. Пари, както и първия път, бяха взети от средствата за строежа. Ето защо някои работи на електростанцията трябваше да се ограничат. Но всички се утешаваха с това, че печалбите от новото предприятие ще позволят да се навакса загубеното време.

Печатницата строяха в същата клисура, срещу станцията. И в скоро време недалече от бетонните паралелепипеди на станцията се появиха бетонните паралелепипеди на печатницата. Постепенно буретата с цимент, железните пръти, тухлите и чакълът преминаха от единия край на клисурата в другия. След това направиха лек преход през клисурата и работниците — на новата постройка плащаха по-добре.

След половин година по всички железопътни спирки се появиха агенти-разпространители с раирани панталони. Те търгуваха с отворени картички, изобразяващи скалите на лозарската република, сред които се извършваха грандиозни работи. В летните градини, театрите, кината, на параходите и по курортите фризирани госпожички въртяха стъклените барабани на благотворителната лотария. Лотарията беше само печеливша — всяка печалба представляваше отворена картичка с изглед от електрическата клисура.

Думите на Корейко се сбъднаха — доходи течаха от всички страни. Но Александър Иванович не ги изпускаше от ръцете си. Една четвърт той вземаше за себе си по договор, още толкова присвояваше, като се базираше на това, че не всички агентски кервани са се отчели, а останалите средства употребяваше за разширяване на благотворителния комбинат.

— Човек трябва да бъде добър стопанин — казваше тихо той, — най-напред ще поставим работата както следва, чак тогава ще дойдат истинските доходи.

По това време екскаваторът „Марион“, снет от електростанцията, копаеше дълбоки основи за нов печатарски корпус. Работата на електростанцията се прекрати. Строежът опустя. Там щъкаха само фотографите и се мяркаха черните им платна.

Работата процъфтя и Александър Иванович, от лицето на когото не слизаше честната съветска усмивка, пристъпи към отпечатването на илюстровани картички с портрети на киноартисти.

Но както става обикновено, една вечер пристигна на друсаща лека кола комисия с пълномощия. Александър Иванович не се мая никак, хвърли прощален поглед към напукалите се основи на електростанцията, към грандиозното, заляно със светлина здание на помощното предприятие и си плю на петите.

— Хм! — рече председателят, като човъркаше с бастун в пукнатините на основите. — Но къде е електростанцията?

Той погледна членовете на комисията, които от своя страна казаха: „Хм.“ Електростанция нямаше.

Затова пък в печатницата комисията свари работата в пълен разгар. Сияеха лилави лампи и плоските печатарски машини загрижено пляскаха с криле. Три от тях щамповаха клисурата в един цвят, а от четвъртата, многоцветна машина, като карти от ръкава на фокусник излитаха картички с портретите на Дъглас Фербанкс с черна полумаска на дебелата си като самовар мутра, очарователната Лия де Пути и оня наперен синковец с облещени очи, известен под името Монти Бенкс.

И дълго още след тази паметна вечер в клисурата се разглеждаха под открито небе показни процеси. А Александър Иванович прибави към своя капитал половин милион рубли.

Неговият дребен, зъл пулс биеше както по-рано нетърпеливо. Той чувствуваше, че именно сега, когато старата стопанска система е вече загинала, а новата едва започва да живее, може да се натрупа голямо богатство. Но той вече знаеше, че в Съветската страна е немислима открита борба за забогатяване. И с усмивка на превъзходство гледаше самотните непмани, догниващи под фирмите:

или

Под натиска на държавната преса пращи финансовата база и на Лейбедев, и на Петкан, и на собствениците на музикалната лъжекооперация

Корейко разбра, че сега е възможна само подземна търговия, основана на най-строга тайна. Всички кризи, които раздрусваха младото стопанство, бяха от полза за него, всичко, от което държавата губеше, носеше доходи за него. Той си пробиваше път до всяка дефицитна стока и отнасяше оттам своите сто хиляди. Търгуваше с хлебни произведения, със сукна, захар, текстил — с всичко. И беше сам, съвсем сам със своите милиони. В различни краища на страната работеха за него големи и малки пройдохи, но те не знаеха за кого работят. Корейко действуваше само чрез подставени лица. И само той знаеше колко дълга е веригата, по която вървяха към него парите.

Точно в дванадесет часа Александър Иванович бутна настрана приходно-разходната книга и се зае със закуската. Той извади от чекмеджето си предварително очистена прясна репичка и я изяде, като гледаше чинно пред себе си. После изгълта едно студено рохко яйце. Студените рохки яйца са много неприятно ядене и един порядъчен, весел човек никога няма да ги яде. Но Александър Иванович не ядеше, а се хранеше. Той не закусваше, а извършваше един физиологичен процес — вкарване в организма необходимото количество мазнини, въглехидрати и витамини.

Всички херкулесовци увенчаваха своята закуска с чай, Александър Иванович изпиваше чаша гореща вода, като отхапваше от бучката захар. Чаят възбужда излишно дейността на сърцето, а Корейко пазеше своето здраве.

Притежателят на десетте милиона приличаше на боксьор, който разумно подготвя своя триумф. Той спазва специален режим, не пие и не пуши, старае се да избягва вълненията, тренира се и си ляга рано — всичко това само за да излезе в определен ден на блесналия ринг като щастлив победител. Александър Иванович искаше да бъде млад и бодър в онзи ден, когато се върне старото и той ще може да излезе от нелегалност и да разтвори без страх своето обикновено куфарче. Че старото ще се върне — в това Корейко никога не се съмняваше. Той пазеше себе си за капитализма.

И за да не открие никой неговия втори и главен живот, той водеше просяшко съществование, като гледаше да не излезе извън границите на четиридесет и шест рублевата заплата, която получаваше за жалката и досадна работа във финансово-счетоводния отдел, с изрисувани по стените менади, дриади и наяди.

Глава VI

„Антилопа-гну“

Зеленият сандък с четиримата мошеници полетя с подскачания по прашния път.

Колата се излагаше на въздействието на също такива стихийни сили, каквито изпитва върху себе си плувец, който се къпе в бурно време. Внезапно я отхвърляше настрана изпречила се неравност, хлътваше в някой трап, мяташе се от една страна на друга, забулена в червен от залеза прах.

— Чувайте, студенте — обърна се Остап към новия пътник, който вече се бе оправил от неотдавнашното сътресение и безгрижно седеше до капитана, — как сте посмели да нарушавате сухаревската конвенция, този почтен пакт, утвърден от трибунала на Обществото на народите?

Паниковски се престори, че не чува и дори се обърна настрана.

— И изобщо — продължаваше Остап — вие имате нечестна хватка. Току-що бяхме свидетели на една отвратителна сцена. Подир вас тичаха арбатовци, от които вие бяхте задигнали една гъска.

— Жалки, нищожни хора! — сърдито заломоти Паниковски.

— Я гледай ти! — каза Остап. — А себе си вие смятате, види се, за лекар-общественик? За джентълмен? Тогава ето що: ако на вас, като на истински джентълмен, ви хрумне налудничавата мисъл да си водите бележки върху маншетите, ще трябва да пишете с тебешир.

— Защо? — попита раздразнено новият пътник.

— Защото маншетите ви са съвсем черни. Дали не е от мръсотия?

— Вие сте жалък, нищожен човек! — заяви бързо Паниковски.

— И това говорите на мен, вашия спасител? — кротко попита Остап. — Адам Казимирович, спрете за минутка вашата кола. Благодаря ви. Шура, гълъбче, възстановете, моля ви се, статуквото.

Балаганов не разбра какво значи „статукво“. Но се ориентира по тона, с който бяха произнесени тези думи. С усмивка на погнуса той хвана Паниковски под мишниците, изнесе го от колата и го остави на пътя.

— Студенте, върнете се в Арбатов — каза сухо Остап, — там ви очакват с нетърпение стопаните на гъската. А на нас грубияни не ни трябват. Ние самите сме грубияни. Да вървим.

— Няма вече! — замоли се Паниковски. — Нервен съм!

— Паднете на колене! — каза Остап.

Паниковски така бързо се отпусна на колене, като че му подсякоха краката.

— Добре! — рече Остап. — Вашата поза ме задоволява. Приети сте условно, до първо нарушение на дисциплината; възлага ви се длъжността слуга за всичко.

„Антилопа-Гну“ прие смирилия се грубиян и потегли напред, клатушкайки се като погребална катафалка.

След половин час колата излезе на големия Новозайцевски път и без да намалява ход, влезе в едно село. Край дървена къща, на покрива на която растеше съковита и разкривена радиомачта, се бе събрал народ. От тълпата смело излезе напред мъж без брада. В ръката си голобрадият държеше лист.

— Другари — викна сърдито той, — считам тържественото заседание за открито! Позволете ми, другари, да считам тези ръкопляскания…

Види се, той беше приготвил реч и вече поглеждаше в листа, но като забеляза, че колата не спира, не се впусна в подробности.

— Всички в Автодор[3]! — каза набързо той, като гледаше изравнилия се с него Остап. — Да организираме серийно производство на съветски автомашини. Железният кон идва да смени селското конче.

И вече догонвайки отдалечаващия се автомобил, като надвикваше поздравителната глъчка на тълпата, изкрещя и последния лозунг:

— Автомобилът не е разкош, а превозно средство.

С изключение на Остап всички антилоповци бяха малко обезпокоени от тържествената среща. Не разбирайки нищо, те се въртяха в колата като врабчета в гнездо. Паниковски, който изобщо не обичаше, когато на едно място се струпваха много честни хора, приклекна боязливо, така че селяните виждаха само мръсното сламено дъно на шапката му. Но Остап ни най-малко не се смути. Той бе свалил фуражката си с бяло дъно и отговаряше на поздравите, като важно кимаше с глава ту надясно, ту наляво.

— Подобрявайте пътищата! — извика той на сбогуване. — Мерси за приема!

И колата отново се намери на белия път, който разсичаше голямото тихо поле.

— Дали няма да хукнат подир нас? — запита угрижено Паниковски. — Защо е тази тълпа? Какво се е случило?

— Хората просто никога не са виждали автомобил — рече Балаганов.

— Размината на впечатления продължава — отбеляза Бендер. — Думата има водачът на колата. Вашето мнение, Адам Казимирович?

Шофьорът помисли, подплаши със звуците на тромбата едно куче, което поради глупост изтича на пътя, и изказа предположение, че тълпата се е събрала по случай някой църковен празник.

— Такива празници — поясни водачът на „Антилопа“ — често стават на село.

— Да — каза Остап. — Сега виждам ясно, че съм попаднал в общество на некултурни хора, тоест на босяци без висше образование. Ах, деца, мили деца на лейтенант Шмид, защо не четете вестници? Трябва да се четат. Доста често те насаждат разумното, доброто, вечното.

Остап извади от джоба си „Известия“ и с висок глас прочете на екипажа на „Антилопа“ кратката бележка за автомобилния пробег Москва—Харков—Москва.

— Сега — каза самодоволно той — ние се намираме на линията на автопробега, приблизително на сто и петдесет километра пред челната кола. Предполагам, че вече сте се сетили за какво говоря?

Низшите чинове на „Антилопа“ мълчеха. Паниковски разкопча сакото си и почеса голите си гърди под мръсната копринена връзка.

— Значи, не разбрахте? Личи, че в някои случаи не помага дори и четенето на вестници. Добре тогава, ще се изкажа по-подробно, макар това да не е в навиците ми. Първо: селяните сметнаха „Антилопа“ за челната кола от автопробега. Второ: ние не се отказваме от това звание, нещо повече — ще се обръщаме към всички учреждения и лица с молба да ни окажат нужното съдействие като наблягаме именно на това, че сме челната кола. Трето… Впрочем за вас стигат и две точки. Съвсем ясно е, че известно време ние ще се задържим пред автопробега, като обираме каймака и подобната нему сметана от това висококултурно начинание.

Речта на великия комбинатор направи огромно впечатление. Козлевич хвърляше признателни погледи към капитана. Балаганов попоглаждаше с длан своите рижи къдри и се превиваше от смях. Паниковски, предвкусвайки безопасна печалба, викаше „ура“.

— Хайде, стига емоции — рече Остап. — Пред вид настъпващата тъмнина обявявам вечерта за открита. Стоп!

Колата спря и уморените антилоповци слязоха на земята. В зреещите жита щурчетата ковяха своето мъничко щастие. Пътниците вече бяха насядали в кръг до сами пътя, а старата „Антилопа“ все още се вълнуваше: навремени каросерията изпукваше от само себе си, навремени нещо издрънчаваше в мотора.

Неопитният Паниковски запали такъв голям огън, сякаш гореше цяло село. Огънят пращеше и се мяташе на всички страни. Докато пътниците се бореха с огнения стълб, Паниковски изтича приведен в полето и се върна с топла крива краставица в ръка. Остап бързо я изтръгна от ръцете на Паниковски с думите:

— Не издигайте яденето в култ.

След това той изяде краставицата сам. Вечеряха салам, взет от квартирата на къщовника Козлевич, и заспаха под звездите.

— Хайде — рече на развиделяване Остап на Козлевич, — пригответе се както трябва. Такъв ден, какъвто предстои да бъде днешният, вашето механическо корито още не е виждало и няма да види.

Балаганов грабна цилиндричната кофа с надпис „Арбатовски родилен дом“ и изтича на рекичката за вода.

Адам Казимирович вдигна капака на колата, засвирука си, навря ръце в мотора и започна да рови в медните му черва.

Паниковски опря гръб на автомобилното колело и без да мига, гледаше печално червения като боровинки сегмент на слънцето, показал се над хоризонта. Оказа се, че Паниковски има сбръчкано лице с множество старчески подробности: торбички, пулсиращи жилки и ягодова червенина. Такова е лицето на човек, който е прекарал дълъг порядъчен живот, има вече големи деца, пие сутрин полезното кафе „Желудин“ и пописва в учрежденския стенвестник с псевдонима „Антихрист“.

— Да ви разкажа ли, Паниковски, как ще умрете вие? — рече неочаквано Остап.

Старецът трепна и се обърна.

— Вие ще умрете така. Един ден, когато се върнете в празната студена стая на хотел „Марсилия“(това ще бъде в някой околийски град, където ще ви завее вашата професия), вие ще се почувствувате зле. Ще се парализира единият ви крак. Гладен и небръснат, вие ще лежите на дървената кушетка и никой няма да дойде при вас. Паниковски, никой няма да ви съжали. Деца не сте създали от икономия, а жените сте зарязали. Ще се мъчите цяла седмица. Агонията ви ще бъде ужасна. Ще умирате дълго и това ще омръзне на всички. Вие още няма да сте умрели напълно, а бюрократът, управител на хотела, вече ще напише искане до отдел комунално стопанство да се отпусне безплатен ковчег… Как ви е името и презимето?

— Михаил Самуелевич — отговори поразеният Паниковски.

— … да се отпусне безплатен ковчег за гражданина М. С. Паниковски. Впрочем излишни са сълзите, още годинка-две ще изкарате. Сега — на работа. Трябва да се погрижим за културно-агитационната страна на нашия поход.

Остап извади от автомобила своята акушерска чанта и я сложи на тревата.

— Моята дясна ръка — каза великият комбинатор, като потупваше чантата по издутичката като салам страна. — Тук има всичко, което може да потрябва на един елегантен гражданин на моите години и с моя размах.

Бендер приклекна над куфарчето като скитащ китайски фокусник над своята вълшебна торба и почна да изважда едно след друго различни неща. Най-първо извади една червена лента за ръкав, на която беше пошита със злато думата „Разпоредител“. После на тревата легна милиционерска фуражка с герба на град Киев, четири колоди карти с еднакъв гръб и връзка документи с кръгли люлякови печати.

Целият екипаж на „Антилопа-Гну“ гледаше с уважение пътната чанта. А оттам се появяваха все нови и нови предмети.

— Вие сте наивници — говореше Остап, — вие, разбира се, никога не ще разберете, че честният съветски хаджия-пилигрим като мен не може да мине без докторски халат.

Освен халата в чантата се оказа и стетоскоп.

— Аз не съм хирург — забеляза Остап. — Невропатолог съм, психиатър. Изучавам душите на своите пациенти. И, кой знае защо, винаги ми се случват много глупави души.

След това на бял свят бяха измъкнати: азбука за глухонеми, благотворителни картички, емайлирани значки и афиши с портрета на самия Бендер в шалвари и чалма. На афиша беше написано:

Пристигна Жрец

(Знаменитият бомбайски брамин-йога),

син на Крепиш,

любимец на Рабиндранат Тагор

ЙОКАНААН МАРУСИДЗЕ

(Заслужил артист на съюзните републики)

Номера от опита на Шерлок Холмс.

Индийски факир. Невидимата кокошка.

Свещи от Атлантида. Пъклена палатка.

Пророк Самуил отговаря на въпроси на публиката.

Материализация на духове и раздаване на слонове.

Входни билети от 50 коп. до 2 р.

Мръсна, изцапана от пипане чалма се появи веднага след афиша.

— Тази игра аз използувам много рядко — рече Остап. — Представете си, за жреца най-много се хващат такива напредничави хора като завеждащите железопътните клубове. Работа лека, но противна. Мен лично ме отвращава да бъда любимец на Рабиндранат Тагор. А на пророк Самуил се задават едни и същи въпроси: „Защо на пазара няма масло?“ или: „Евреин ли сте вие?“

В края на краищата Остап намери това, което търсеше: тенекиена лакирана кутийка с медни бои и порцеланови панички и две четчици.

— Колата, която върви начело на пробега, трябва да бъде украсена поне с един лозунг — каза Остап.

И на една дълга ивица жълтеникав американ, измъкнат от същата чанта, той нарисува с печатни букви кафяв надпис:

Закрепиха плаката над автомобила на два пръта. Щом колата потегли, плакатът се огъна под напора на вятъра и доби такъв дързък вид, че не можеше да има повече никакво съмнение от необходимостта да се удари чрез автопробега по лошите пътища и нехайството, а заедно с това може би и по бюрократизма. Пътниците на „Антилопа“ приеха важен вид. Балаганов нахлупи каскета на рижата си глава, който постоянно мъкнеше в джоб. Паниковски изви маншетите си на лявата страна и ги издърпа от ръкавите на два сантиметра. Козлевич се грижеше повече за колата, отколкото за себе си. Преди да тръгнат, той я изми с вода и по грапавите страни на „Антилопа“ заигра слънцето. Самият капитан смигаше весело и закачаше своите спътници.

— Откъм левия борд село! — викна Балаганов, турил длан като стреха над челото си. — Ще спираме ли?

— Зад нас идват пет първокласни коли — рече Остап. — Срещата с тях не влиза в нашите планове. Ние трябва час по-скоро да обираме каймака. Ето защо определям спиране в град Удоев. Тъкмо там трябва и да ни чака варелът с бензина. Дай газ, Казимирович.

— Да отговарям ли на приветствията? — запита загрижено Балаганов.

— Да се отговаря с поклони и усмивки. Устата, моля, да не се отварят. Иначе дявол знае какво ще надрънкате.

Селото посрещна челната кола любезно. Но обикновеното гостоприемство тук носеше доста странен характер. Личеше, че селската общественост бе предизвестена, че ще мине някой, но кой и с каква цел — не знаеше. Ето защо за всеки случай бяха извадени всички сентенции и лозунги, изработени през последните няколко години. От двете страни на улицата стояха ученици с разнокалибрени старомодни плакати:

Освен това имаше и много плакати, изпълнени предимно с черковнославянски шрифт, с едно и също приветствие:

Всичко това прелетя бързо покрай пътешествениците. Този път те самоуверено размахваха шапки. Паниковски не се сдържа и въпреки забраната скочи и извика някакво неразбрано, политически неграмотно приветствие. Но поради шума на мотора и виковете на тълпата никой нищо не разбра.

— Хип, хип, ура! — завика Остап.

Козлевич отвори заглушителя и колата изпусна шлейф от син дим, от който тичащите подир автомобила кучета закихаха.

— Как е с бензина? — попита Остап. — Ще стигне ли до Удоев? Остават ни само още тридесет километра. А там — всичко ще докопаме.

— Трябва да стигне — отговори колебливо Козлевич.

— Имайте пред вид — каза Остап, като изгледа строго своята войска, — мародерство няма да допусна. Никакви нарушения на закона. Парада ще командувам аз.

Паниковски и Балаганов се сконфузиха.

— Всичко, което ни трябва, удоевци сами ще ни го дадат. Вие ще видите това ей сега. Пригответе място за подаръците.

Тридесет километра „Антилопа“ пробяга за час и половина. Последният километър Козлевич доста се измъчи, даваше газ и съкрушено клатеше глава. Обаче всички усилия, а също така и виковете и подтикванията на Балаганов не доведоха до нищо. Блестящият финиш, замислен от Адам Казимирович, не успя поради свършването на бензина. Колата позорно спря насред улицата, на сто метра от трибуната, окичена с борови гирлянди в чест на смелите автомобилисти.

Посрещачите с гръмки викове се спуснаха към пристигналия от мъглата на вековете лорен-дитрих. Тръните на славата тутакси се впиха в благородните чела на пътниците. Извлякоха ги грубо из колата и започнаха да ги подхвърлят с такова ожесточение, като че бяха удавници и на всяка цена трябваше да бъдат върнати към живот.

Козлевич остана при колата, а другите поведоха към трибуната, дето по план беше набелязан кратък тричасов митинг. До Остап се провря един млад човек — шофьорски тип — и го запита:

— Как са останалите коли?

— Изостанаха — равнодушно отговори Остап. — Спуквания, счупвания, ентусиазмът на населението. Всичко това забавя.

— Вие с капитанската кола ли сте? — не се махаше шофьорът-любител. — Клептунов с вас ли е?

— Клептунов аз отстраних от пробега — рече Остап недоволен.

— Ами професор Песочников? С пакарда ли е?

— С пакарда.

— Ами писателката Вера Круц? — любопитствуваше полушофьорът. — Иска ми се нея да видя! Нея и другаря Нежински. И той ли е с вас?

— Знаете ли — рече Остап, — уморен съм от пробега.

— А вие със стъдибейкъра ли сте?

— Можете да считате нашата кола за стъдибейкър — каза Остап злобно, — но досега тя се наричаше лорен-дитрих. Доволен ли сте?

Но шофьорът-любител не беше доволен.

— Извинете — възкликна той с юнашко нахалство, — но нали в пробега не участвуват никакви лорен-дитрихи! Четох във вестника, че има два пакарда, два фиата и един стъдибейкър.

— Вървете на майната си с вашия стъдибейкър! — изрева Остап. — Кой е този Стъдибейкър? Ваш роднина ли е Стъдибейкър? Баща ви ли е Стъдибейкър? Какво се лепнахте за мен? Казват му на руски, че стъдибейкърът в последния момент е заменен с лорен-дитрих, а той усуква! Стъдибейкър!

Разпоредителите отдавна бяха избутали юношата, но Остап дълго още размахваше ръце и мърмореше.

— Специалисти! Да ги изтрепеш такива специалисти! Стъдибейкър му се дощяло!

Председателят на комисията по посрещането на състезателите-автомобилисти наниза в своята приветствена реч такава дълга верига от приставни изречения, че не можа да се измъкне от тях цял половин час. През всичкото това време капитанът на пробега беше много неспокоен. От високата трибуна той следеше подозрителните движения на Балаганов и Паниковски, които много живо щъкаха сред тълпата. Бендер им хвърляше страшни погледи и в края на краищата можа да прикове със своите сигнализации на едно място децата на лейтенант Шмид.

— Радостен съм, другари — заяви Остап в отговор на речта, — че нарушихме с автомобилната сирена патриархалната тишина на град Удоев. Автомобилът, другари, не е разкош, а превозно средство. Железният кон идва само да смени селското конче. Ще организираме серийно производство на съветски моторни коли. Чрез автопробега ще ударим по лошите пътища и нехайството. Свършвам, другари. След като похапнем, ние ще продължим нашия далечен път.

Докато тълпата, застанала неподвижно пред трибуната, слушаше думите на капитана, Козлевич разви широка дейност. Той напълни резервоара с бензин, който, както казваше Остап, се оказа от най-хубавия, взе безсрамно в запас три големи бидона от горивото, смени вътрешните и външни гуми и на четирите колелета, задигна помпата и дори крика. Така той напълно опустоши не само базата, но и операционния склад на удоевската секция на Автодор.

Пътят до Черноморск беше осигурен с материали. Наистина нямаха пари, но това не безпокоеше капитана. В Удоев пътешествениците се нахраниха прекрасно.

— За джобни пари не трябва да мислим — каза Остап, — те се търкалят по пътя и ние ще ги вземаме, когато и както е удобно.

Между древния Удоев, основан през 794 година, и Черноморск, основан през 1794 година, лежаха хиляда години и хиляди километри обикновен и шосеен път.

През тези хиляда години на магистралата Удоев — Черно море са се появявали различни фигури.

Движили са се по нея пътуващи търговци със стоки на византийски търговски фирми. Насреща им от бучаща гора излизал Соловей-разбойник, груб мъж с астраганен калпак. Задигал той стоките, а търговците изписвал в разход. Тътрели се по този път завоеватели със своите дружини, минавали са селяни, с песни се мъкнели странници.

Животът на страната се променял с всяко столетие. Променяло се облеклото, усъвършенствувало се оръжието, усмирени били картофените бунтове. Хората се научили да бръснат брадите си. Излетял първият балон. Били изобретени железните близнаци — параходът и локомотивът. Забръмчали моторните коли.

А пътят си останал същият, какъвто бил при Соловей-разбойник. Изгърбен, покрит с вулканична кал или засипан с прах, отровен като праха против дървеници, пътят на татковината ни се е проточил покрай села, градчета, фабрики и колхози, проточил се е като хилядакилометров капан. От двете му страни сред жълтеещи се осквернени треви се валят скелетите на талиги и измъчени, издъхващи автомобили.

Може би емигрантът, обезумял от продаването на вестници сред асфалтовите полета на Париж, си спомня руския междуселски път с очарователната подробност на родния пейзаж: в локвичка се оглежда месецът, гръмко се молят щурците и подрънква празната кофа, закачена за селската талига.

Но на светлината на месеца е дадено вече друго предназначение. Месецът ще може отлично да блести върху гудроненото шосе. Автомобилните сирени и клаксони ще заместят симфоничния звън на селската кофичка. А щурци ще могат да се слушат в специални резервати; там ще бъдат построени трибуни и гражданите, подготвени от встъпителното слово на някой побелял щурцовед, ще могат до насита да се наслаждават на песните на любимите насекоми.

Глава VII

Сладкото бреме на славата

Капитанът на пробега, водачът на колата, бордмеханикът и слугата за всичко се чувствуваха прекрасно.

Утрото беше прохладно. В изумрудното небе блуждаеше бледното слънце. В тревата цвърчаха дребни птичи гадинки.

Пътните птички „овчарки“ бавно пресичаха пътя пред самите колела на автомобила. Степните простори разливаха такова благоухание, че ако на мястото на Остап беше някой селски писател-средняк от групата „Стоманено виме“, той не би се стърпял да не слезе от колата, би седнал в тревата й веднага още тук би започнал да пише на листове от походния си бележник нова повест, започваща с думите: „Чак зимниците се сепнаха. Разпаса се слънчицето, изпроводи своите лъчи по белия свят. Помириса старият Ромуалдич своята партенка и чак се опияни…“

Но Остап и неговите спътници бяха чужди на поетични възприятия. Цяло денонощие вече те се носеха пред състезателите. Посрещаха ги с музика и речи. Децата биеха барабани в тяхна чест. Възрастните ги хранеха с обеди и вечери, снабдяваха ги с предварително приготвени автомобилни части, а в една паланка им поднесоха хляб и сол на дъбово резбовано блюдо с кърпа, пошита с кръстчета. Хлябът и солта лежаха на дъното на колата, между краката на Паниковски. Той през цялото време отщипваше от кравая залъци и в края на краищата направи в него цяла миша дупка. След това гнусливият Остап изхвърли хляба и солта на пътя. Нощта антилоповци прекараха в едно селце, заобиколени от грижите на селския актив. Те отнесоха оттам едно голямо гърне топло мляко и мил спомен за одеколонния дъх на сеното, в което спаха.

— Мляко и сено — рече Остап, когато на разсъмване „Антилопа“ напускаше селото, — какво по-хубаво може да има от това! Човек винаги си мисли: „Ще успея ли да свърша това. В моя живот ще има още много мляко и сено.“ А в същност това никога вече няма да се случи. Така и да го знаете: това беше най-хубавата нощ в нашия живот, бедни мои приятели. Но вие дори не забелязахте това.

Спътниците на Бендер го гледаха с уважение. Те бяха във възторг от разкрилия се пред тях лек живот.

— Хубаво е да се живее на този свят! — рече Балаганов. — Ето ние пътуваме, сити сме. Може би щастието ни очаква…

— Убедени ли сте твърдо в това? — запита Остап. — Че щастието ни чака на пътя? Може би и трепка с крилца от нетърпение? „Къде е — дума то — адмирал Балаганов? Защо толкова се бави?“ Вие сте побъркан, Балаганов! Щастието никого не чака. То скита из страната в дълги бели дрехи и си пее детската песничка: „Ах, Америка — това е страна, там гуляят и пият без закуска.“ Но това наивно девойче трябва да се хване, трябва да му се харесаш, трябва да го ухажваш. А вие, Балаганов, с това девойче роман няма да изкарате. Вие сте дрипльо. Вижте се на какво приличате! Човек с вашия костюм никога няма да постигне щастие. Пък и изобщо целият екипаж на „Антилопа“ е екипиран отвратително. Чудя се как все още ни вземат за участници в автопробега!

Остап изгледа със съжаление своите спътници и продължи:

— Шапката на Паниковски сериозно ме смущава. Изобщо той е облечен с предизвикателен разкош. Този скъпоценен зъб, тези вързалки на долните гащи, тези космати гърди под връзката… По-просто трябва да се обличате, Паниковски! Вие сте почтен старец. На вас ви трябват черен сюртук и касторена шапка. На Балаганов ще му отиват карирана, каубойска риза и кожени гамаши. И той веднага ще добие вид на студент, който се занимава с физкултура. А сега прилича на уволнен заради пиянство матрос от търговския флот. За нашия уважаван водач няма да говоря. Тежки изпитания, изпратени му от съдбата, му попречиха да се облече съобразно званието. Нима не виждате как биха прилегнали към неговото одухотворено, леко изцапано с масло лице кожен комбинезон и черен хромов каскет? Да, деца, вие трябва да се екипирате.

— Пари няма — каза Козлевич, обърнат назад.

— Шофьорът е прав — отвърна любезно Остап, — пари наистина няма. Няма ги тези малки металически кръгчета, които аз толкова обичам.

„Антилопа-Гну“ се спусна от една височинка. Нивите продължаваха да се въртят бавно от двете страни на колата. Голяма рижа сова беше кацнала до сами пътя, навела глава на една страна и опулила глупаво слепите си жълти очи. Разтревожена от скърцането на „Антилопа“, птицата разпери криле, закръжи над колата и скоро отлетя по своите скучни совини работи. Нищо друго, заслужаващо внимание, не се случи по пътя.

— Гледайте! — развика се изведнъж Балаганов. — Автомобил!

Остап се разпореди за всеки случай да махнат плаката, който придумваше гражданите да ударят чрез автопробега по нехайството. Докато Паниковски изпълняваше заповедта, „Антилопа“ се приближи до изпречилата се отпреде им кола.

Закрит сив кадилак, леко наклонен, беше спрял край пътя. Средноруската природа, която се отразяваше в неговите дебели полирани стъкла, изглеждаше по-чиста и красива, отколкото беше в действителност. Коленичил, шофьорът сваляше гумата от едното предно колело. Над него в мъчително очакване стояха три фигури в пътни палта, пясъчен цвят.

— Претърпели сте бедствие ли? — запита Остап, като вежливо вдигна леко фуражка.

Шофьорът вдигна напрегнато лице и без да отговори, отново потъна в работа.

Антилоповци слязоха от своята зелена бричка. Козлевич няколко пъти обиколи прекрасната кола, като въздишаше завистливо, след това приклекна до шофьора и скоро поведе с него специален разговор. Паниковски и Балаганов с детско любопитство разглеждаха пътниците, двама от които имаха твърде надменен чужбински вид. Третият, ако се съдеше по зашеметяващата миризма на галоши, която идеше от гумената му мушама, беше съотечественик.

— Претърпели сте бедствие ли? — повтори Остап, като деликатно докосна гуменото рамо на съотечественика и в същото време устреми унесен поглед към чужденците.

Съотечественикът раздразнено заговори за пукналата се гума, но неговото дърдорене мина покрай ушите на Остап. По големия път, на сто и тридесет километра от най-близкия окръжен център, в самия пъп на Европейска Русия се разтъпкваха край своя автомобил две тлъстички чуждестранни птици. Това развълнува великия комбинатор.

— Кажете — прекъсна го той, — тези двамата не са ли от Рио де Жанейро?

— Не — отговори съотечественикът, — от Чикаго са. А аз съм преводач от „Интурист“.

— А какво правят те тук, по тези развалени пътища, сред дивото древно поле, далеч от Москва, от балета „Червеният мак“, от антикварните магазини и прочутата картина на художника Репин „Иван Грозни убива своя син“? Не разбирам! Защо сте ги домъкнали насам?

— Да ги вземат дяволите! — рече нажалено преводачът. — Трети ден вече препускаме по селата като побъркани. Просто ми извадиха душата. Много работа съм имал с чужденци, но такива досега не бях виждал! — И той махна с ръка към своите румени спътници. — Всички туристи като туристи — тичат из Москва, купуват от занаятчийските магазини дървени кани. А тези двама се отделиха. Тръгнаха да обикалят по селата.

— Това е похвално — рече Остап. — Широките милиардерски маси се запознават с бита на новото, съветското село.

Гражданите на град Чикаго надменно наблюдаваха поправянето на автомобила. Те бяха със сребристи шапки, твърди колосани яки и червени матови обувки.

Преводачът погледна с негодувание Остап и подвикна:

— Ами! Притрябвало им е новото село! Селската домашна ракия им трябва, а не селото!

При думите „домашна ракия“, които преводачът натъртено произнесе, джентълмените неспокойно се огледаха и почнаха да се приближават към разговарящите.

— Ето, виждате ли? — рече преводачът. — Не могат да слушат спокойно тези думи.

— Да. Тук има някаква тайна — каза Остап — или извратен вкус. Не разбирам как могат да обичат домашната ракия, когато в нашето отечество има толкова голям избор от благородни силни напитки.

— Всичко това е много по-просто, отколкото ви се струва — рече преводачът. — Те търсят рецепта за приготвяне на добра ракия.

— Е, разбира се! — развика се Остап. — Нали у тях има „сух закон“. Всичко е ясно… Намерихте ли рецепта?… Ах, не сте намерили? Е, да. Да бяхте дошли с три автомобила! Ясно, вземат ви за началство. Няма и да получите рецептата, смея да ви уверя.

Преводачът започна да се оплаква от чужденците:

— Ще ми повярвате ли, като ме налегнаха: разкажи, та разкажи тайната на домашната ракия. А аз не съм варил никога ракия. Аз съм член на съюза на работниците по просветата. Имам в Москва стара майка.

— А на вас много ли ви се иска да се върнете обратно в Москва? При мама?

Преводачът въздъхна жално.

— В такъв случай заседанието продължава — промълви Бендер. — Колко ще дадат вашите шефове за рецептата? Сто и петдесет ще дадат ли?

— Двеста ще дадат — зашепна преводачът. — Но вие наистина ли имате рецептата?

— Веднага ще ви я продиктувам, тоест веднага след като получа парите. Каквато обичате: от картофи, пшеница, зарзали, ечемик, от дуди, от елдена каша. Даже от най-обикновена табуретка може да се свари ракия. Някои обичат табуретовка. А пък може просто гроздова или сливова. С една дума — за коя и да е от сто и петдесетте ракии, чиито рецепти зная.

Остап беше представен на американците. Във въздуха дълго плаваха вежливо вдигнатите шапки. След това пристъпиха към работа.

Американците избраха пшеничната ракия, която им допадна с простия си начин на добиване. Дълго записваха рецептата в бележниците си. Като безплатна премия Остап съобщи на американските делови хора най-добрата конструкция кабинетен апарат за варене на ракия, който лесно може да се скрие от чужди погледи отдолу под писалището. Деловите хора увериха Остап, че при американската техника изработването на такъв апарат не представлява никаква трудност. От своя страна Остап увери американците, че апаратът от неговата конструкция дава на ден кофа прелестен ароматен първак.

— О! — развикаха се американците.

Те вече били чували тази дума в едно почтено семейство от Чикаго. И там за „pervatsch“[4] били дадени прекрасни референции. Главата на това семейство на времето си бил с американския окупационен корпус в Архангелск, пил там „pervatsch“ и още не може да забрави очарователното усещане, което изпитал тогава.

В устата на разнежилите се туристи грубата дума „първак“ звучеше гальовно и примамливо.

Американците дадоха лесно двестате рубли и дълго тръскаха ръката на Бендер. Паниковски и Балаганов също успяха да се ръкуват на довиждане с гражданите на отвъдатлантическата република, измъчени от „сухия закон“. От радост преводачът млясна Остап по коравата буза и го помоли да му идва на гости, като прибави, че старата му майка много ще се радва. Обаче, кой знае защо, не му остави адреса.

Сприятелилите се пътници насядаха в своите коли. На тръгване Козлевич изсвири матчиш и под неговите весели звуци автомобилите се разлетяха в противоположни страни.

— Виждате ли — каза Остап, когато американската кола се обви в прах, — всичко стана така, както ви казвах. Ние пътувахме. На пътя се валяха пари. Аз ги прибрах. Вижте, те дори не са се напрашили.

И той заплющя с пачката банкноти.

— Собствено казано, няма какво да се хвалим, комбинацията е простичка. Но чистотата, честността — ето кое е ценното. Двеста рубли. За пет минути. И аз не само че не наруших законите, но дори направих нещо приятно. Снабдих екипажа на „Антилопа“ с парични средства. На старата майка върнах сина-преводач. И най-после утолих духовната жажда на гражданите от страната, с която ние тъй или иначе, имаме търговски връзки.

Наближаваше време за обяд. Остап се задълбочи в картата на пробега, която той бе откъснал от автомобилното списание, и възвести наближаването на град Лучанск.

— Градът е доста малък — рече Остап, — това е лошо. Колкото по-малък е градът, толкова по-дълги са приветствените речи. Поради това ще поискаме от любезните домакини на града обяда по-напред, а речите на второ място. През антракта ще ви снабдя с вещево продоволствие. Паниковски! Вие започвате да забравяте вашите задължения. Възстановете плаката на предишното му място.

Поизпеклият се вече в тържествените финиши Козлевич ловко спря колата пред самата трибуна. Тук Бендер се ограничи с кратко приветствие. Уговориха се да проведат митинга след два часа. Като се подкрепиха с безплатен обяд, автомобилистите потеглиха в най-приятно разположение на духа към магазина за готови дрехи. Заобикаляха ги любопитни. Антилоповци с достойнство носеха стоварилото се върху тях сладко бреме на славата. Те вървяха посред улицата, хванати за ръце, и се клатеха като матроси в чуждо пристанище. Рижият Балаганов, който наистина приличаше на млад боцман, подхвана моряшка песен.

Магазинът „Мъжко, дамско и детско облекло“ се помещаваше под грамадна фирма, която заемаше цялата двуетажна сграда. На нея бяха изрисувани десетки фигури: жълтолики мъже с тънки мустачки в шуби с отметнати навън поли от порови кожи, дами с маншони в ръце, късокраки деца с матроски костюмчета, комсомолки с червени забрадки и смръщени стопански деятели, потънали чак до бедрата в плъстени ботуши.

Цялото това великолепие се разбиваше в мъничката бележчица, залепена на входната врата на магазина:

— Тю, колко грубо! — каза Остап, като влизаше. — Веднага личи, че е провинция. Да бяха написали поне, както пишат в Москва: „Панталони няма“, прилично и благородно. Гражданите се разотиват доволни по домовете си.

В магазина автомобилистите не се бавиха дълго. За Балаганов се намери каубойска риза на големи жълти квадрати и стетсоновска шапка с дупчици. Козлевич трябваше да се задоволи с обещания му хромов каскет и също такава тужурка, която лъщеше като пресован хайвер. Дълго се мотаха с Паниковски. Пасторският дългопол сюртук и мека шапка, които по замисъла на Бендер трябваше да облагородят външността на нарушителя на конвенцията, отпаднаха още първата минута. Магазинът можеше да предложи само пожарникарски костюм: куртка със златни помпи на петлиците, мъхнат полувълнен панталон и фуражка със син кант. Паниковски дълго подскача пред вълнообразното огледало.

— Не разбирам защо не ви харесва пожарникарският костюм — каза Остап. — Все пак той е по-хубав, отколкото костюмът на крал в изгнание, които носите вие. Я, я се обърнете, синко! Отлично! Ще ви кажа откровено. Това ви отива повече, отколкото проектираните от мен сюртук и шапка.

Излязоха на улицата в нови премени.

— На мен ми трябва смокинг — каза Остап, — но тук нямат. Ще почакаме по-хубави дни.

Остап откри митинга в повишено настроение, без да подозира каква буря се надига над пътниците на „Антилопа“. Той пускаше духовитости, разказваше смешни приключения и еврейски анекдоти, с което извънредно много разположи публиката към себе си. Края на речта си той посвети на разбор на отдавна назрелия автопроблем.

— Автомобилът — извика той с тръбен глас — не е разкош, а…

В този миг той видя, че председателят на комисията по посрещането взе от ръцете на едно дотичало момче телеграма.

Като каза думите: „не е разкош, а превозно средство“, Остап се наведе наляво и през рамото на председателя надникна в телеграфната бланка. Това, което прочете, го порази. Той мислеше, че са още с цял ден напред. Неговото съзнание мигновено зарегистрира редица села и градове, дето „Антилопа“ беше се възползувала от чуждите материали и средства.

Председателят още мърдаше мустаци, като се мъчеше да вникне в съдържанието на телеграмата, а Остап, скочил от трибуната, без да се доизкаже, вече се промъкваше през тълпата. „Антилопа“ се зеленееше на кръстопътя. За щастие пътниците седяха на местата си, скучаеха и очакваха момента, когато Остап ще нареди да пренасят в колата даровете от града. Това ставаше обикновено след митинга.

Най-после смисълът на телеграмата стигна до председателя.

Той вдигна очи и видя бягащия капитан.

— Това са мошеници! — викна председателят страдалчески.

Той цяла нощ се беше трепал да съчини приветствената реч и сега авторското му самолюбие бе уязвено.

— Дръжте ги, момчета!

Викът на председателя стигна до ушите на антилоповци. Те се засуетиха нервно. Козлевич запали мотора и с един скок се намери на своето седалище. Колата подскочи напред, без да дочака Остап. В бързината антилоповци дори не съобразиха, че оставят своя капитан в опасност.

— Стой! — викаше Остап, като правеше гигантски скокове. — Ще ви стигна и всички ви ще уволня!

— Стой! — викаше председателят.

— Стой, глупчо! — викаше Балаганов на Козлевич. — Не виждаш ли, шефа загубихме!

Адам Казимирович натисна педалите. „Антилопа“ заскърца и спря. Капитанът се преметна в колата с отчаян вик: „Пълен ход!“ Въпреки че бе всестранно развита и хладнокръвна натура, той не можеше да търпи физическата разправа. Обезумелият Козлевич даде трета скорост, колата потегли отведнъж и през отворилата се вратичка изхвръкна Балаганов. Всичко това стана в един миг. Докато Козлевич отново спре, над Балаганов вече бе паднала сянката на налитащата тълпа. Към него вече се протягаха здрави ръчища, когато „Антилопа“ го доближи със заден ход и желязната ръка на капитана го хвана за каубойската риза.

— Дай пълен! — закрещя Остап.

Едва сега жителите на Лучанск за първи път разбраха предимството на механичния транспорт пред конния. Колата задрънча с всичките си съставни части и бързо отлетя, като отърва от справедливо наказание четиримата правонарушители.

Първия километър мошениците дишаха тежко. Балаганов, който държеше за своята красота, разглеждаше в джобно огледалце малиновите драскотини по лицето си, получени при падането. Паниковски трепереше в своя пожарникарски костюм. Той се страхуваше от отмъщението на капитана. И то дойде незабавно.

— Вие ли подкарахте колата, преди да успея да се кача? — запита страшно капитанът.

— Бога ми… — започна Паниковски.

— Не, не, не отричайте! Това е ваша работа. Значи, на всичко отгоре сте и страхливец? Попаднал съм в една компания с крадец и страхливец? Добре! Аз ще ви разжалвам. Досега вие бяхте в моите очи пожарен командир. Отсега нататък сте прост пожарникар.

И Остап тържествено откъсна от червените петлици на Паниковски златните помпи.

След тази процедура Остап запозна своите спътници със съдържанието на телеграмата.

— Работата е лоша. В телеграмата се казва да бъде задържана зелената кола, която се движи пред автопробега. Трябва веднага да свием някъде настрана. Стигат ни вече триумфи, палмови клонки и безплатни обеди с оливия. Идеята е вече остаряла. Можем да завием само по Гряжкото шосе. Но до него има още три часа път.

Сигурен съм, че във всички най-близки населени пунктове ни се готви бурно посрещане. Проклетият телеграф навсякъде е натикал своите стълбове и жици.

Капитанът не се излъга.

По-нататък на пътя им се простираше градче, чието име антилоповци никога и не научиха, но биха искали да го научат, за да го споменат, когато стане нужда, с недобра дума. Още преди да се влезе в града, пътят беше препречен с тежка греда. „Антилопа“ зави и като сляпо кученце започна да се тика настрани и да търси заобиколен път. Но такъв нямаше.

— Карай назад! — каза Остап, станал много сериозен.

И тогава мошениците дочуха много далечно бръмчене на мотори, като от комари. Ясно бе, че идваха колите на истинските състезатели. Да се върнат назад, беше невъзможно и антилоповци отново се втурнаха напред.

Козлевич се намръщи и с бърз ход приближи колата до самата греда. Гражданите, които стояха наоколо, се пръснаха изплашени на разни страни, очаквайки катастрофа. Ала Козлевич неочаквано намали ход и бавно се прехвърли през препятствието. Когато „Антилопа“ минаваше през града, минувачите заядливо псуваха пътниците, но Остап дори не отговаряше.

До Гряжкото шосе „Антилопа“ се приближи под все по-засилващото се бучене на невидимите още автомобили. Едва успяха да свият настрана от проклетата магистрала и в настъпилата тъмнина да скрият колата зад една височина, когато се разнесоха взривове и пукотевици на мотори и сред снопове светлина се показа челната кола. Мошениците се спотаиха в тревата край самия път и загубили изведнъж обикновената си наглост, мълчаливо гледаха минаващата колона.

Платна от ослепителна светлина се развяваха по пътя. Колите меко скърцаха, профучавайки покрай повалените антилоповци. Прах летеше изпод колелетата. Проточено виеха клаксоните. Вятърът се мяташе на всички страни. В миг всичко изчезна и само рубиненото фарче на последната кола дълго мигаше и подскачаше в тъмнината.

Истинският живот прелетя покрай тях, като радостно тръбеше и проблясваше с лакирани крила.

За търсачите на приключения остана само бензинената опашка. И те дълго още седяха в тревата, кихаха и се изтърсваха.

— Да — рече Остап, — сега и аз самият виждам, че автомобилът не е разкош, а превозно средство. Вие, Балаганов, не завиждате ли? Аз завиждам.

Глава VIII

Криза на жанра

Към четири часа подгонената „Антилопа“ спря над една пропаст. Долу като на тепсия лежеше непознат град. Той беше грижливо нарязан като торта. Разноцветни утринни изпарения се носеха над него. До ушите на спешилите се антилоповци долетя едва доловимо пукане и лекичко подсвиркване. Очевидно хъркаха гражданите. Назъбена гора стигаше до града. Пътят се спускаше на криволици по стръмнината.

— Райска долина — каза Остап. — Такива градове е приятно да се обират сутрин рано, когато слънцето още не е напекло. По-малко се уморява човек.

— Сега тъкмо в ранно утро — забеляза Паниковски, като гледаше угоднически капитана в очите.

— Млък, кенеф команда! — кресна Остап. — Бре, че неукротим старец! От шега не разбира.

— Какво да правим с „Антилопа“? — попита Козлевич.

— Да — рече Остап, — сега с този зелен леген в града не може да се влезе. Ще ни арестуват. Налага се да тръгнем по пътя на най-напредничавите страни. В Рио де Жанейро например крадените автомобили се пребоядисват в друг цвят. Това се прави от чисто хуманни подбуди — да не се огорчава предишният стопанин на колата, като види, че с неговата кола се разхожда чужд човек. „Антилопа“ си спечели горчива слава, тя трябва да бъде пребоядисана.

Решено бе да влязат в града пешком и да намерят бои, а за колата да потърсят сигурно скривалище вън от чертите на града.

Остап тръгна бързо из пътя надолу по стръмнината и скоро видя една кривната дървена къщурка, чиито мънички прозорчета лъщяха с речна синина. Зад къщурката имаше навес, който му се стори подходящ за укриване на „Антилопа“.

Докато великият комбинатор обмисляше под какъв предлог е най-удобно да проникне в къщата и да се сприятели с нейните обитатели, вратата се отвори и на стълбището изскочи един почтен господин по войнишки долни гащи с черни тенекиени копчета. На бледните му парафинени бузи се помещаваха прилични побелели бакенбарди. В края на миналия век подобна физиономия би била обикновено нещо. По онова време повечето от мъжете отглеждаха на лицата си ей такива шаблонни, верноподанически космати принадлежности. Но сега, когато под бакенбардите нямаше нито синия вицмундир, нито държавното орденче с лентичката от моаре, нито петлиците със златни звезди на таен съветник, това лице изглеждаше неестествено.

— О, господи — зафъфли обитателят на дървената къщурка, като простираше ръце към изгряващото слънце. — Боже, боже! Все същите сънища! Все тези сънища!

Изрекъл тая жалба, старецът заплака и като тътреше крака, затича по пътеката около къщата. Един обикновен петел, който се канеше в този момент да пропее за трети път, излязъл за тази цел на средата на двора, се отдръпна настрана; в яда си той направи няколко бързи крачки и дори изпусна едно перо, ала скоро се опомни, кацна на плета и от тази безопасна позиция вече съобщи на света за настъпването на утрото. В неговия глас все пак се долавяше вълнение, предизвикано от недостойното поведение на стопанина на къщичката.

— Присънват ми се, проклетите — достигна до Остап гласът на стареца.

Бендер учудено разглеждаше странния човек с бакенбардите, каквито могат да се намерят сега може би само върху министерското лице на портиера в консерваторията.

Междувременно необикновеният господин завърти своя кръг и от ново се появи до стълбището. Тук той се позабави и с думите: „Ще отида да опитам още веднъж“ — се скри зад вратата.

— Обичам старците — пошепна Остап, — с тях никога няма да ти стане скучно. Ще трябва да се почака резултатът от тайнствения опит.

Не стана нужда Остап да чака дълго. Скоро от къщурката се чу плачевен вой и измъквайки се заднишком като Борис Годунов в последното действие на операта на Мусоргски, на стълбището се изтърси старецът.

— Махай се от мен, махай се! — възкликна той с шаляпински интонации в гласа. — Все същият сън! А-а-а!

Той се обърна и като се запрепъва в собствените си крака, тръгна право срещу Остап. Решил, че е дошло време да действува, великият комбинатор излезе иззад дървото и грабна бакенбардиста в своите мощни обятия.

— Какво? Кой? Какво е това? — развика се неспокойният старец. — Какво?

Остап внимателно разтвори обятия, хвана стареца за ръката и сърдечно я раздруса.

— Аз ви съчувствувам! — извика той.

— Вярно ли? — запита стопанинът на къщурката, като се притисна към рамото на Бендер.

— Разбира се, че е вярно — отвърна Остап. — На мен самия често ми се присънват сънища.

— Ами какво сънувате?

— Различни работи.

— Ама какво все пак? — настояваше старецът.

— Че различни. Смес. Това, което във вестниците наричат „Отвсякъде за всички“ или „Световен екран“. Онзи ден например ми се присъни погребението на микадо, а вчера — юбилеят на сушчевската пожарна команда.

— Боже! — произнесе старецът. — Боже! Колко щастлив човек сте вие! Колко щастлив! Кажете, ами никога ли не ви се е присънвал някой генерал-губернатор или… дори министър?

Бендер не упорствува никак.

— Присънвал ми се е — рече весело той. — Как не. Генерал-губернатор. Миналия петък. Цяла нощ ми се присънва. И спомням си, до него стоеше и полицейският началник с шарени шалвари.

— Ах, колко хубаво! — рече старецът. — А не ви ли се е присънвало пристигането на господаря-император в град Кострома?

— В Кострома? Имаше такова съновидение. Чакайте, кога беше това? Да, да, на трети февруари тази година. Господарят-император, а до него, спомням си, и граф Фредерикс стоеше, онзи, знаете, дворцовият министър.

— Ах ти, господи! — взе да се вълнува старецът. — Но защо стоим тука? Заповядайте вътре. Извинете, не сте ли социалист? Не сте ли партиец?

— Моля ви се, какво говорите! — рече добродушно Остап. — Какъв партиец съм аз? Аз съм безпартиен монархист. Слуга на царя, баща на войниците. Изобщо, литнете, соколи, кат орли, стига тъга тъгувахте…

— Един чаец, чаец? — ломотеше старецът, като побутваше Бендер към вратата.

В къщурката се оказа една стая с преддверие. По стените висяха портрети на господа във формени сюртуци. Ако се съди по петлиците, тези господа бяха служили на времето си в Министерството на народната просвета. Леглото беше разхвърляно, което свидетелствуваше, че стопанинът му прекарва на него най-неспокойните часове от своя живот.

— И отдавна ли живеете като отшелник? — запита Остап.

— От пролетта — отвърна старецът. — Казвам се Хворобиев, Тук, мислех си, ще започна нов живот. А то какво излезе? Вие само разберете…

Фьодор Никитич Хворобиев беше монархист и ненавиждаше съветската власт. Тази власт му беше противна. Той, който някога бе окръжен училищен инспектор, сега бе принуден да служи като завеждащ методологично-педаготически сектор на местния Пролеткулт. Това будеше отвращение в него.

Чак до края на своята служба той не знаеше как да разшифрова думата „Пролеткулт“ и от това я презираше още повече. Тръпки на отвращение го побиваха само като видеше членовете на профкома, колегите и посетителите на методологично-педагогическия сектор. Той намрази думата „сектор“. О, този сектор! Никога Фьодор Никитич, който ценеше всичко изящно, а в това число и геометрията, не бе предполагал, че това прекрасно математическо понятие, което означаваше част от площта на криволинейната фигура, ще бъде така опошлено.

В службата много неща вбесяваха Хворобиев: заседанията, стенвестниците, заемите. Ала и в къщи неговата горда душа не намираше успокоение. В къщи също имаше стенвестници, заеми, заседания. Познатите му говореха изключително за просташки неща, според Хворобиев: за месечното възнаграждение, което те наричаха зарплата[5], за месечните вноски в помощ на децата и за социалното значение на пиесата „Броневлак“.

Нямаше къде да се избяга от съветския строй. Когато обиденият Хворобиев се разхождаше самотен из улиците на града, то и тук от тълпата разхождащи се долитаха отвратителни фрази:

— … Тогава ние постановихме да го извадим от състава на ръководството…

— … А пък аз му казах така: за вашия РКК примкамера има, примкамера!

И като гледаше с досада плакатите, които призоваваха гражданите да изпълнят петилетката за четири години, Хворобиев повтаряше ядосан:

— Да извадим! От състава! Примкамера! За четири години! Просташка власт!

Когато методологично-педагогическият сектор премина на непрекъсната работна седмица и вместо чистата неделя дни за почивка на Хворобиев станаха някакви си виолетови пети числа, той се погнуси, издействува си пенсия и се премести да живее далече вън от града. Той постъпи така, за да може да се махне от новата власт, която завладя живота му и го лиши от покой.

По цели дни монархистът-единак прекарваше над стръмнината, гледаше към града и се мъчеше да мисли за приятни неща: за молебените по случай тезоименния ден на някаква височайша особа, за изпитите в гимназията и за роднините си, които служеха в Министерството на народната просвета. Но за почуда мислите му тутакси отскачаха на съветското, неприятното.

„Какво ли става сега в този проклет Пролеткулт?“ — мислеше той.

След Пролеткулта той си спомняше вече съвсем възмутителни епизоди: първомайските и октомврийски манифестации, семейните вечери в клубовете с лекции и бира, полугодишната равносметка на методологичния сектор.

„Съветската власт ми отне всичко — мислеше бившият окръжен училищен инспектор, — чиновете, ордените, уважението и парите в банката. Тя ми подмени дори и мислите. Ала има такава сфера, където болшевиките не могат да проникнат — това са сънищата, изпращани на човек от бога. Нощта ще ми донесе успокоение. В сънищата си аз ще видя онова, което ще ми е приятно да видя.“

Още първата нощ след това бог прати на Фьодор Никитич ужасен сън. Присъни му се, че седи в коридора на учреждението, осветен от газена лампичка. Седи и знае, че всяка минута трябва да го извадят от състава на ръководството. Изведнъж желязната врата се отваря и оттам изтичват служащи с вика: „Хворобиев трябва да бъде натоварен!“ Той иска да бяга, но не може.

Фьодор Никитич се събуди посред нощ. Помоли се на бога, като му посочи, че е станала навярно досадна несъобразност и сънят, предназначен за отговорен, може би дори партиен другар, е попаднал не на нужния адрес. Като начало той, Хворобиев, би искал да види излизането на царя от Успенската катедрала.

Успокоен, той заспа отново, ала вместо лицето на обожавания монарх тозчас видя председателя на профкома, другаря Суржиков.

И всяка нощ с невероятна методичност едни и същи последователни съветски сънища посещаваха Фьодор Никитич. Привиждаха му се: членски вноски, стенвестници, совхозът „Гигант“, тържествено откриване на първата фабрика-кухня, председателят на дружеството „Приятели на кремацията“ и големите съветски прелитания.

Монархистът ревеше насън. Той не искаше да види приятелите на кремацията. Искаше да види крайния десен депутат от Държавната дума Пуришкевич, патриарх Тихон, ялтенския градоначалник Думбадзе или поне някакъв простичък инспектор от народните училища. Ала нямаше нищо такова. Съветският строй беше се вмъкнал дори в сънищата на монархиста.

— Все същите сънища! — заключи Хворобиев с плачещ глас. — Проклети сънища!

— Вашата работа е лоша — каза съчувствено Остап, — както се казва, битието определя съзнанието. Щом живеете в Съветската страна, то и сънищата ви трябва да бъдат съветски.

— Нито минута почивка — оплакваше се Хворобиев. — Поне нещичко да видя. Аз вече на всичко съм съгласен. Нека да не е Пуришкевич. Нека да е поне Милюков. Все пак човек с висше образование и монархист в душата си. Но не! Все тези съветски антихристи.

— Аз ще ви помогна — каза Остап. — Имал съм случаи да лекувам приятели и познати по Фройд. Сънят е празна работа. Главното е да се премахне причината на съня. Основна причина е самото съществуване на съветската власт. Но в дадения момент аз не мога да я премахна. Просто нямам време. Аз, виждате ли, съм турист-спортист, сега трябва да направя малка поправка на моя автомобил, тъй че разрешете да го вкараме във вашия навес. А относно причината вие не се безпокойте. Ще я премахна на връщане. Нека само да завършим пробега.

Оглупелият от лошите сънища монархист на драго сърце разреши на милия и отзивчив млад човек да използува навеса. Той метна палтото си върху ризата, надяна на бос крак галошите и излезе след Бендер в двора.

— Значи, така, мога да се надявам? — питаше той и ситнеше подир своя подранил гост.

— Не се съмнявайте — отговаряше небрежно капитанът, — щом престане да съществува съветската власт, на вас изведнъж ще ви стане някак по-леко. Ще видите!

След половин час „Антилопа“ беше скрита у Хворобиев и оставена под надзора на Козлевич и Паниковски. Придружен от Балаганов, Бендер тръгна към града за бои.

Млечните братя вървяха срещу слънцето, като се промъкваха към центъра на града. По корнизите на къщите се разхождаха сиви гълъби. Напръсканите с вода дървени тротоари бяха чисти и прохладни.

На човек с необременена съвест е приятно в такова утро да излезе от къщи, да се позабави минутка пред вратата, да извади от джоба си кутия кибрит, на която е нарисуван самолет с щръкнал пръст вместо перка и надпис „Отговор на Керзън“, да се полюбува на неотвореното пакетче цигари и да запуши, като пропъди с кадилния дим някоя пчела със златни галуни на коремчето.

Бендер и Балаганов изпаднаха под влиянието на утрото, чистите улици и сиромасите-гълъби. За известно време им се стори, че съвестта им с нищо не е обременена, че всички ги обичат, че те са ергени, които отиват на среща със своите годеници.

Внезапно на пътя на братята се изпречи човек със сгъваем триножник и полирана кутия за бои в ръце. Той имаше такъв разтревожен вид, сякаш току-що бе изскокнал от горяща сграда, като е успял да спаси от огъня само триножника и кутията.

— Извинявайте — рече звънливо той, — тук ей сега трябваше да мине другарят Плотски-Поцелуев. Не сте ли го срещнали? Не е ли минал оттук?

— Ние никога не срещаме такива — каза грубо Балаганов.

Художникът се блъсна в гърдите на Бендер, каза „пардон“ и се устреми напред.

— Плотски-Поцелуев ли? — мрънкаше недоволно великият комбинатор, който още не беше закусил. — И аз имах една позната акушерка на име Медуза-Горгонер, но не вдигах шум, не тичах по улиците да викам: „Не сте ли виждали случайно гражданката Медуза-Горгонер? Тя, казват, тук се е разхождала.“ Голяма работа! Плотски-Поцелуев!

Бендер още не бе успял да завърши своята тирада, когато право срещу него изскокнаха двама души с черни триножници и полирани етюдници. Това бяха съвсем различни хора. Единият от тях, както изглежда, поддържаше възгледа, че художникът непременно трябва да бъде космат, и по количеството на растителността върху лицето си беше пряк заместник на Хенрих Наварски в СССР. Мустаците, къдриците и брадичката доста оживяваха плоското му лице. Другият беше съвсем плешив и главата му бе хлъзгава и гладка като стъклен абажур.

— Другаря Плотски… — каза заместникът на Хенрих Наварски, като се задъхваше.

— Поцелуев — добави абажурът.

— Не сте ли го виждали? — изкряска Наварски.

— Тук трябваше да се разхожда — обясни абажурът.

Бендер отстрани Балаганов, който вече бе отворил уста да произнесе ругатни, и с оскърбителна вежливост каза:

— Не сме виждали другаря Плотски, но ако посоченият другар наистина ви интересува, тогава бързайте. Него го търси някакъв трудещ се, на вид художник-артилерист.

Като закачаха триножниците си и се блъскаха един друг, художниците затичаха по-нататък. В това време иззад ъгъла изхвръкна файтон. В него седеше един шишко със синя толстовка, под чиито гънки се долавяше потно шкембе. Външността на пътника напомняше стара реклама на патентована помада, която започваше с думите: „Голо тяло, покрито с косми, прави отблъскващо впечатление.“ Не беше трудно да се отгатне професията на шишкото. Той крепеше с ръка голям стационарен триножник. В краката на файтонджията имаше полирана кутия, в която несъмнено се намираха бои.

— Ало! — викна Остап. — Поцелуев ли търсите?

— Тъй вярно — потвърди тлъстият художник, като гледаше жално Остап.

— Бързайте! Бързайте! Бързайте! — развика се Остап. — Вас ви изпревариха вече трима художници. Какво има? Какво се е случило?

Но конят затрака с подковите си по грубия калдъръм и вече отнесе четвъртия представител на изобразителните изкуства.

— Какъв културен град! — рече Остап. — Вие навярно забелязах те, Балаганов, че от четиримата срещнати граждани и четиримата се оказаха художници. Интересно.

Когато млечните братя се спряха пред бояджийския магазин, Балаганов пошепна на Остап:

— Не ви ли е срам?

— За какво? — попита Остап.

— Че се каните да платите за боята със сухи пари?

— Ах, това ли имаше пред вид — рече Остап. — Признавам си, малко ме е срам. Глупаво положение, разбира се. Но какво да правя? Няма пък да тичам в изпълкома и да искам там бои за провеждане „Деня на чучулигата“. Те ще дадат, но нали ще си загубим целия ден.

Боите на прах в бурканите, стъклените цилиндри, торбите, буретата и скъсаните книжни пакети имаха примамливи циркови цветове и придаваха на бояджийския магазин празничен вид.

Капитанът и бордмеханикът почнаха придирчиво да избират бои.

— Черен цвят — много траурно — говореше Остап. — Зелен също не подхожда: това е цветът на рухналите надежди. Лилав — не. Нека с лилава кола пътува началникът на криминалната милиция. Розов — просташко, син — банално, червен — много верноподаническо. Ще трябва да боядисаме „Антилопа“ в жълт цвят. Ще бъде малко ярко, но красиво.

— А вие какви бяхте? Художници ли? — запита продавачът, чиято брадичка беше леко напрашена с цинобър.

— Художници — отвърна Бендер, — баталисти и маринисти.

— Тогава тук не е за вас — каза продавачът, като сваляше от тезгяха пакети и буркани.

— Как не тук! — възкликна Остап. — А къде?

— Отсреща.

Продавачът отведе приятелите до вратата и им посочи с ръка една фирма на отсрещната страна на улицата. Там беше изрисувана кафява конска глава и с черни букви на син фон бе написано:

— Всичко е както трябва — рече Остап, — твърд и мек фураж за добитъка. Но какво общо има тук нашего брата художника? Не виждам никаква връзка.

Обаче връзка имаше, и то твърде съществена. Остап я откри още в самото начало на обясненията на продавача.

Градът винаги обичал живописта и четиримата художници, които отколе живеели тук, основали групата „Диалектически триножниковист“. Те рисували портрети на отговорни работници и ги продавали на местния музей на живописта. С течение на времето броят на ненарисуваните отговорни работници силно намалял, което чувствително снижило приходите на диалектическите триножниковисти. Но това било още поносимо. Годините на страдания започнали от момента, когато в града пристигнал нов художник, Теофан Мухин.

Първата негова работа вдигнала голям шум в града. Това бил портрет на управителя на хотелиерския тръст. Теофан Мухин оставил триножниковистите далече зад себе си. Управителят на хотелиерския тръст бил изобразен не с маслени бои, не с акварел, не с въглен, не с темпера, не с пастел, не с гваш, не и с черен молив. Той бил изобразен с овес. И когато художникът Мухин откарвал с файтон картината в музея, конят неспокойно се озъртал и цвилел.

С течение на времето Мухин започнал да употребява и други житни растения.

Шумен успех имали портретите от просо, пшеница и мак, смелите наброски от кукуруз и булгур, пейзажите от ориз и натюрмортите от грухано просо.

Сега той работел над групов портрет. Голямото платно изобразявало заседание на окръжната планова комисия. Тази картина Теофан работел с боб и грах. Обаче дълбоко в душата си той си оставал верен на овеса, който му създал кариера и го отклонил от позициите на диалектическите триножниковисти.

— С овес, разбира се, е по-лесно! — възкликна Остап. — А пък Рубенс и Рафаел са диванета, с маслени бои се мъчили. Ние също сме диванета като Леонардо да Винчи. Дайте ни жълта емайлова боя.

Когато плащаше на приказливия продавач, Остап попита:

— Да, тъкмо стана дума, кой е този Плотски-Поцелуев? Че ние, знаете, не сме тукашни, не сме в течение на работите.

— Другарят Поцелуев е известен работник от центъра, наш гражданин. Сега пристигна в отпуск от Москва.

— Всичко е ясно — каза Остап. — Благодаря за информацията. Довиждане!

На улицата млечните братя съгледаха диалектическите триножниковисти. С печални и измъчени лица като на цигани, и четиримата стояха на кръстопътя. Край тях стърчаха молбертите, сложени един до друг на пирамида като пушки.

— Какво, колеги, лошо, а? — попита Остап. — Изтървахме Плотски-Поцелуев?

— Изтървахме го — запъшкаха художниците. — От ръцете ни се изплъзна.

— Теофан ли го грабна? — попита Остап, като показваше, че е добре запознат с обекта.

— Рисува вече, некадърник — отговори заместникът на Хенрих Наварски. — С овес. Към стария начин, казва, минавам. Оплаква се житарят му неден, че имало криза в жанра.

— А къде е ателието на този ербап мъж? — полюбопитствува Остап. — Иска ми се да хвърля един поглед.

Художниците, които имаха много свободно време, поведоха на драго сърце Остап и Балаганов към Теофан Мухин. Теофан работеше в градинката си, на чист въздух. Пред него на столче седеше другарят Плотски, явно плах човек. Затаил дъх, той гледаше художника, който като раздавач на карти гребеше с шепа овес от една кошничка и го хвърляше на платното. Мухин се мръщеше. Пречеха му врабците. Те долитаха дръзко до картината и кълвяха от нея някои детайли.

— Колко ще получите за тази картина? — запита срамежливо Плотски.

Теофан спря сеитбата, погледна критично своето произведение и отговори замислен:

— Колко ли? Към двеста и петдесет рубли музеят ще даде за нея.

— Доста скъпо.

— Ами че овес сега — рече Мухин напевно — как се купува. Скъп е той, овесът!

— Е, как е парчето с летницата? — попита Остап, като провираше глава през решетестата ограда на градинката. — Сеитбената кампания, виждам, върви успешно. Сто на сто! Но всичко туй е нищо в сравнение с онова, което аз видях в Москва. Там един художник направи картина от косми. Голяма картина с много фигури, обърнете внимание, идеологически издържана, макар художникът да беше използувал косми от безпартийни — имаше такъв грях. Но идеологически, повтарям, картината беше издържана знаменито. Наричаше се „Дядо Пахом и тракторът нощем“. Това беше една такава капризна картина, че просто не знаеха какво да я правят. Понякога космите по нея щръкваха. А един прекрасен ден тя съвсем побеля и от дядо Пахом и неговия трактор не остана ни следа. Но художникът успя да грабне за измишльотината си хиляда и петстотин. Така че вие не си правете много илюзии, другарю Мухин! Овесът изведнъж ще прорасне, вашите картини ще изкласят и вие никога вече няма да прибирате реколтата.

Диалектическите триножниковисти се закискаха одобрително. Ала Теофан не се смути.

— Това звучи като парадокс — забеляза той, възобновил посевните манипулации.

— Добре — заяви Остап на сбогуване, — сейте разумното, доброто, вечното, а после ще видим! Прощавайте и вие, колеги. Захвърлете вашите маслени бои. Минете на мозайка от гайки, пирони и винтове. Портрет от гайки! Забележителна идея!

Целия ден антилоповци боядисваха своята кола. Надвечер тя стана неузнаваема и блестеше с всички отсенки на яйчния жълтък.

На следния ден на развиделяване преобразената „Антилопа“ напусна гостоприемния навес и взе курс на юг.

— Жалко, че не успяхме да се сбогуваме с домакина. Но той така сладко спеше, че не ми се искаше да го будя. Може би най-сетне сънува съня, който така дълго е чакал: митрополит Двулогий благославя чиновете на Министерството на народната просвета по случай тристагодишнина на династията Романовци[6].

И в същата минута отзад, от дървената къщурка, се дочу познатият вече на Остап хленчещ рев.

— Все същият сън! — ридаеше Старият Хворобиев. — Боже, боже!

— Излъгах се — забеляза Остап. — Изглежда, че му се е присънил не митрополит Двулогий, а разширеният пленум на литературната група „Кузница и усадба“[7]. Но да върви по дяволите! Нас дела ни зоват в Черноморск.

Глава IX

Отново криза на жанра

С какво ли не се занимават хората!

Успоредно с големия свят, в който живеят големите хора и големите неща, съществува и малък свят с малки хора и малки не ща. В големия свят е изобретен дизеловият мотор, написани са „Мъртви души“, построена е Днепровската хидростанция и е извършен околосветски полет. В малкия свят е изобретен крещящият мехур „върви-върви“, написана е песенчицата „Тухлички“ и са построени панталоните фасон „полпред“. В големия свят хората се ръководят от стремежа да облагодетелствуват човечеството. Малкият свят е далеч от такива високи задачи. Неговите обитатели имат един стремеж — да преживеят криво-ляво, без да изпитват чувство на глад.

Малките хора бързат подир големите. Те разбират, че трябва да бъдат в съзвучие с епохата и само тогава тяхната стокица може да намери пласмент. В съветско време, когато в големия свят са създадени идеологически твърдини, в малкия свят се забелязва оживление. Под всички дребни изобретения на мравешкия свят се прокарва гранитната база на „комунистическата“ идеология. На мехура „върви-върви“ се изобразява Чембърлейн, много приличен на онзи, дето го рисуват в „Известия“. В популярната песенчица умният шлосер, за да спечели любовта на комсомолката, в три рефрена изпълнява и дори преизпълнява промфинплана. И докато в големия свят се води яростна дискусия по оформяването на новия бит, в малкия свят вече всичко е готово: има вратовръзка „Мечта на ударника“, толстовка-гладковка, гипсова статуетка „Къпеща се колхозничка“ и дамски коркови потници „Любовта на трудовите пчели“.

В областта на ребусите, шарадите, шарадоидите, логогрифите и скритите картинки се появиха нови веяния. Работата постарому излезе от мода. Във вестниците и списанията секретарите на отделите „През свободното време“ или „Размърдай мозъчните си гънки“ категорично престанаха да вземат стока без идеология. И докато великата страна кипеше, докато се строяха тракторните заводи и се създаваха грандиозните фабрики за зърнени храни, старецът Синицки, ребусник по професия, си седеше в стаята и вперил стъклени очи в тавана, съчиняваше шарада с модната дума „индустриализация“.

Синицки имаше външност на гном. Такива гномове бояджиите обикновено изобразяваха по фирмите на магазините за чадъри. Фирмените гномове са с червени калпаци и дружелюбно смигат на минувачите, като че ги канят по-скоро да си купят копринен чадър или бастун със сребърна дръжка във вид на кучешка глава. Дългата жълтеникава брада на Синицки се спускаше право под масата, в кошчето за отпадъци.

— Индустриализация — шепнеше горестно той и мърдаше бледните си, като сурови котлети старчески устни.

И по навик раздели тази дума на шарадни части:

— Индус. Три. Али. За.

Всичко беше прекрасно. Синицки вече си представяше богатата шарада, важна по съдържание, лека за четене и трудна за разгадаване. Съмнение будеше последната част — „ция“.

— Каква ще е пък тази „ция“? — напрягаше се старецът. — Ех, да беше „акция“! Тогава чудесно щеше да се получи: индустриализакция.

Като се намъчи половин час и не можа да измисли как да постъпи с капризното окончание, Синицки реши, че краят ще се получи от само себе си, и пристъпи към работа. Той започна да пише своята поема на един лист, откъснат от счетоводната книга с надпис „дебит“.

През бялата стъклена врата на балкона се виждаха цъфтящите акации, кърпените покриви на къщите и рязката синя черта на морския хоризонт. Черноморското пладне заливаше града с тежък зной.

Старецът помисли и нанесе на хартията началните редове:

Тук първа сричка е с чалма,

тя някъде от Изток иде.

— Тя някъде от Изток иде — произнесе със задоволство старецът.

Хареса му това, което съчини, трудно му беше само да намери рими на думите „чалма“ и „иде“. Ребусникът се разходи из стаята и попипа брадата си. Изведнъж го осени вдъхновение:

А втората крещи сама

и като цифра ми се види.

С „али“ и „за“ също успя леко да се справи:

И трета е с чалма човек

и пак от Изток, отдаден.

Четвърта, да ще бог полек,

открива ни се предлог лек.

Уморен от последните усилия, Синицки се отпусна на облегалката на стола и затвори очи. Той беше вече на седемдесет години. През петдесет от тях беше съчинявал ребуси, шаради, скрити картинки и шарадоиди. Но никога досега почтеният ребусник не беше работил така трудно. Той бе изостанал от живота, беше политически неграмотен и младите конкуренти лесно го побеждаваха. Те носеха в редакцията задачи с такава прекрасна идеологическа насоченост, че като ги четеше, старецът плачеше от завист. Къде можеше да постигне той например такава задача:

ЗАДАЧА-АРИТМОМОИД

На три гари: Воробьово, Грачево и Дроздово имало по равен брой служащи. На гара Дроздово имало шест пъти по-малко комсомолци, отколкото на другите две, взети заедно, а на гара Воробьово имало 12 души партийци повече, отколкото на гара Грачево. Но на последната имало 6 души безпартийни повече, отколкото на първите две. Колко служащи имало на всяка гара и каква е била там партийната и комсомолската прослойка?

Като се съвзе от своите горестни мисли, старецът отново се залови за листа с надпис „дебит“, но в това време в стаята влезе девойка с мокра подстригана коса и черен бански костюм на рамото.

Тя отиде мълчаливо на балкона, просна на олющените перила мокрия костюм и погледна надолу. Девойката видя бедния двор, който бе виждала вече много години — сиромашки двор, дето се търкаляха изпотрошени сандъци, сновяха изцапани с въглищен прах котки и тенекеджията с трясък поправяше една кофа. В долния етаж домакините разговаряха за своя тежък живот.

Девойката слушаше не за пръв път тези разговори, познаваше и котките по имена, а и тенекеджията, както й се стори, поправяше все същата кофа вече много години наред. Зося Синицка се върна в стаята.

— Идеологията ме съсипа — чу тя мърморенето на дядо си, — а каква идеология може да има в ребусната работа? Ребусната работа…

Зося надникна в старческите драскулки и тутакси викна:

— Какво си написал тук? Какво е това? „Четвърта, да ще бог полек, открива ни се предлог лек.“ Защо бог? Нали ти сам казваше, че сега в редакцията не приемат шаради с църковни изрази.

Синицки ахна. Като викаше: „Къде има бог, къде? Там няма бог“, той с разтреперани ръце намести на носа си очилата с бели рамки и грабна листчето.

— Има бог — продума той печално. — Наистина има… Пак сбърках. Ах, жалко! Пропада и хубавата рима.

— А ти вместо „бог“ постави „орис“ — рече Зося.

Но изплашеният Синицки се отказа от „ориста“.

— Това също е мистика. Знам аз. Ах, сбърках! Какво ще стане сега, Зосенка?

Зося погледна равнодушно дядо си и го посъветва да съчини нова шарада.

— И без това — рече тя — не можеш да намериш дума с окончание „ция“. Спомняш ли си как се мъчи с думата „топлофикация“?

— Ами — оживи се старецът, — още като трета дума поставих „кац“ и написах така: „А трета, който време има, ще види тук еврейско име“[8]. Не взеха тая шарада. Казаха: „Слабо, не подхожда.“ Не съм сполучил!

И старецът седна на масата си и се залови да разработва голям, идеологически издържан ребус. Най-напред нахвърли с молив гъска, която държеше в човката си буквата „Г“, голяма и тежка като бесилка. Работата вървеше.

Зося се зае да слага масата за обяд. Тя сновеше от бюфета с огледални илюминатори до масата и стоварваше съдини. Появи се фаянсов супник с отчупени дръжки, чинии с цветчета и без цветчета, пожълтели вилици и дори компотиера, макар за обяд да не се предвиждаше никакъв компот.

Изобщо работите на Синицки бяха зле. Ребусите и шарадите носеха в къщи повече вълнения, отколкото пари. С домашните обеди, които старият ребусник даваше на познати граждани и които бяха главното перо на семейния доход, също беше лошо. Подвисоцки и Бомзе заминаха в отпуск, Стулиян се ожени за една гъркиня и почна да си обядва в къщи, а Побирухин го изхвърлиха от учреждението по втора категория и от вълнение той загуби апетит и се отказа от обедите. Сега той ходеше из града, спираше познатите си и произнасяше едно и също, пропито със скрит сарказъм изречение: „Чухте ли новината? Мен ме изхвърлиха по втора категория.“ И някои познати му отговаряха съчувствено: „Ама че я направиха тези Маркс и Енгелс!“ А други нищо не отговаряха, хвърляха на Побирухин страшен поглед и прелетяваха покрай него, като тръскаха чантите си. В края на краищата от всички хранещи се остана един, но и той не плащаше вече цяла седмица, като се оправдаваше, че не са му изплатили заплатата.

Зося вдигна недоволно рамене и се запъти към кухнята, а когато се върна, на трапезата седеше последният столуваш — Александър Иванович Корейко.

В неслужебна обстановка Александър Иванович не изглеждаше плах и смазан човек. Но все пак неспокойният израз нито за миг не слизаше от неговото лице. Сега той разглеждаше внимателно новия ребус на Синицки. Между другите загадъчни рисунки там беше нарисуван и чувал, от който се сипеха букви „Т“, елхичка, зад която изгряваше слънцето, и един врабец, кацнал на нотно петолиние. Ребусът завършваше с обърната нагоре запетая.

— Трудничко ще ви дойде да решите този ребус — говореше Синицки, като обикаляше около столуващия. — Ще се поизпотите с него!

— Тъй, тъй — отговори насмешливо Корейко, — само гъската ме смущава малко. За какво е тая гъска? А-а-а! Да! Готово! „В борбата ще добиеш своето право“?

— Да-а — проточи разочаровано старецът, — как така го решихте толкова бързо? Големи способности. Веднага си личи счетоводителят първи разряд.

— Втори разряд — поправи го Корейко. — А за какво сте приготвили този ребус? За печат ли?

— За печат.

— Съвсем напразно — рече Корейко, като поглеждаше любопитно борша, в който плаваха златни медали мазнина. Имаше в този борш нещо заслужено, нещо подофицерско. — „В борбата ще добиеш своето право“ — е есеровски лозунг. Не става за печат.

— Ах, боже мой! — запъшка старецът. — Царице небесна! Пак сбърках! Чуваш ли, Зосенка? Сбърках. Какво да правя сега?

Успокояваха стареца. Хапнал надве-натри, той незабавно стана, събра съчинените през седмицата гатанки, тури си голямата сламена шапка и каза:

— Зосенка, отивам в „Младежки ведомости“. Безпокоя се малко за алгеброида, но изобщо оттам ще взема пари.

В комсомолското списание „Младежки ведомости“ често бракуваха работите на стареца, укоряваха го за изостаналостта му, но все пак не го обиждаха и това списание беше единственото място, откъдето към стареца течеше тъничко парично ручейче. Синицки взе една шарада, която започваше с думите: „Мойта първа сричка на дъното морско е“, два колхозни логогрифа и един алгеброид, в който чрез много сложно умножение и деление се доказваше предимството на съветската власт пред всички други власти.

Когато ребусникът излезе, Александър Иванович мрачно заразглежда Зося. Александър Иванович бе започнал да се храни у Синицки отначало само защото обедите там бяха евтини и вкусни. Освен това беше си поставил като основно правило нито за минута да не забравя, че е дребен служащ. Той обичаше да говори за това, как трудно живее човек в големия град с мизерна заплата. Но от известно време цената и вкусът на обедите загубиха за него онова отвлечено и показателно значение, което той им придаваше. Ако поискаха от него и ако той можеше да направи това, без да се крие, той би плащал за обяда не шестдесет копейки, както правеше сега, а три или даже пет хиляди рубли.

Александър Иванович, аскетът, който съзнателно се измъчваше с финансови вериги и си беше забранил да се докосва до всичко, което струва повече от половин рубла, а в същото време се ядосваше, че от страх да не загуби милионите си не може открито да похарчи сто рубли, се влюби с цялата решителност, на която е способен силният, суров и озлобен от безкрайно чакане човек.

Днес най-сетне той реши да открие на Зося своите чувства и да й предложи ръката си, дето биеше пулсът, дребен и зъл като пор, и своето сърце, стегнато в приказни обръчи.

— Да — рече той, — такива ми ти работи, Зося Викторовна.

Като направи това съобщение, гражданинът Корейко грабна от масата пепелницата, на която имаше написан дореволюционен лозунг:

и започна да се взира внимателно в нея.

Тук е необходимо да разясним, че няма на света такава девойка, която да не знае поне една седмица по-рано за готвещото се изявяване на чувства. Ето защо Зося Викторовна се спря пред огледалото и угрижено въздъхна. Тя имаше оня спортен вид, който бяха добили през последните години всички красиви момичета. Проверила това обстоятелство, тя седна срещу Александър Иванович и се приготви да слуша. Обаче Александър Иванович не каза нищо. Той знаеше само две роли: на служащ и на нелегален милионер. Трета не знаеше.

— Чухте ли новината? — попита Зося. — Уволнили Побирухин.

— При нас също започна чистка — отговори Корейко, — мнозина ще изхвръкнат. Например Лапидус-млади. А и Лапидус-стари е един…

Тук Корейко забеляза, че върви по пътеката на бедния служащ. Тежки мисли отново го обзеха.

— Да, да — рече той, — живееш си така сам, и не знаеш какво е наслада.

— Какво, какво не знаеш? — оживи се Зося.

— Не знаеш какво е женска привързаност — забеляза Корейко с отпаднал глас.

Като не намери никаква подкрепа от страна на Зося, той разни своята мисъл.

Вече е стар. Тоест не че е стар, но не е млад. Дори не че не е млад, а просто времето лети, годините минават. Вървят годинките. И ето това движение на времето му навява различни мисли. За брака например. Нека хората не мислят, че той е такъв-онакъв. Той изобщо е добър. Съвсем безобиден човек. Трябва да го съжаляват. И на него дори му се струва, че може да бъде обичан. Тон не е празноглавец като другите и не обича да говори ей тъй на вятъра. Защо една девойка да не се омъжи за него?

Като изрази своите чувства в такава несмела форма, Александър Иванович погледна сърдито Зося.

— А Лапидус-млади наистина ли могат да го изхвърлят? — запита внучката на ребусника.

И без да дочака отговор, започна по същността на работата.

Тя разбира отлично всичко. Времето наистина тече ужасно бързо. Сякаш вчера тя бе на деветнадесет години, а сега вече е на двадесет. А след една година ще бъде на двадесет и една. Тя никога не е мислила, че Александър Иванович е такъв-онакъв. Напротив, винаги е била убедена, че той е добър. По-добър от мнозина други. И естествено най-достойният. Но тъкмо сега тя има някакви търсения, какви — и тя самата още не знае. Изобщо в дадения момент тя не може да се омъжи. А и какъв може да излезе техният живот? Тя има търсения. А той, казано честно и откровено, има само четиридесет и шест рубли на месец. И после тя още не го обича, което, изобщо казано, е много важно.

— Какви ти четиридесет и шест рубли! — каза внезапно със страшен глас Александър Иванович, като се изправи в цял ръст. — Аз имам… на мен…

Но не каза нищо повече. Изплаши се. Започваше ролята на милионера и това можеше да свърши само с гибел. Страхът му беше толкова голям, че той дори започна да бръщолеви, че щастието не е в парите. Ала в това време зад вратата се чу някакво сумтене. Зося изтича в коридора.

Там стоеше дядото със своята голяма шапка, която лъщеше със сламените си кристали. Той не се решаваше да влезе. От мъка брадата му се беше разперила като метла.

— Защо така скоро? — викна Зося. — Какво се е случило?

Старецът вдигна към нея очи, пълни със сълзи.

Изплашената Зося хвана стареца за острите рамене и бързо го повлече към стаята. Половин час Синицки лежа на дивана и трепера.

След дълги увещания дядото започна да разказва.

Всичко било прекрасно. До самата редакция на „Младежки ведомости“ той стигнал без каквито и да е приключения. Завеждащ отдела „Умствени упражнения“ посрещнал ребусника изключително вежливо.

— Подаде ми ръка, Зосенка — въздишаше старецът. — Седнете, казва, другарю Синицки. И тогава именно той ме смаза. Ами нашия отдел, казва, го закриват. Нов редактор пристигнал и заявил, че нашите читатели нямат нужда от умствени упражнения, а имат нужда, Зосенка, от специален отдел за игра на дама и шах. Тогава какво ще стане? — питам. Ами нищо, казва завеждащият, няма да мине вашият материал и — толкоз. А шарадата ми много хвали. Просто казва, пушкински стихове, особено това място: „Мойта първа сричка на дъното морско е, на дъното морско е моята втора сричка“.

Дълго още старият ребусник се вайка на дивана и се оплаква от засилването на съветската идеология.

— Пак драма! — възкликна Зося.

Тя си сложи шапката и тръгна към изхода. Александър Иванович се запъти след нея, макар да разбираше, че не трябва да върви.

На улицата Зося хвана Корейко под ръка:

— Ние пак ще си останем приятели, нали?

— По-добре щеше да е, ако се омъжехте за мен — изтърси откровено Корейко.

В широко разтворените бюфети за изкуствени минерални води се тълпяха млади хора без шапки и с бели ризи със запретнати над лактите ръкави. По̀ полиците се виждаха сините сифони с металически кранчета. Дългите стъклени цилиндри със сироп на въртяща се поставка блещукаха с аптекарска светлина. Персийци с печални лица печаха на мангали кестени и димът от прегоряло подмамваше разхождащите се.

— Искам да ида на кино — каза капризно Зося. — Кестени искам, сироп със сода.

За Зося Корейко беше готов на всичко. Той би се решил дори да наруши с леко сърце своята конспирация, като изхарчи пет-шест рубли за гуляй. Сега в джоба му, в плоска ламаринена кутия от цигари „Кавказ“, лежаха десет хиляди рубли в банкноти, на стойност по двадесет и пет червонеца всяка. Но дори да загубеше ума си и да се решеше да извади макар и една банкнота, той не би могъл да я размени нито в едно кино.

— Заплатите бавят — каза той съвсем отчаян, — изплащат ги много нередовно.

В този момент от тълпата разхождащи се се отдели млад човек с прекрасни сандали на бос крак. Той поздрави Зося с вдигане на ръка.

— Привет, привет — рече той, — имам два гратиса за кино. Искате ли? Само че веднага.

И младият човек със забележителните сандали отвлече Зося под мъждукащата фирма на кино „Камо грядеши“, бивше „Кво вадис“.

Тази нощ книговодителят-милионер не спа в къщи. Той се шля из града чак до сутринта, разглежда тъпо снимките на голичките бебета в стъклените витрини на фотографите, рови с крака чакъла на булеварда и гледа в тъмната бездна на пристанището. Там се обаждаха невидими параходи, чуваха се свирките на милиционерите и се въртеше червената светлина на фара.

— Проклета страна! — мърмореше Корейко. — Страна, в която един милионер не може да заведе своята годеница на кино.

Сега Зося вече му се струваше негова годеница.

На разсъмване побледнелият от безсъницата Александър Иванович се потътри към края на града. Когато минаваше по Бесарабска улица, стори му се, че дочу звуците на „Матчиш“. Спря се зачуден.

Насреща му от височината се спускаше жълт автомобил. На кормилото седеше превит уморен шофьор с хромова куртка. До него дремеше широкоплещест момък, клюмнал настрана глава със стетсоновска шапка с дупчици. На задното седалище се бяха отпуснали още двама пътници: пожарникар в пълна парадна униформа и мъжага с атлетическо телосложение и моряшка фуражка с бяло дъно.

— Привет на първия черноморец! — викна Остап, когато колата с тракторен грохот профуча покрай Корейко. — Топлите морски бани още ли работят? Градският театър функционира ли? Обявиха ли вече Черноморск за свободен град?

Но Остап не получи отговор. Козлевич отвори заглушителя и „Антилопа“ удави първия черноморец в облак син дим.

— Хайде — каза Остап на разбудилия се Балаганов, — заседанието продължава. Давайте тук вашия нелегален Рокфелер. Ей сега ще почна да го събличам. Ох, дотегнаха ми тези принцове и просяци!

Втора част

Двамата комбинатори

Глава X

Телеграма от братя Карамазови

От известно време нелегалният милионер чувствуваше върху себе си нечие будно внимание. Отначало нямаше нищо определено. Беше изчезнало само привичното и улегнало чувство на самота. После взеха да се появяват признаци от по-обезпокоителен характер.

Веднъж, когато Корейко отиваше с обичайната си отмерена крачка към службата, до самия „Херкулес“ го спря един нахален просяк със златен зъб. Като настъпваше влачещите се след него вързалки от долните му гащи, просякът хвана Александър Иванович за ръка и бързо заломоти:

— Дай милион, дай милион, дай милион!

След това просякът изплези дебелия си нечист език и задрънка вече кръгли глупости. Това беше обикновен просяк-полуидиот, каквито често се срещат в южните градове. Въпреки това Корейко се качи във финансово-счетоводната зала със смутена душа.

Ето от тази среща започна дяволщината.

В три часа през нощта събудиха Александър Иванович. Пристигна му телеграма. Тракайки зъби от утринния хлад, милионерът разкъса бандерола и прочете:

— Каква графиня? — пошепна смаян Корейко, застанал бос в коридора.

Но никой не му отговори. Раздавачът си беше отишъл. В градинката на двора страстно гукаха гълъби. Съквартирантите спяха. Александър Иванович повъртя в ръце сивата бланка. Адресът верен. Името също.

Александър Иванович не разбра нищо, но така се развълнува, че изгори телеграмата на свещ.

В седемнадесет часа и тридесет и пет минути същия ден пристигна втора телеграма:

Александър Иванович побледня от яд и скъса телеграмата на парченца. Но същата нощ му донесоха още две телеграми-мълнии.

Първата:

И втората:

След това с Александър Иванович в службата стана нещо обидно. Като умножаваше наум по молба на Чеважевская деветстотин осемдесет и пет по тринадесет, той сгреши и даде неверен резултат, което никога не беше се случвало в живота му. Но сега не му беше до аритметически упражнения. Налудничавите телеграми не излизаха от главата му.

— В бурета — шепнеше той, втренчил поглед в стареца Кукушкинд. — Братя Карамазови. Просто свинщина някаква.

Той се опитваше да се успокои с мисълта, че това са мили шеги от страна на някои приятели, но бързо трябваше да отхвърли тази версия. Той нямаше приятели. А що се отнася до колегите му, те бяха сериозни хора и се шегуваха само веднъж в годината — на първи април. Но и през този ден на весели забави и радостни мистификации те оперираха само с една печална шега: изфабрикуваха на пишеща машина фалшива заповед за уволнението на Кукушкинд и я поставяха на масата му. И всеки път през тия седем години старецът се хващаше за сърцето, което много развеселяваше всички. Освен това те не бяха толкова богати, че да се охарчват за телеграми.

След телеграмата, с която неизвестният гражданин уведомяваше, че ще командува парада именно той, а не някой друг, настъпи успокоение. Три дни не безпокоиха Александър Иванович. Той вече бе започнал да свиква с мисълта, че всичко случило се съвсем не се отнася до него, когато пристигна дебел препоръчан бандерол. Бандеролът съдържаше книга, озаглавена „Капиталистическите акули“ с подзаглавие: „Биография на американските милионери“.

В друго време Корейко и сам би си купил такава занимателна книжка, но сега той дори се сгърчи от ужас. Първото изречение беше подчертано със син молив и гласеше:

„Всички крупни съвременни богатства са натрупани по най-безчестен път.“

За всеки случай Александър Иванович реши засега да не се вестява на гарата при заветното куфарче. Той се намираше в много тревожно състояние на духа.

— Най-важното е — говореше Остап, като се разстъпяше из просторната стая на хотел „Карлсбад“ — да внесеш смут в лагера на противника. Врагът трябва да изгуби душевното си равновесие. Да се направи това, не е толкова трудно. В края на краищата хората най-много се плашат от неизвестното. Самият аз едно време бях мистик-самотник и бях стигнал до такова състояние, че човек можеше да ме изплаши с един обикновен фински нож. Да, да. Повече неизвестни неща. Аз съм убеден, че моята последна телеграма „мислено заедно“ е направила на нашия контрагент потресно впечатление. Всичко това е суперфосфат, тор. Нека се поразтревожи. Клиентът трябва да свикне с мисълта, че ще се наложи да даде парите. Той трябва да бъде морално разоръжен, да бъдат потиснати в него реакционните собственически инстинкти.

Като произнесе тази реч, Бендер изгледа строго своите подчинени. Балаганов, Паниковски и Козлевич седяха прилежно в червените плюшени кресла с ресни и пискюли. Те се стесняваха. Смущаваше ги широкият начин на живот на капитана, смущаваха ги позлатените ламбрекени[9], килимите, които бляскаха с ярките си химически кольори, както и гравюрата „Явяването на Христа пред народа“. Самите те заедно с „Антилопа“ се бяха настанили в един хан и идваха в хотела само за получаване на инструкции.

— Паниковски — каза Остап, — на вас ви беше възложено да се срещнете днес с нашия доверител и за втори път да поискате от него милиона, като придружите тази молба с идиотски смях.

— Щом само ме видя, той мина на отсрещния тротоар — отговори самодоволно Паниковски.

— Така. Всичко върви добре. Клиентът започва да нервничи. Сега той минава от тъпо недоумение към безпричинен страх. Не се съмнявам, че скача нощем в леглото си и ломоти жално: „Мамо, мамо.“ Още малко, съвсем мъничко, последен удар на четката — и той окончателно ще дозрее. С плач ще бръкне той в бюфета и ще извади оттам чинийката със синята ивица по края…

Остап смигна на Балаганов. Балаганов смигна на Паниковски, Паниковски смигна на Козлевич и макар честният Козлевич абсолютно нищо да не разбра, той също взе да смига с двете очи.

Дълго още в стаята на хотел „Карлсбад“ продължаваше приятелското смигане, съпроводено с шеги, цъкане на език и дори с подскачане от червените плюшени кресла.

— Стига веселба — рече Остап. — Засега чинийката с парите е в ръцете на Корейко, ако тя изобщо съществува, тази вълшебна чинийка.

След това Бендер прати Паниковски и Козлевич в хана, като им нареди да държат „Антилопа“ готова за път.

— Е, Шура — каза той, когато останаха двамата с Балаганов, — телеграми повече не трябват. Подготвителната работа може да се смята за завършена. Започва активната борба. Сега ние ще идем да погледаме скъпоценния телец при изпълнение на служебните му задължения.

Като се прикриваха в прозрачните сенки на акациите, млечните братя минаха градската градина, дето дебелата струя на фонтана се топеше като свещ, минаха покрай няколко огледално чисти бирарии и се спряха на ъгъла на улица „Меринг“. Цветарки с червени матроски лица къпеха своята нежна стока в емайлирани паници. Напеченият от слънцето асфалт съскаше под краката. От синя кахлена млекарница излизаха граждани, които пътем изтриваха изцапаните си с кефир устни.

Дебелите макаронени букви от дървено злато, които съставяха думата „Херкулес“, светеха примамливо. Слънцето подскачаше по двуметровите стъкла на въртящата се врата. Остап и Балаганов влязоха във вестибюла и се смесиха с тълпата делови хора.

Глава XI

Херкулесовци

Колкото и да се мъчеха често сменяващите се началници да изпъдят от „Херкулес“ хотелския дух, просто не можеха да постигнат това. Колкото и да замазваха домакините старите надписи, те все пак надничаха отвсякъде. Ту изскачаше в търговския отдел думата „Кабинети“, ту изведнъж върху матовата стъклена врата на машинописното бюро се забелязваха водните знаци „Дежурна прислужница“, ту се откриваха нарисуваните по стените златни показалци с надпис на френски „За жени“. Хотелът напираше навън.

По-дребните служащи работеха в евтините стаи на четвъртия етаж, дето едно време отсядаха селските попове, пристигнали на епархиални събори, или дребните търговски пътници с варшавски мустачки. Там още миришеше на подмишници и стояха розовите железни умивалници. В по-чистите стаи, които се наемаха от кралете на билярда и провинциалните драматични артисти, се бяха настанили завеждащите отдели, техните помощници и домакинът. Тук вече беше по-хубаво: имаше гардероби с огледала и подът беше покрит с червеникав линолеум. В разкошните стаи с ваните и нишите се беше разположило началството. В белите вани се търкаляха папки, а в полутъмните ниши висяха диаграми и схеми, които нагледно рисуваха структурата на „Херкулес“, а също така и неговите връзки с периферията. Тук бяха запазени глупашките позлатени диванчета, килимите и нощните шкафчета с мраморни плочи. В някои ниши имаше дори таблени никелирани кревати с топки. По тях също лежаха папки и разни необходими преписки. Това беше извънредно удобно, понеже книжата винаги се намираха под ръка.

В една от тези стаи, стая номер пет, беше отсядал през 1911 годи на прочутият писател Леонид Андреев. Всички херкулесовци знаеха това и стая номер пети, кой знае защо, се ползуваше в учреждението с лоша слава.

На всички отговорни работници, които уреждаха тук своя кабинет, непременно се случваше някоя беля. Не успяваше номер пети както трябва да влезе в курса на работата и току го сваляха и го пращаха на друга работа. Добре беше, ако това ставаше без наказание. Защото имаше и наказание, имаше и изнасяне в печата, имаше и по-лошо, за което дори е неприятно да се споменава.

— Демонична стая — твърдяха в един глас потърпевшите. — Кой би могъл да подозира?

И върху главата на писателя, автора на страшния „Разказ за седемте обесени“, се стоварваха най-ужасни обвинения, сякаш именно той беше виновен за това, че др. Лапшин назначи на работа шестимата си родни братя-юначаги, че др. Справченко при доставката на дървената кора се надяваше на самотека, с което и провали тези доставки, и че др. Индокитайски проигра на карти 7384 рубли и 03 копейки държавни пари. Както и да го усукваше Индокитайски, както и да доказваше в съответните инстанции, че е изразходвал 03 коп. в полза на държавата и че може да представи за посочената сума оправдателни документи, нищо не помогна. Сянката на покойния писател беше неумолима и една есенна вечер поведоха Индокитайски към затвора. Наистина не беше добра тази стая номер пети.

Началникът на целия „Херкулес“ др. Полихаев се помещаваше в някогашната зимна градина, неговата секретарка Серна Михайлов на постоянно се мяркаше между оцелелите палми и смокини. Там си стоеше и дългата като перон на гара маса, покрита с малиново сукно, на която ставаха честите и дълги заседания на ръководството. А отскоро в стая № 262, дето някога е бил малкият бюфет, се настани комисията по чистката, на брой осем незабележителни наглед другари със сиви очички. Идваха те акуратно всеки ден и все четяха някакви служебни книжа.

Когато Остап и Балаганов се изкачваха по стълбата, чу се тревожен звънец и веднага от всички стаи наизлязоха служащите. Устремността на тази маневра напомняше корабна тревога. Обаче това не беше тревога, а почивка за закусване. Едни от служащите забързаха към бюфета, за да могат да си вземат сандвичи с червен хайвер. Други пък правеха променада из коридорите, като закусваха вървешком.

От плановия отдел излезе служащ с най-благородна външност. Млада кръгла брада висеше на бледото му миловидно лице. Той държеше в ръка студено кюфтенце, което често поднасяше към устата си и всеки път го оглеждаше внимателно.

На това занимание на служащия без малко не попречи Балаганов, който искаше да научи на кой етаж се намира финансово-счетоводният отдел.

— Нима не виждате, другарю, че закусвам? — рече служащият и с негодувание показа гръб на Балаганов.

И без да обръща повече внимание на млечните братя, той се задълбочи в разглеждане на последното парченце от кюфтето. След като огледа от всички страни най-грижливо и дори го помириса на прощаване, служащият го прати в устата си, изпъчи гърди, изтърси от сакото си трохите и бавно се приближи до друг служащ, който стоеше до вратата на своя отдел.

— Е? — запита той, като се озърна. — Как е самочувствието ви?

— По-добре не питай, другарю Бомзе — отговори онзи, също се озърна и добави: — Нима това е живот? Няма никакъв простор за индивидуалността. Все едно и също, петилетка за четири години, петилетка за три години…

— Да, да — зашепна Бомзе, — просто някакъв ужас! Напълно съм съгласен с вас. Именно никакъв простор за индивидуалността, никакви стимули, никакви лични перспективи. Жената, сам разбирате, дето е домакиня, и тя казва, че няма стимули, няма лични перспективи.

Бомзе въздъхна и тръгна към друг служащ.

— Е — запита той, като предварително се усмихваше печално, — как е самочувствието ви?

— Ами — рече събеседникът му — тая сутрин се върнах от командировка. Успях да видя совхоза. Грандиозно нещо. Фабрика за зърнени храни! Не можете да си представите, гълъбче, какво нещо е петилетка, какво нещо е волята на колектива!

— Да, тоест буквално същото току-що казвах и аз! — възкликна пламенно Бомзе. — Именно волята на колектива! Петилетката за четири години, дори за три — ето стимулът, който… Вземете дори моята жена. Домакиня е, ама и тя признава значението на индустриализацията. Дявол да го вземе, пред очите ни израства новият живот!

Като отиде настрана, той радостно завъртя глава. След минута вече държеше за ръкава кроткия Борисохлебски и говореше:

— Вие сте прав, аз също мисля така. Защо да строим Магнитогорски, совхози, разни комбайни, когато няма личен живот, когато се потиска индивидуалността?

А след още една минута неговият възглух глас къкреше на площадката на стълбището:

— Да, тоест буквално същото току-що казвах и аз на другаря Борисохлебски. Защо да плачем за индивидуалност, за личен живот, когато пред очите ни растат фабрики за зърнени храни, Магнитогорски, разни комбайни, бетонобъркачки, когато колективът…

През време на почивката Бомзе, който обичаше духовното общение, успя да си побъбри с десетина свои колеги. Предметът на всеки разговор можеше да се определи по израза на неговото лице, върху което горчивината поради потъпкване на индивидуалността бързо преминаваше в светлата усмивка на ентусиаста. Ала каквито и да биваха чувствата, вълнуващи Бомзе, лицето му никога не губеше своя израз на вродено благородство. И всички, като се почне от последователните другари от профкома и се свърши с политически незрелия Кукушкинд, смятаха Бомзе за честен и най-важното, принципен човек. Впрочем самият той имаше същото мнение за себе си.

Нов звънец, който известяваше края на тревогата, върна служащите в стаите. Работата се възобнови.

Собствено казано, думите „работата се възобнови“ нямаха отношение към пряката дейност на „Херкулес“, която според устава се състоеше в различни търговски операции в областта на дърво- и триономатериалите. Последната година, като зарязаха всяка мисъл за разните му там скучни греди, шперплатови листа, експортни кедри и прочее неинтересни неща, херкулесовци се отдадоха на извънредно увлекателно занимание: те се бореха за помещението, за любимия свой хотел.

Цялата работа започна от едно малко листче, което донесе в своята брезентова разносна книга ленивият разносвач от комуналния отдел.

„След получаване на настоящето — пишеше в бележката — ви се предлага да освободите в едноседмичен срок помещението на бивш хотел «Кайро» и да го предадете с целия му бивш хотелиерски инвентар във владение на хотелиерския тръст. На вас се предоставя помещението на бивш. акц. д-во «Тенеке и бекон». Основание: постановление на Градския съвет от 12/1929 г.“

Вечерта сложиха тази бележка на масата пред другаря Полихаев, който седеше в електрическата сянка на палмите и смокините.

— Как! — извика нервно началникът на „Херкулес“. — Те на мен пишат „предлага ви се“! На мен, подчинения направо на центъра! Ама как я смятат те, да не са си загубили ума? А?

— Оставаше още да напишат „нарежда ви се“ — наля масло в огъня Серна Михайловна. — Селяндури!

— Това е просто смешно — рече Полихаев и се усмихна мрачно. И незабавно бе продиктуван отговор от най-решителен характер.

Началникът на „Херкулес“ категорично отказваше да освободи помещението.

— Друг път да знаят, че аз не съм им нощен пазач и никакви „предлага ви се“ да не ми се пишат — мърмореше другарят Полихаев, извадил от джоба си гуменото печатче със своето факсимиле, и от вълнение удари подписа си наопаки.

И отново ленивият разносвач, този път херкулесовският, се потътрузи по слънчевите улици, като се спираше пред будките за квас, намесваше се във всички улични скандали и буйно размахваше разносната книга.

Цяла седмица след това херкулесовци обсъждаха създаденото положение. Служащите бяха единодушни, че Полихаев няма да понесе такова подриване на своя авторитет.

— Вие още не познавате нашия Полихаев — говореха мъжагите от финансово-счетоводния отдел. — Той е врял и кипял човек. Него не можеш го подведе с едно голо постановление.

Скоро след това другарят Бомзе излезе от кабинета на началника със списъци на избрани служители в ръце. Той крачеше от отдел в отдел, навеждаше се над посочената в списъка особа и тайнствено пошепваше:

— Едно малко ешмедеменце. По три рубли на човек. За изпроводяк на Полихаев.

— Как? — стряскаха се сътрудниците. — Нима Полихаев си отива? Снемат ли го?

— А, не. Отива за една седмица в центъра да се погрижи за помещението. Внимавайте да не закъснеете. Точно в осем у дома.

Изпроводякът мина много весело. Сътрудниците гледаха предано Полихаев, който седеше с чаша лафит[10] в ръка, пляскаха ритмично длани и пееха:

— Пий до дъно, пий до дъно, пий до дъно, пий до дъно, пий до дъно, пийдодъно.

Пяха дотогава, докато любимият началник не пресуши порядъчно количество винце във високи севастополски чаши, след което на свой ред подхвана с треперлив глас песента: „По стария път на Калуга, на четирсе девети километър“. Обаче никой не научи какво е станало на този километър, тъй като Полихаев неочаквано за всички мина на друга песен:

Пукна във трамваи деветка,

май че някакъв си дедка,

свличат го напред с крака,

думба-лумба. Иха-ха!

След заминаването на Полихаев производителността на труда в „Херкулес“ мъничко спадна. Смешно би било да работиш с всички сили, когато не знаеш дали ще останеш в това помещение, или ще трябва да се влачиш с всичките канцеларски принадлежности в „Тенеке и бекон“. Но още по-смешно би било да работиш с всички сили след завръщането на Полихаев. Той се върна, както се изрази Бомзе, победител, помещението остана за „Херкулес“ и сътрудниците посвещаваха служебните часове за подигравки по адрес на комуналния отдел.

Поваленото учреждение молеше да му бъдат дадени поне умивалниците и таблените кревати, но опияненият от успеха Полихаев дори не отговори. Тогава схватката се възобнови с нова сила. Към центъра летяха оплаквания. Полихаев отиваше лично да ги опровергае. Все по-често в квартирата на Бомзе се чуваше победното „пийдодъно“ и все по-широки слоеве сътрудници се включваха в борбата за помещението. Постепенно се забравяха дърво- и триономатериалите. Когато Полихаев намираше неочаквано на бюрото си документ, отнасящ се до експортните кедри или шперплатовите листа, той така се изненадваше, че известно време дори не разбираше какво искат от него. Сега той беше погълнат от изпълнението на изключително важна задача — подмамваше да дойдат при него с по-високи заплети две особено опасни лица от комуналния отдел.

— На вас ви потръгна — говореше Остап на своя спътник. — Присъствувате на едно смешно събитие — Остап Бендер върви по прясна диря. Учете се! Дребният углавен джебчия от рода на Паниковски веднага би написал на Корейко писмо: „Оставете в двора под сандъка за боклук шестстотин рубли, иначе лошо ви се пише“ — и отдолу би нарисувал кръст, череп и свещ. Соня Златната ръчичка, чиито достойнства в никакъв случай не искам да омаловажавам, в края на краищата би прибягнала до обикновено сутеньорство, което би й донесло хиляда и петстотин рубли. Женска работа. Да вземем най-сетне корнет Савин. Известен аферист. Както се казва, еша му няма. Какво би направил той? Би пристигнал в квартирата на Корейко, преоблечен като българския цар, би вдигнал скандал в домоуправлението и би изпортил цялата работа. А аз, както виждате, не бързам. Ние стоим в Черноморск вече цяла седмица, а аз едва днес отивам на първа среща… Аха, ето и счетоводната зала! Хайде, бордмеханико, покажете ми болния. Нали вие сте специалист по Корейко.

Те влязоха в боботещата, изпълнена с посетители зала и Балаганов поведе Бендер към ъгъла, дето зад жълта преградка седяха Чеважевска, Корейко, Кукушкинд и Драйфус. Балаганов вече бе вдигнал ръка да посочи милионера, но Остап сърдито му пошепна:

— Остава да викнете с всички сили: „Ето го, това е богаташът! Дръжте го! Спокойствие. Аз сам ще го открия. Кой ли е от чети римата?“

Остап седна на студения мраморен корниз на прозореца и клатейки по детски крака, започна да разсъждава:

— Момчето не влиза в сметката. Остават тримата: червендалестият мазник с безцветните очи, старчето-гъбарчето с железните очила и дебелият пес с най-сериозен вид. Старчето-гъбарчето отхвърлям с негодувание. Освен памука, с който е запушил косматите си уши, в него няма никакви ценности. Остават двамата: песът и белоокият мазник. Кой от тях е Корейко? Трябва да се помисли.

Остап протегна шия и започна да сравнява кандидатите. Той така бързо въртеше глава, сякаш следеше игра на тенис и изпращаше с поглед всяка топка.

— Знаете ли, бордмеханико — рече той най-сетне, — дебелият пес повече подхожда за ролята на нелегален милионер, отколкото белоокият мазник. Обърнете внимание на тревожния блясък в очите на песа. Той не може да се сдържи на едно място, не може да се стърпи, иска му се по-скоро да изтича в къщи и да пъхне лапите си в пачките с червонци. Естествено той е събирачът на каратите и доларите. Нима не виждате, че тази дебела мутра не е нищо друго освен демократическа комбинация от лицата на Шейлок, Скъперника рицар и Арпагон? А онзи, белоокият, е просто нищожество, съветски мишок. Разбира се, той има състояние — дванадесет рубли в спестовната каса. Границата на неговите нощни мечти е да си купи мъхнат балтон с яка от телешка кожа. Това не е Корейко. Това е мишка, която…

Но на това място бляскавата реч на великия комбинатор беше прекъсната от мъжествен вик, който долетя от дъното на финансово-счетоводната зала и несъмнено принадлежеше на служащ, който имаше право да вика:

— Другарю Корейко! А къде са цифрените данни за нашето задължение към комуналния отдел? Другарят Полихаев ги иска веднага.

Остап ритна Балаганов с крак. Ала песът спокойно продължаваше да скърца с перото. Неговото лице, носещо най-характерните черти на Шейлок, Арпагон и Скъперника рицар, не се промени. Затова пък червендалестият блондин с белите очи, нищожеството, съветският мишок, обладан от мечтата за балтон с телешката яка, прояви необикновено оживление. Той затрака припряно чекмеджетата на бюрото, грабна някакво листче и бързо изтича на вика.

Великият комбинатор се накръхна и изгледа изпитателно Балаганов. Шура се засмя.

— Да — каза Остап след известно мълчание. — Този няма да поднесе парите на чинийка. Само че аз доста ще го помоля. Обект, достоен за уважение. Сега — по-скоро на въздух. В моя мозък се роди забавна комбинация. С божия помощ тази вечер ние за пръв път ще подръпнем господин Корейко за вимето. Ще го дръпнете вие, Шура.

Глава ХП

Омир, Милтън и Паниковски

Инструкцията беше съвсем проста:

1. Да стане уж случайна среща с гражданина Корейко на улицата.

2. Да не се бие по никакъв начин и изобщо да не се прилага физическо въздействие.

3. Да се вземе всичко, което бъде намерено в джобовете на споменатия гражданин.

4. За извършеното да се доложи.

Въпреки изключителната простота и яснота на указанията, дадени от великия комбинатор, Балаганов и Паниковски повели горещ спор. Синовете на лейтенанта седяха на една зелена пейка в градската градина и многозначително поглеждаха към входа на „Херкулес“. Препирайки се, те дори не забелязваха, че вятърът, който превиваше пожарната струя на фонтана, ги ръси с воден прах. Те само въртяха глави, поглеждаха безсмислено чистото небе и продължаваха да спорят.

Паниковски, който поради горещината бе сменил дебелата пожарникарска куртка с басмена ризица с отворена яка, се държеше високомерно. Той се гордееше много с възложената му поръчка.

— Само кражба — говореше той.

— Само ограбване — възразяваше Балаганов, който също беше горд от доверието на капитана.

— Вие сте жалка, нищожна личност — заяви Паниковски, като гледаше с отвращение своя събеседник.

— А вие — изрод — забеляза Балаганов. — Сега аз съм началник.

— Кой е началник?

— Аз съм началник. На мене е възложено.

— На вас?

— На мен.

— На тебе?

— Че на кого другиго? Да не би на тебе?

И разговорът премина в област, която нямаше нищо общо с получената инструкция. Мошениците така се разпалиха, че дори започнаха лекичко да се блъскат с длани и да крещят в надпревара: „Ами ти кой си?“ Обикновено такива действия предхождат генерално сбиване, в което противниците хвърлят шапките си на земята, канят минувачите за свидетели и размазват по брадясалите си мутри детски сълзи.

Но сбиване не стана. Когато бе настъпил най-подходящият момент за нанасяне на първата плесница, Паниковски изведнъж прибра ръце и се съгласи да счита Балаганов за свой непосредствен началник.

Вероятно той си спомни, че него често го биеха отделни лица и цели колективи и че при това много го болеше. Взел властта в свои ръце, Балаганов тутакси омекна.

— Че защо да не го ограбим? — рече той не така настойчиво. — Нима е толкова трудно? Върви Корейко вечер по улицата. Тъмно е. Аз се приближавам откъм лявата му страна. Вие се приближавате отдясно. Аз го блъсвам в левия хълбок, вие го блъскате в десния. Глупакът се спира и казва: „Хулиган!“ На мене. „Кой е хулиган?“ — питам аз. И вие също питате кой е хулиган и натискате отдясно. Тогава аз му давам един по мутрата… Не, не бива да се бие!

— Там е цялата работа я, че не бива да се бие — въздъхна лицемерно Паниковски. — Бендер не позволява.

— И без вас знам това… Изобщо аз го хващам за ръцете, а вие гледате дали няма в джобовете му нещо излишно. Той, както си му е редът, вика „милиция“ и тогава аз го… Ах, дявол да го вземе, не бива да се бие! Изобщо ние си отиваме в къщи. Е, как ти се вижда планът?

Но Паниковски отбягна прекия отговор. Той взе от ръцете на Балаганов гравираното курортно бастунче с кръсташка отгоре вместо топка, начерта една права линия на пясъка и каза:

— Гледайте. Първо, трябва да се чака до вечерта. Второ…

И Паниковски прекара от десния край на линията вълнообразен перпендикуляр нагоре.

— Второ, той може тази вечер просто да не излезе на улицата. А дори и да излезе, то…

Тук Паниковски съедини двете линии с трета, така че върху пясъка се появи нещо прилично на триъгълник, и завърши:

— Кой го знае? Той може да се разхожда с голяма компания. Как ви се струва това?

Балаганов погледна с уважение триъгълника. Доводите на Паниковски му се сториха не особено убедителни, но в триъгълника се чувствуваше такава правдива безнадеждност, че Балаганов се поколеба. Като забеляза това, Паниковски никак не се бави.

— Заминете за Киев! — рече той неочаквано. — Тогава ще разберете, че аз съм прав. Непременно заминете за Киев!

— Какъв Киев пък сега! — изломоти Шура. — Защо?

— Заминете за Киев и запитайте там какво е правил Паниковски до революцията. Непременно запитайте!

— Вас какво ви е прихванало? — рече мрачно Балаганов.

— Не, вие запитайте! — настояваше Паниковски. — Заминете и запитайте! И на вас ще ви кажат, че до революцията Паниковски е бил сляп. Ако не беше революцията, нима аз щях да стана син на лейтенант Шмид, как мислите? Ами че аз бях богат човек. Имах семейство и на масата никелиран самовар. А кое ме хранеше? Сините очила и бастунът.

Той извади от джоба си картонен калъф, облепен с черна хартия с помътнели сребърни звездички, и показа едни сини очила.

— Ето с тези очила — каза той с въздишка — аз се прехранвах дълги години. Излизах с очилата и бастунчето на Крешчатик и молех някой по-издокаран господин да помогне на нещастния слепец да пресече улицата. Господинът ме вземаше под ръка и ме водеше. На другия тротоар вече му нямаше часовника, ако имаше часовник, или портмонето. Някои носеха със себе си портмонета.

— А защо сте зарязали тая работа? — запита Балаганов оживен.

— Революцията — отговори бившият слепец. — Преди аз плащах на стражаря от ъгъла на Крешчатик и Прорезная пет рубли на месец и никой не ме закачаше. Стражарят дори следеше да не ме обиждат.

Добър човек беше! Казваше се Небаба, Семьон Василиевич. Срещнах го неотдавна. Сега е музикален критик. А сега какво е? Нима може да се свърже човек с милицията? Не съм виждал по-лош народ. Станали са едни такива идейни, едни културтрегери. И ето на, Балаганов, на стари години трябваше да ставам аферист. Но за такава изключителна работа могат да се пуснат в ход моите стари очила. Това е много по-сигурно от ограбване.

След пет минути от обществения клозет, обрасъл наоколо с тютюн и мента, излезе слепец със сини очила. Вирнал брадичка към небето и почуквайки ситно-ситно пред себе си с курортното бастунче, той се запъти към изхода на градината. Балаганов го следваше отблизо. Човек не можеше да познае Паниковски. Изпънал назад рамене и местейки внимателно крака по тротоара, той вървеше съвсем близо до къщите, като чукаше с бастунчето по перилата на витрините, блъскаше се в минувачите и загледан през тях, шествуваше напред. Той работеше толкова добросъвестно, че дори разбърка голямата опашка, която почваше от стълбчето с надпис „Автобусна спирка“. Балаганов просто не можеше да се начуди на нахакания слепец.

Паниковски върши безобразия дотогава, докато от портала на херкулесовци излезе Корейко. Балаганов се защура неспокойно. Отначало изтича много близо до мястото на действието, после избяга много далече. И едва след всичко това зае удобна за наблюдение позиция до едно павилионче за плодове. Кой знае защо, в устата му се появи неприятен вкус, сякаш половин час бе смукал медната дръжка на някоя врата. Но като видя движенията на Паниковски, той се успокои.

Балаганов забеляза, че слепият се обърна с лице към милионера, задяна го с бастунчето по крака и го удари с рамо. След това, види се, те си размениха няколко думи. После Корейко се усмихна, взе слепеца под ръка и му помогна да слезе на паважа. За по-голяма правдоподобност Паниковски с всички сили удряше с бастунчето по паважа и виреше нагоре глава, като че ли му бе надяната юзда. По-нататъшните действия на слепия се отличаваха с такава чистота и точност, че Балаганов дори почувствува завист. Паниковски прегърна своя спътник през кръста. Ръката му се плъзна по лявата страна на Корейко и за някаква си част от секундата се спря над платнения джоб на милионера-книговодител.

— Тъй, тъй — шепнеше Балаганов. — Карай, старче, карай!

Ала в този миг блеснаха стъкла, тревожно измуча тромба, земята се разтърси и големият бял автобус, който едва се задържа на колелата си, изведнъж спря насред улицата. Едновременно с това се чуха два вика:

— Идиот! Автобуса не вижда! — пищеше Паниковски, който се бе измъкнал изпод колелата и се заканваше на придружителя си със свалените от носа очила.

— Той не е сляп! — извика учуден Корейко. — Хайдутяга!

Всичко потъна в сив дим, автобусът продължи своя път, а когато бензиновата завеса се разкъса, Балаганов видя, че Паниковски е заобиколен от неголяма тълпа граждани. Около мнимия слепец започна някаква разправия. Балаганов изтича по-близо. По лицето на Паниковски шареше безобразна усмивка. Той бе странно безучастен към случилото се, макар едното му ухо да беше толкова рубинено, че сигурно би светило на тъмно и при неговата светлина би могло дори да се проявяват фотоплаки.

Като разбутваше стеклите се отвсякъде граждани, Балаганов се спусна към хотел „Карлсбад“.

Великият комбинатор седеше до бамбукова масичка и пишеше.

— Бият Паниковски! — викна Балаганов, застанал като картина на вратата.

— Вече? — попита деловито Бендер. — Нещо много бързо.

— Бият Паниковски! — повтори отчаяно рижият Шура. — До „Херкулес“.

— Защо ревете като бяла мечка в топло време? — каза строго Остап. — Отдавна ли го бият?

— Повече от пет минути.

— Тогава веднага да бяхте казал. Ей, че глупав старец! Хайде да идем да погледаме! Из пътя ще ми разкажете.

Когато великият комбинатор пристигна на местопроизшествието, Корейко вече го нямаше, но около Паниковски се люшкаше голяма тълпа, която бе преградила улицата. Автомобилите нетърпеливо крякаха, опрени в човешкия масив. От прозорците на амбулаторията гледаха санитарките в бели престилки. Тичаха кучета с извити като саби опашки. В градската градина фонтанът бе престанал да плиска нагоре. Бендер въздъхна решително и се вряза в тълпата.

— Пардон — викаше той, — моля, пардон! Извинете, мадам, не сте ли загубили вие купона си за мармалад? Тичайте по-скоро, той е още там. Дайте път на експертите вие, мъже! Дай път, на тебе казват, лишенец[11]!

Прилагайки по такъв начин политиката на камшика и благата дума, Остап се промъкна до центъра, дето се терзаеше Паниковски. По това време и при светлината на другото ухо на нарушителя на конвенцията можеше да се извършат различни фотографски манипулации. Когато видя капитана, Паниковски жално клюмна глава.

— Този ли е? — попита сухо Остап, като блъсна Паниковски в гърба.

— Той, той — радостно потвърдиха многобройните правдолюбци. — С очите си видяхме.

Остап прикани гражданите да запазят спокойствие, извади от джоба си бележник и като погледна Паниковски, произнесе властно:

— Моля свидетелите да кажат имената и адресите си. Свидетели, записвайте се!

Човек би очаквал, че гражданите, проявили такава активност при залавянето на Паниковски, няма да се забавят да уличат престъпника със своите показания. В същност при думата „свидетели“ всички правдолюбци провесиха нос, засуетиха се глупаво и взеха да отстъпват. В тълпата се образуваха празнини и дупки. Тя бавно се топеше.

— Но къде са свидетелите? — повтори Остап.

Настъпи паника. Работейки с лакти, свидетелите се измъкваха надалеч и за една минута улицата прие своя обикновен вид.

Автомобилите полетяха напред, прозорците на амбулаторията се захлопнаха, кучетата се заеха да оглеждат внимателно основите на тротоарните бордюри и в градската градина с нарзанно[12] съскане отново се издигна струята на фонтана.

Като се убеди, че улицата е очистена и че опасност не застрашава вече Паниковски, великият комбинатор рече сърдито:

— Некадърен старик! Неталантлив луд! Пръкна се още един велик слепец — Паниковски! Омир, Милтън и Паниковски! Сърдечна компания! А Балаганов? И той — матрос от разбит кораб. Бият Паниковски, бият Паниковски! А самият той… Да вървим в градската градина. Ще ви направя сцена при фонтана.

При фонтана Балаганов веднага прехвърли цялата вина върху Паниковски. Оскандалилият се слепец се позоваваше на своите разклатени през годините на тежкия живот нерви и използува случая да заяви, че виновен за всичко е Балаганов — личност, както е известно, жалка и нищожна. Братята начаса взеха да се блъскат един друг с длани. Чуха се вече еднообразните възгласи „А ти кой си?“, търкулна се вече от очите на Паниковски една едра сълза, предвестница на генерално сбиване, когато великият комбинатор каза: „Стой!“ и раздели противниците като съдия на ринг.

— Ще се боксирате в празник — промълви той. — Прелестна двойка: Балаганов — категория петел, Паниковски — категория кокошка! Ала, господа шампиони, от вас стават работници, колкото от кучешка опашка — сито. Това ще свърши зле. Ще ви уволня, още повече, че вие не представлявате никаква социална ценност.

Забравили за свадата, Паниковски и Балаганов започнаха да се кълнат и да уверяват, че още тая вечер на всяка цена ще претършуват Корейко. Бендер само се усмихваше.

— Ще видите — перчеше се Балаганов. — Нападение на улицата. Под закрилата на нощната тъмнина. Така ли е Михаил Самуелевич?

— Честна, благородна дума — подкрепи го Паниковски. — Ние с Шура… не се безпокойте! Вие имате работа с Паниковски.

— Това именно ме опечалява — каза Бендер, — макар, моля ви се… Как казвате? Под закрилата на нощната тъмнина ли? Настанявайте се под закрила. Мисълта естествено е безсъдържателничка. А пък и оформлението навярно също ще бъде мизерно.

След няколко часа дежурство на улицата всички необходими данни бяха най-после налице: закрилата на нощната тъмнина и самият пациент, който излезе с една девойка от къщата, дето живееше старият ребусник. Девойката не влизаше в плана. Наложи се засега да тръгнат подир разхождащите се, които се запътиха към морето.

Горящата отломка на луната висеше ниско над изстиващия бряг. На скалите седяха черни, базалтови, прегърнати навеки двойки. Морето шушукаше за любов до гроб, за невъзвратимо щастие, за сърдечни мъки и тям подобни неактуални дреболии. Звездите разговаряха помежду си с азбуката на Морз, като пламваха и гаснеха. Светлинен тунел от прожектор съединяваше бреговете на залива. Когато той изчезна, на неговото място дълго още стоя черен стълб.

— Уморих се — хленчеше Паниковски, като се тътреше по стръмния бряг подир Александър Иванович и неговата дама. — Аз съм стар. Трудно ми е.

Той се препъваше в дупките на лалугерите и падаше, като се хващаше с ръце за сухите кравешки пити. Искаше му се да си отиде в хана, при къщовника Козлевич, с когото човек можеше така приятно да пие чай и да си побъбри за какво ли не.

И тъкмо в момента, когато Паниковски бе вече твърдо решил да си върви у дома и предложи на Балаганов да довърши сам започнатото дело, отпред казаха:

— Колко е топло! Вие не се ли къпете нощем, Александър Иванович? Е, тогава почакайте тук. Аз само ще се натопя и — веднага излизам.

Чу се шум от търкалящи се по склона камъчета, бялата рокля изчезна и Корейко остана сам.

— По-бързо! — пошепна Балаганов, като дърпаше Паниковски за ръката. — Значи, аз ще мина от лявата му страна, а вие — от дясната. Само по-живо!

— Аз от лявата! — рече страхливо нарушителят на конвенцията.

— Добре, добре, вие отляво. Аз го блъсвам в левия хълбок, не, в десния, а вие натискате отляво.

— Защо отляво?

— Хайде пак! Добре де, отдясно. Той казва: „Хулиган“, а вие отговаряте: „Кой е хулиган?“

— Не, вие пръв отговаряте.

— Добре. Всичко ще кажа на Бендер. Да вървим, да вървим. Значи, вие отляво…

И доблестните синове на лейтенанта се приближиха до Александър Иванович, ужасно разтреперани.

Планът беше нарушен още в самото начало. Вместо да заобиколи съгласно диспозицията от дясната страна и да блъсне милионера в десния хълбок, Балаганов попристъпи на едно място и неочаквано каза:

— Позволете да запаля.

— Не пуша — отвърна студено Корейко.

— Така — рече глупаво Шура, Като погледна към Паниковски. — Ами колко е часът, не знаете ли?

— Към дванайсет.

— Дванайсет — повтори Балаганов. — Хм… Нямах понятие.

— Топла вечер — каза угоднически Паниковски.

Настъпи пауза, през време на която щурците беснееха. Луната побеля и при нейната светлина можеха да се видят добре развитите рамене на Александър Иванович. Паниковски не издържа напрежението, отиде зад гърба на Корейко и викна пискливо:

— Горе ръцете!

— Какво? — попита зачуден Корейко.

— Горе ръцете — повтори Паниковски с отпаднал глас.

Тозчас той получи рязък, доста болезнен удар в рамото и падна на земята. Когато се изправи, Корейко вече беше се счепкал с Балаганов. Двамата дишаха тежко, сякаш пренасяха роял. Отдолу долетя смях на русалка и плискане.

— Ама защо ме биете? — крещеше Балаганов. — Че аз само попитах колко е часът!…

— Ще ти кажа аз на тебе колко е часът! — съскаше Корейко и влагаше в своите удари вековната омраза на богаташа към грабителя.

Паниковски се промъкна пълзешком до полесражението и бръкна отзад с две ръце в джобовете на херкулесовеца. Корейко го ритна с крак, но бе вече късно. Желязната кутийка от цигари „Кавказ“ премина от левия му джоб в ръцете на Паниковски. От другия джоб се посипаха на земята бележки и членски карти.

— Да бягаме! — викна Паниковски някъде от тъмното.

Последния удар Балаганов получи в гърба.

След няколко минути изпомачканият и развълнуван Александър Иванович видя високо над себе си две лунни синкави фигури. Те тичаха по гребена на височината в посока към града.

Освежената, лъхаща на йод Зося завари Александър Иванович зает със странно занимание. Застанал на колене, той палеше клечки кибрит с треперещи пръсти и събираше от тревата бележчици. Но преди Зося да успее да го запита какво прави, той вече бе намерил квитанцията за куфарчето, което си лежеше в гардероба на гарата между една тръстикова кошничка с череши и пътна платнена торба.

— Изтървах я случайно — рече той с пресилена усмивка и грижливо прибра квитанцията.

За цигарената кутия „Кавказ“ с десетте хиляди, които не беше успял да прехвърли в куфара, му дойде наум чак когато влизаха в града.

Докато на морския бряг се водеше титаничната борба, Остап Бендер реши, че престояването му в хотела пред очите на целия град излиза вън от рамките на замисленото дело и му придава ненужна официалност. Като прочете в черноморското вечерно вестниче обявлението: „Дав. пр. ст. вс. у. д. из. к. м. с. ин. ер.“ и мигом съобрази, че това обявление означава — „Дава се под наем прекрасна стая с всички удобства и с изглед към морето за сам интелигентен ерген“, Остап помисли: „Сега аз, кажи-речи, съм ерген. Неотдавна старогородският отдел за гражданско състояние ми изпрати съобщение, че моят брак с гражданката Грицацуева е разтрогнат по искане от нейна страна и че аз получавам добрачното си име О. Бендер. Няма що, ще трябва да водя същия живот като преди брака. Аз съм ерген, самотен и интелигентен. Стаята безусловно ще бъде моя.“

И като обу прохладния бял панталон, великият комбинатор се запъти към посочения в обявлението адрес.

Глава XIII

Васисуалий Лоханкин и неговата роля в руската революция

Точно в шестнадесет часа и четиридесет минути Васисуалий Лоханкин обяви гладна стачка.

Той лежеше на мушамения диван, обърнал гръб на целия свят, с лице към издутото облегало. Лежеше той с тиранти и зелени чорапи, които в Черноморск наричат още карпетки.

Погладувал около двадесет минути в това положение, Лоханкин запъшка, обърна се на другата страна и погледна жена си. При това зелените карпетки описаха малка дъга във въздуха. Жена му хвърляше в една боядисана пътническа торба своя багаж: красиви флакони, гумено валяче за масаж, две рокли с опашки и една стара без опашка, филцова шапка със стъклен полумесец, медни гилзи с червило за устни и панталони от трико.

— Варвара! — рече Лоханкин гъгниво.

Жена му мълчеше и дишаше тежко.

— Варвара! — повтори той. — Нима ти наистина ме напускаш и отиваш при Птибурдуков?

— Да — отговори жена му. — Отивам. Така трябва.

— Но защо, защо? — рече Лоханкин с кравешка страст.

Ноздрите му, и без това широки, се разшириха горестно. Затрепери фараонската му брадичка.

— Защото го обичам.

— Ами аз какво ще правя?

— Васисуалий! Още вчера те предупредих. Не те обичам повече.

— Но аз! Аз те обичам, Варвара!

— Това си е твоя частна работа, Васисуалий. Аз отивам при Птибурдуков. Така трябва.

— Не! — извика Лоханкин. — Не трябва така! Не може един човек да си отиде, щом другият го обича!

— Може — рече раздразнено Варвара, като се оглеждаше в джобното си огледалце. — И изобщо престани да вършиш глупости, Васисуалий.

— В такъв случай аз продължавам гладната стачка! — закрещя нещастният съпруг. — Ще гладувам дотогава, докато ти не се върнеш. Ден. Седмица. Година ще гладувам!

Лоханкин отново се обърна и заби дебелия си нос в хлъзгавата студена мушама.

— Ей така ще лежа с тиранти — дочу се от дивана, — докато умра. И за всичко ще бъдете виновни вие с инженер Птибурдуков.

Жена му помисли, вдигна върху бялото си неизпечено рамо смъкналата се презрамка и изведнъж зациври:

— Да не си посмял да говориш така за Птибурдуков! Той стои над теб!

Лоханкин не можа да понесе това. Той трепна, сякаш електрически ток премина по цялата му дължина, от тирантите до зелените карпетки.

— Ти си самка, Варвара — захленчи той проточено. — Ти си улична жена!

— Васисуалий, ти си глупак! — спокойно отговори жена му.

— Вълчица си ти — продължаваше Лоханкин със същия провлечен тон. — И те аз презирам. От мене при любовника си бягаш ти. От мене при Птибурдуков бягаш. При подлия Птибурдуков сега, гадино, бягаш ти от мен. Ето на при кого от мене бягаш! На похот с него искаш да се отдадеш. Вълчица стара, гадна при това си ти!

Опивайки се от своята горест, Лоханкин дори не забелязваше, че говори в петостъпен ямб, макар никога да не бе писал стихове и да не обичаше да ги чете.

— Васисуалий! Престани с твоите превземки — рече вълчицата, като завързваше торбата. — Виж се на какво приличаш. Поне да се беше измил. Аз тръгвам. Прощавай, Васисуалий! Оставям твоя купон за хляб на масата.

И като надигна торбата, Варвара тръгна към вратата. Видял, че заклинанията не помогнаха, Лоханкин скочи пъргаво от дивана, изтича до масата и с вика: „Помощ“! — скъса купона. Варвара се изплаши. Тя си представи своя мъж, изсъхнал от глад, със замиращ пулс и студени крайници.

— Какво направи? — рече тя. — Да не си посмял да гладуваш!

— Ще гладувам! — заяви упорито Лоханкин.

— Това е глупаво, Васисуалий. Това е бунт на индивидуалността.

— И с туй се аз гордея — отвърна Лоханкин с подозрителен за ямба тон. — Ти не оценяваш значението на индивидуалността и изобщо на интелигенцията.

— Но нали обществеността ще те осъди.

— Нека ме осъди — рече решително Васисуалий и отново се тръшна на дивана.

Варвара мълчаливо хвърли торбата на пода, смъкна бързо от главата си сламената шапка и като нареждаше: „побеснял самец“, „тиранин“, „собственик“, бързо направи сандвич с кьопоолу.

— Яж! — рече тя, като поднесе храната към алените устни на мъжа си. — Чуваш ли, Лоханкин? Веднага яж. Хайде!

— Остави ме! — каза той и отблъсна ръката на жена си.

Възползувана от това, че устата на гладуващия за миг се отвори, Варвара сръчно тикна сандвича в отвора, който се образува между фарасиската брадичка и подбръснатите московски мустачки. Ала гладуващият със силен удар на езика изтласка храната навън.

— Яж, негоднико! — викна отчаяно Варвара, като тикаше сандвича. — Интелигент!

Но Лоханкин извръщаше лице и мучеше отрицателно. След няколко минути разгневената и омазана с кьопоолуто Варвара отстъпи. Тя седна върху торбата и заплака с ледени сълзи.

Лоханкин изтърси от брадата си заплелите се в нея трохи, хвърли на жена си внимателен, кос поглед и притихна на своя диван. На него никак не му се искаше да се раздели с Варвара. Наред с многото си недостатъци Варвара имаше две съществени преимущества: големи бели гърди и служба. Самият Васисуалий никога и никъде не беше работил. Работата би му попречила да мисли за значението на руската интелигенция, към която социална прослойка той причисляваше и себе си. А продължителните размисли на Лоханкин се свеждаха до приятната и близка тема: „Васисуалий Лоханкин и неговото значение“, „Лоханкин и трагедията на руския либерализъм“, „Лоханкин и неговата роля в руската революция“. Леко и спокойно размишляваше той за всичко това, разхождайки се из стаята с плъстените пантофи, купени с парите на Варвара, и поглеждайки любимия шкаф, дето блещукаха с църковното си злато кориците на Брокхаусовия енциклопедичен речник. Дълго стоеше Васисуалий пред шкафа, като местеше поглед от корица на корица. Наредени по височина, там стояха мирно чудни образци на книговезкото изкуство: Голяма медицинска енциклопедия, „Животът на животните“, еднопудов том „Мъж и жена“, а също така и „Земя и хора“ на Елизе Реклю.

„Редом с тази съкровищница на мисълта — мудно мислеше Васисуалий — ставаш по-чист, някак си растеш духовно.“

Щом стигнеше до това заключение, той въздъхваше радостно, измъкваше изпод шкафа „Родина“ от 1899 година в подвързия с цвят на морска вълна с пяна и пръски, разглеждаше картинките от Англо-бурската война, обявлението на неизвестната дама под заглавие: „Ето как аз увеличих своя бюст с шест дюйма“ и други такива интересни нещица.

Отидеше ли си Варвара, щеше да изчезне и материалната база, върху която се градеше благополучието на тоя най-достоен представител на мислещото човечество.

Вечерта дойде Птибурдуков. Той дълго не се решаваше да влезе в стаята на Лоханкини и се въртеше в кухнята между дългопламъчните примуси и опънатите на кръст въжета, по които висеше сухо гипсово бельо с петна от синка. Квартирата се оживи. Тракаха врати, прелитаха сенки, бляскаха очите на съжителите, а някъде страстно въздъхнаха: един мъж си бе дошъл.

Птибурдуков свали фуражката си, дръпна инженерския си мустак и най-после се реши.

— Варя — рече умолително той, когато влезе в стаята, — нали се уговорихме…

— Полюбувай се, Сашук! — развика се Варвара, като го улови за ръка и го побутна към дивана. — Виж го! Лежи! Самец! Подъл собственик! Разбираш ли, този крепостник обяви гладна стачка, защото искам да го напусна.

Щом видя Птибурдуков, гладуващият веднага пусна в ход петостъпния ямб.

— Птибурдуков, презирам те аз тебе — захленчи той. — Не смей жена ми да докоснеш ти. Простак си ти, Птибурдуков, мръсник си! Къде отвеждаш моята жена?

— Другарю Лоханкин — рече смаян Птибурдуков, като се хвана за мустаците.

— Махни, махни се, теб ненавиждам аз — продължаваше Васисуалий, клатейки се като стар евреин при молитва, — ти гнида жалка си и мръсна при това. Не инженер си ти — простак, мръсник и тип, пълзяща гад и сутеньор си при това!

— Как не ви е срам, Васисуалий Андреич — рече отегченият Птибурдуков, — просто е глупаво дори. Я си помислете, какво правите? През втората година на петилетката…

— Посмя на мен да каже той, че туй е глупост! Той, той, кой задигна ми жената! Махни се ти, Птибурдуков, че инак ще ти дам по вие, тоест по врата един.

— Болен човек — каза Птибурдуков, като се мъчеше да се държи в рамките на приличието.

Но за Варвара тези рамки бяха тесни. Тя грабна от масата засъхналия вече зелен сандвич и пристъпи към гладуващия. Лоханкин се защищаваше с такова отчаяние, като че се готвеха да го кастрират. Птибурдуков се извърна и гледаше през прозореца дивия кестен, който цъфтеше с бели свещички. Зад себе си той чуваше отвратителното мучене на Лоханкин и виковете на Варвара: „Яж, подли човече! Яж, крепостнико!“

На другия ден, разстроена от неочакваната пречка, Варвара не отиде на работа. На гладуващия му стана по-зле.

— Ето почнаха вече остри болки в стомаха — съобщи той със злорадство, — после скорбут поради недояждане, опадване на косата и зъбите.

Птибурдуков доведе брат си — военен лекар. Птибурдуков-втори дълго притиска ухо до туловището на Лоханкин и прислушва работата на неговите органи с онова внимание, с каквото котката се вслушва в движението на мишката, пъхнала се в захарницата. През време на прегледа Васисуалий гледаше с налени със сълзи очи гърдите си, рошави като демисезонно палто. Беше му много жал за самия него. Птибурдуков-втори погледна Птибурдуков-първи и съобщи, че болният не трябва да пази диета. Може да яде всичко. Например супа, котлети, компот. Може също така и хляб, зеленчуци, плодове. Не се забранява и риба. Може да пуши — разбира се, с мярка. Не го съветва да пие, но за апетит не би било лошо да вкара в организма си чашка хубав портвайн. Изобщо докторът не разбра душевната драма на Лоханкин. Той изпъхтя надуто, затрака ботуши и си отиде, като заяви на тръгване, че на болния не се забранява също така да се къпе в морето и да кара велосипед.

Но болният не мислеше да вкарва в организма си нито компот, нито риба, нито котлет, нито каквато и да било друга храна. Той не отиде да се къпе в морето, а продължаваше да лежи на дивана и да сипе по околните кавгаджийски ямб. Варвара почувствува жалост към него. „Заради мен гладува — размисляше тя с гордост, — все пак каква страст! Способен ли е Сашук на такова високо чувство?“ И тя хвърляше неспокойни погледи към сития Сашук, чийто вид показваше, че любовните преживявания не ще му попречат редовно да вкарва в организма си обеди и вечери. Дори веднъж, когато Птибурдуков излезе от стаята, тя нарече Васисуалий „горкичкия“. И до устата на гладуващия отново се появи сандвичът и отново беше отблъснат. „Още малко издръжливост — помисли си Лоханкин — и Птибурдуков няма да види моята Варвара.“

Той с удоволствие се вслуша в гласовете, които долитаха от съседната стая.

— Той ще умре без мен — говореше Варвара, — ще трябва да почакаме. Виждаш, че сега не мога да си отида.

През нощта Варвара сънува страшен сън. Измършавелият от възвишеното чувство Васисуалий глождеше белите шпори на ботушите на военния лекар. Беше ужасно. На лицето на лекаря лежеше израз на покорство, като на крава, доена от някой селски крадец. Шпорите звънтяха, зъбите скърцаха. От страх Варвара се събуди.

Жълто японско слънце светеше в упор, като разходваше цялата си сила, за да огрява такава дреболия като кристалната запушалка на стъкълцето с одеколона „Турандот“. Мушаменият диван беше празен. Варвара обърна очи и видя Васисуалий. Той бе застанал до отворената вратичка на бюфета, с гръб към кревата, и мляскаше силно. От нетърпение и лакомия той се навеждаше, тупваше с обутия в зелен чорап крак и издаваше с носа си свиркащи и къркорещи звуци. Като опразни високия буркан с консервата, той внимателно свали капака на тенджерата, бръкна с пръсти в студения борш и извади оттам парче месо. Ако Варвара уловеше мъжа си да прави така дори през най-добрия период от техния брачен живот, то и тогава Васисуалий би си изпатил. Но сега неговата участ бе решена.

— Лоханкин! — извика тя с ужасен глас.

От уплаха гладуващият изтърва месото, което цопна обратно в тенджерата и вдигна фонтанче от зеле и морковни звезди. С жален вой се втурна Васисуалий към дивана. Варвара мълчаливо и бързо се обличаше.

— Варвара! — рече той гъгниво. — Нима наистина ти бягаш от мен при Птибурдуков?

Отговор не последва.

— Вълчица си ти — каза неуверено Лоханкин — и те презирам аз, ти бягаш от мен при Птибурдуков…

Но бе вече късно. Напразно Васисуалий хленчеше за любов и гладна смърт. Варвара си отиде завинаги, като помъкна пътната торба с цветните панталони, филцовата шапка, красивите флакони и прочие предмети от дамския гардероб.

И в живота на Васисуалий Андреевич настъпи период на мъчителни мисли и морални страдания. Има хора, които не умеят да страдат, не излиза някак си при тях. А пък и да страдат, гледат това да стане колкото е възможно по-скоро и незабелязано за околните. Лоханкин обаче страдаше открито, величаво, той плискаше своята мъка с чайни чаши, той се опиваше от нея. Голямата скръб му даваше възможност да поразмисли за последен път за значението на руската интелигенция, а също така и за трагедията на руския либерализъм.

„А може би така и трябва — мислеше той, — може би това е изкупление и аз ще изляза от него очистен? Не е ли такава съдбата на всички, които стоят над тълпата, хора с нежно телосложение? Галилей, Милюков, А. Ф. Кони. Да, да, Варвара е права, така трябва!“

Душевната депресия обаче не му попречи да даде във вестника обявление за даване под наем втората стая.

„Все пак на първо време това ще ме подкрепи материално“ — реши Васисуалий. И отново потъна в мъгляви разсъждения за страданията на плътта и за значението на душата като извор на прекрасното.

От това негово занимание не можаха да го отвлекат дори упоритите напомняния на съседите, че трябва да загасва светлината, когато излиза от клозета. Но тъй като беше разстроен, Лоханкин постоянно забравяше да прави това, което много възмущаваше икономичните съжители.

А обитателите на голямата комунална квартира номер три, където живееше Лоханкин, се славеха като хора своенравни и бяха известни в цялата къща със своите чести скандали и тежки разправии. Квартира номер три дори получи прозвището „Гарванско свърталище“. Дългогодишният съвместен живот беше закалил тези хора и те не знаеха що е страх. Квартирното равновесие се поддържаше от сдружения между отделните наематели. Понякога обитателите на „Гарванско свърталище“ се обединяваха всички заедно само срещу един квартирант и тежко и горко на този квартирант. Центростремителната сила на любовта към водене съдебни дела го подемаше, въвличаше го в канцелариите на юрисконсултите, като вихрушка го пренасяше през опушените съдебни коридори и го втикваше в стаите на другарските и народни съдилища. И дълго още обикаляше непокорният квартирант да търси правдата, като стигаше чак до всесъюзния старей другаря Калинин. И чак до гроба квартирантът ще пуска юридически думички, с каквито ще се нагълта от различните обществени места, ще употребява не „наказва се“, а „наказуемо“, не „постъпка“, а „деяние“. Себе си ще нарича не „другарят Жуков“, както се води от деня на раждането си, а „потърпевша страна“. Ала най-често и с особена наслада той ще произнася израза „предявявам иск“. И животът му, който и по-рано не е текъл като по мед и масло, ще стане съвсем отвратителен.

Доста преди семейната драма на Лоханкин летецът Севрюгов, който живееше, за свое нещастие, в квартира номер три, отлетя в бърза командировка на Осоавиахим[13] за Полярния кръг. Цял свят с вълнение следеше полета на Севрюгов. Изчезнала бе безследно една чуждестранна експедиция, която отиваше към полюса, и Севрюгов трябваше да я открие. Светът живееше с надежда, че действията на летеца ще бъдат успешни. Обаждаха се радиостанциите от всички материци, метеоролозите предупреждаваха смелия Севрюгов за магнитни бури, любителите на къси вълни изпълваха етера със свистене и полският вестник „Куриер порани“, близък до Министерството на външните работи, вече настояваше за разширяване на Полша до границите й от 1772 година. Цял месец Севрюгов летя над ледената пустиня и грохотът на неговите мотори се чуваше по целия свят.

Най-сетне Севрюгов извърши онова, което съвсем обърка вестника, близък до полското Министерство на външните работи. Той намери загубената сред ледовете експедиция, успя да съобщи точното й местонахождение, но след това изведнъж самият той изчезна. При това съобщение земното кълбо ехтеше от викове. Името на Севрюгов се произнасяше на триста и двадесет езика и наречия, като включваме тук и езика на чернокраките индианци, портретите на Севрюгов, облечен в зверски кожи, се появиха на всяко свободно листче хартия. В беседа с представителите на печата Габриеле д’Анунцио заяви, че току-що е завършил новия си роман и веднага излита да търси смелия русин. Появи се чарлстонът „Топло ми е с мойта мила на полюса“. И старите московски драскачи Устишкин-Вертер, Леонид Трепетовски и Борис Амиаков, които отдавна практикуваха литературния дъмпинг и хвърляха на пазара своята продукция по цени на загуба, вече пишеха обзор под заглавие: „А на вас не ви ли е студено?“ С една дума, нашата планета преживяваше велика сензация.

Но още по-голяма сензация предизвика това съобщение в квартира номер три, намираща се в сграда номер осем на улица Лимонна и известна повече под името „Гарванско свърталище“.

— Изчезна нашият съквартирант — говореше радостно бившият вратар Никита Пряхин и сушеше над примуса плъстения си ботуш. — Изчезна, миличкият. А ти не лети, не лети! Човек трябва да ходи, а не да лети. Да ходи трябва, да ходи.

И той обръщаше валенката над стенещия огън.

— Нахвърча се, бухалът му неден — ломотеше една бабичка, което име и презиме никой не знаеше. Тя живееше в галерията над кухнята и макар цялото жилище да се осветяваше с електричество, бабичката си палеше горе газена лампа с рефлектор. Тя нямаше доверие в електричеството. — Ето че се освободи стая, площ!

Бабичката първа произнесе думата, която отдавна вече тежеше на сърцата на обитателите от „Гарванско свърталище“. За стаята на изчезналия летец заговориха всички: и бившият кавказки княз, а сега трудещият се от Изтока гражданин Гигиенишвили, и Дуня, която държеше под наем легло в стаята на леля Паша, и самата леля Паша — търговка и отчаяна пияница, и Александър Дмитриевич Суховейко — в миналото камерхер при двора на негово императорско величество, когото тук наричаха просто Митрич, и останалият дребосък от квартирата, начело с отговорната наемателка Люция Францевна Пферд.

— Че какво — рече Митрич, като оправи златните си очила, когато кухнята се изпълни с наемателите, — щом другарят е изчезнал, трябва да се дели. Аз например отдавна имам право на допълнителна площ.

— Че защо му е на един мъж площ? — възрази наемателката на легло Дуня. — Трябва на жена. Може би на мене няма да ми се падне друг такъв случай в живота — един мъж внезапно да изчезне.

И тя дълго още се вря между насъбралите се, като привеждаше различни доводи в своя полза и често произнасяше думата „мъж“.

Всеки случай квартирантите бяха единодушни, че стаята трябва незабавно да се заеме.

Същия ден светът бе разтърсен от нова сензация. Смелият Севрюгов се намери. Нижни Новгород, Квебек и Рейкиявик чуха сигналите на Севрюгов. Той бил кацнал със смачкано шаси на осемдесет и четвъртия паралел. Етерът се тресеше от съобщения: „Смелият русин се чувствува отлично“, „Севрюгов праща рапорт на президиума на Осоавиахим!“, „Чарлз Линдберг смята Севрюгов за най-добрия летец в света“, „Седем ледоразбивача потеглиха на помощ на Севрюгов и откритата от него експедиция“. В промеждутъците на тези съобщения вестниците печатаха само снимки на някакви ледени блокове и брегове. Непрестанно се чуваха думите: „Севрюгов, Нордкап, паралел, Севрюгов, Францйссифова земя, Шпицберген, Кингсбей, пими[14], гориво, Севрюгов“.

Унинието, което бе обзело при това известие „Гарванско свърталище“, скоро се смени от спокойна увереност. Ледоразбивачите се придвижваха бавно, като с мъка разбиваха ледените полета.

— Да се отнеме стаята и — туйто! — казваше Никита Пряхин. — На него му е добре да си седи там на леда, а тук Дуня например има всички права. Още повече, че според закона наемателят няма право да отсъствува повече от два месеца.

— Как не ви е срам, гражданино Пряхин! — възразяваше Варвара, по онова време още Лоханкина, и размахваше „Известия“. — Та той е герой! Сега е на осемдесет и четвъртия паралел!

— Че какъв ще е този паралел — обаждаше се смутен Митрич. — Може такъв паралел-маралел изобщо да няма. Ние не го знаем. В гимназията не сме го учили.

Митрич казваше самата истина. Той не бе изкарал гимназия. Бе завършил Пажеския корпус.

— Но разберете най-сетне! — кипеше Варвара и тикаше вестника под носа на камерхера. — Ето статията. Виждате ли? „Сред ледовете и айсбергите“.

— Айсберги! — думаше Митрич подигравателно. — Това можем да разберем. Десет години вече, как няма живот. Все едни Айсберги, Вайсберги, Айзенберги, разни там Рабиновичи. Право казва Пряхин. Да се отнеме и — край. Още повече, че ей на, и Люция Францевна казва същото за закона.

— А багажът да се изхвърли на стълбата, да върви по дяволите! — възкликна с гръден глас бившият княз, а сега трудещ се от Изтока, гражданинът Гигиенишвили.

Закълваха бързо Варвара и тя избяга да се оплаче на мъжа си.

— А може би така и трябва — отговори мъжът й, като повдигна фараонската си брада, — може би чрез устата на простия селяк Митрич говори великата шаячна правда. Замисли се само за ролята на руската интелигенция, за нейното значение.

В онзи велик ден, когато ледоразбивачите стигнаха най-сетне до палатката на Севрюгов, гражданинът Гигиенишвили разби ключалката на Севрюговата врата и изхвърли в коридора цялата покъщнина на героя ведно с висящата на стената червена перка. В стаята се настани Дуня, която незабавно пусна при себе си срещу заплащане шест души квартиранти. Върху завладяната площ цяла нощ продължи веселба. Никита Пряхин свири на хармоника, а камерхерът Митрич танцува „руската“ с пияната леля Паша.

Ако славата на Севрюгов беше мъничко по-малка от оная световна слава, която той си спечели със своите прочути полети над Арктика, той никога нямаше да види стаята си, щеше да го повлече центростремителната сила на любовта към съдебни дела и чак до смъртта си той щеше да се нарича не „смелият Севрюгов“, не „героят на леда“, а „потърпевша страна“. Но този път основателно стъпиха на врата на „Гарванско свърталище“. Стаята бе върната (наскоро след това Севрюгов се премести в нова квартира), а храбрият Гигиенишвили прекара заради своя произвол четири месеца в затвора и се върна оттам зъл като дявол.

Той именно направи на осиротелия Лоханкин първото предупреждение да изгасва редовно светлината, когато излиза от клозета. При това очите му бяха също като на дявол. Разсеяният Лоханкин не оцени важността на демарша, предприет от гражданина Гигиенишвили, и по този начин прозяпа началото на конфликта, който наскоро доведе до едно ужасяващо, нечувано дори в жилищната практика събитие.

Ето как се извъртя тая работа. Васисуалий Андреевич както по-рано забравяше да изгасва светлината в помещенията за общо ползуване. Но можеше ли той да помни такива дребни работи от бита, когато жена му бе избягала, когато той бе останал без копейка, когато не бе още точно уяснено цялото многообразно значение на руската интелигенция? Можеше ли той да мисли, че жалкото бронзово пламъче на лампата от осем свещи ще предизвика такова голямо чувство у съседите? Отначало го предупреждаваха по няколко пъти на ден. После му изпратиха писмо, съчинено от Митрич и подписано от всички съжители. Накрая престанаха да го предупреждават и вече не му пращаха писма. Лоханкин още не проумяваше важността на онова, което ставаше, но вече смътно долавяше, че някакъв обръч е готов да се стегне.

Във вторник вечерта дотича момиченцето на леля Паша и на един дъх отрапортува:

— Те ви казват за последен път, че трябва да изгасвате.

Но случи се някак така, че Васисуалий Андреевич пак забрави и лампичката продължаваше да свети престъпно през паяжината и прахоляка. Къщата въздъхна. След една минута на вратата на Лоханкиновата стая се показа гражданинът Гигиенишвили. Той беше със сини платнени ботуши и плоско калпаче от кафява овца.

— Да вървим — рече той, като повика Васисуалия с пръст.

Той го хвана здраво за ръка, поведе го по тъмния коридор, дето Васисуалий, кой знае защо, се натъжи и дори започна лекичко да се дърпа, и с удар в гърба го прати насред кухнята. Лоханкин се вчепка за въжетата, запази равновесие и изплашено се огледа. Тук се бяха събрали всички съквартиранти. В мълчание стоеше тук Люция Францевна Пферд. Виолетови химически бръчки лежаха върху властното лице на отговорната наемателка. До нея на печката седеше натъжена пийналата леля Паша. Босият Никита Пряхин се хилеше и гледаше изплашения Лоханкин. От галерията беше подала глава безименната бабичка. Дуня правеше знаци на Митрич. Бившият придворен камерхер се усмихваше и криеше нещо зад гърба си.

— Какво? Общо събрание ли ще има? — запита Васисуалий Андреевич с тъничък гласец.

— Ще има, ще има — каза Никита Пряхин, който се приближаваше към Лоханкин, — всичко ще има за тебе. Кафе ще има за тебе, какво! Лягай! — кресна той изведнъж и дъхна срещу Васисуалий на нещо като водка или терпентин.

— В какъв смисъл лягай! — попита Васисуалий Андреевич и взе да трепери.

— Ама какво ще говорим с него, с този калпав човек! — рече гражданинът Гигиенишвили. И като приклекна, залови се да тършува по кръста на Лоханкин и да откопчава презрамките му.

— Помо-ощ! — произнесе шепнешком Васисуалий, устремил безумен поглед към Люция Францевна.

— Трябваше да загасвате светлината! — отвърна сурово гражданката Пферд.

— Ние не сме буржоа, за да горим на вятъра електрическата енергия — добави камерхерът Митрич, като топеше нещо в кофата с вода.

— Не съм виновен! — запищя Лоханкин, като се дърпаше от ръцете на бившия княз, а сега трудещ се от Изтока.

— Всички не са виновни! — мърмореше Никита Пряхин и придържаше треперещия наемател.

— Аз нищо такова не съм направил!

— Всички нищо такова не са направили.

— Имам душевна депресия.

— Всички имат душевна.

— Да не сте посмели да ме пипате! Аз съм малокръвен.

— Всички, всички са малокръвни.

— Жена ми избяга от мен! — ревеше с цяло гърло Васисуалий.

— На всички жената е избягала — отговаряше Никита Пряхин.

— Хайде, хайде, Никитушко! — грижливо мълвеше камерхерът Митрич и изнасяше на светло мокрите, лъщящи пръчки. — От приказки до съмнало няма да си свършим работата.

Сложиха Васисуалий Андреевич по корем на пода. Краката му лъснаха млечнобели. Гигиенишвили замахна с все сила и пръчката засвири тънко във въздуха.

— Майчице! — изпищя Васисуалий.

— Всички имат майчица! — каза наставнически Никита, като натискаше с коляно Лоханкин.

И тогава Васисуалий внезапно млъкна.

„А може би така и трябва — помисли той, като трепваше при ударите и разглеждаше черните щитовидни нокти на крака на Никита. — Може би именно в това е изкуплението, очистението, великата жертва…“

И докато го налагаха, докато Дуня виновно се смееше, а бабата подвикваше от галерията: „Удрете го, нефелития, удрете го, миличкия!“ — Васисуалий Андреевич съсредоточено мислеше за значението на руската интелигенция и за това, че Галилей също е пострадал за правдата.

Последен взе пръчките Митрич.

— Я дай аз да опитам — каза той и дигна ръка. — Да го рязна по филетата.

Но Лоханкин нема̀ късмет да опита камерхерски удар. На вратата на черния вход се почука. Дуня се спусна да отвори. (Парадният вход на „Гарванско свърталище“ отдавна беше закован поради простата причина, че наемателите никак не можаха да решат кой пръв трябва да мие стълбището. По същата причина беше заключена и банята.)

— Васисуалий Андреевич, търси ви един непознат мъж — каза Дуня, като че нищо не бе се случило.

И всички наистина видяха застаналия на вратата непознат мъж с бял джентълменски панталон. Васисуалий Андреевич скочи живо, оправи тоалета си и с ненужна усмивка обърна лице към влезлия Бендер.

— Не ви ли попречих? — запита учтиво великият комбинатор, присвил очи.

— Да, да — измърмори Лоханкин, като се покланяше, — виждате ли, аз бях, как да ви кажа, малко зает… Но… струва ми се, вече съм свободен?

И той се огледа умолително. Но в кухнята вече нямаше никой освен леля Паша, която беше заспала върху печката, докато траеше екзекуцията. На дъсчения под се търкаляха отделни пръчки и едно бяло платнено копче с две дупчици.

— Заповядайте при мен — покани Васисуалий.

— А може би аз все пак ви попречих? — попита Остап, когато се намери в първата стая на Лоханкин. — Не? Добре тогава. Ами вие ли „Дав. пр. ст. вс. уд. из. к. м. с. ин. ер.“? И тя наистина ли е „пр.“ и има „вс. уц“?

— Абсолютно вярно — оживи се Васисуалий, — прекрасна стая, всички удобства. И няма да ви взема скъпо. Петдесет рубли на месец.

— Няма да се пазаря — рече вежливо Остап, — само че съседите… Как са те?

— Прекрасни хора — отговори Васисуалий — и изобщо всички удобства. И цената ниска.

— Но те, струва ми се, са въвели тук телесни наказания?

— Ах! — рече Лоханкин проникновено. — В края на краищата кой знае? Може би така и трябва. Може би именно в това е великата шаячна правда.

— Шаячна? — повтори замислен Бендер. — Онази — конопената, домашната изработка, кълчишената? Така, така. Изобщо кажете, от кой клас на гимназията са ви изгонили за слаб успех? От шести?

— От пети — отговори Лоханкин.

— Златен клас. Значи, до физиката на Краевич не сте стигнали? И оттогава сте водили изключително интелектуален начин на живот? Впрочем на мен ми е все едно. Живейте, както си искате. Утре вечер се пренасям у вас.

— А капаро? — попита бившият гимназист.

— Не сте в църква, няма да ви излъжат — рече важно великият комбинатор. — И капарото ще дойде. С течение на време.

Глава XIV

Първата среща

Когато Остап се върна в хотел „Карлсбад“, като се отрази безброй пъти в огледалата на вестибюла, стълбището и коридорите, с които така обичат да се украсяват подобен род учреждения, и влезе в стаята си, смути го царуващото там безредие. Червеното плюшено кресло лежеше обърнато нагоре с кривите си крачета, като показваше непривлекателната опака страна от зебло. Кадифената покривка със сърмените ширити беше смъкната от масата. Дори картината „Явяването на Христа пред народа“ — и тя беше изкривена на една страна и в това си положение бе загубила голяма част от поучителността, която художникът бе вложил в нея. От балкона духаше свеж параходен вятър, който премяташе разхвърляните по кревата парични знаци. Сред тях лежеше тенекиена кутия от цигари „Кавказ“. На килима, вкопчили се един в друг, мълчаливо се търкаляха и виреха крака Паниковски и Балаганов.

Великият комбинатор с погнуса прекрачи борещите се и излезе на балкона. Долу, на булеварда, гълчаха минувачите, хрущеше под краката чакълът, носеше се над черните кленове монолитното дихание на симфоничния оркестър. В тъмната далечина на пристанището се перчеше със светлините си и трещеше с желязото си строящият се хладилник. Отвъд вълнолома ревеше и искаше нещо невидим параход, вероятно молеше да го пуснат в пристанището.

Когато се върна в стаята, Остап видя, че млечните братя вече седят на пода един срещу друг, бутат се уморено с длани и мърморят:

„А ти кой си?“

— Не можахте ли да си ги разделите? — попита Бендер, като дърпаше портрета.

Паниковски и Балаганов бързо скочиха на крака и се заловиха да разказват. Всеки приписваше целия успех на себе си и очерняше действията на другия. Без да се бяха сговаряли, те изпускаха обидните за тях подробности, но в замяна на това привеждаха голям брой детайли, рисуващи в изгодна светлина тяхното мъжество и похватност.

— Е, стига толкова! — продума Остап. — Не удряйте чела по паркета. Картината на битката ми е ясна. Та вие казвате, че с него било едно момиче? Това е хубаво. И така, този дребен служащ просто носи в джоба… вие, струва ми се, вече сте ги преброили? Колко са? Охо! Десет хиляди! Заплатата на господин Корейко за двадесет години непорочна служба. Зрелище за боговете, както пишат най-умните челници. Но не ви ли попречих? Вие правехте тук нещо на пода? Деляхте парите ли? Продължавайте, продължавайте, аз ще погледам.

— Аз исках честно — рече Балаганов, като събираше парите от кревата, — както е справедливо. На всички по равно — по две и половина хиляди.

И след като раздели парите на четири купчини, той скромно се отдръпна настрана и рече:

— На вас, на мен, на него и на Козлевич.

— Много добре — забеляза Остап. — А сега нека ги раздели Паниковски, той май е на особено мнение.

Останалият на особено мнение Паниковски се залови за работата с необикновено усърдие. Наведен над кревата, той мърдаше дебелите си устни, плюнчеше пръсти и непрекъснато местеше банкнотите от място на място, сякаш нареждаше голям пасианс с попове. След всички манипулации върху одеялото се образуваха три купчини: едната — голяма, от чисти, новички банкноти, втората — също такава, но от по-нечисти банкноти, а третата — малка и съвсем мръсна.

— На нас с вас по четири хиляди — каза той на Бендер, — а на Балаганов две. Той и две не е заслужил.

— Ами на Козлевич? — попита Балаганов, като от яд дори затвори очи.

— Защо на Козлевич? — запищя Паниковски. — Това е грабеж! Кой е този Козлевич, че да делим с него? Аз не познавам никакъв Козлевич.

— Това ли е всичко? — запита великият комбинатор.

— Това е — отговори Паниковски, без да откъсва очи от пачката с чистите банкноти. — Какъв Козлевич може да има в този момент?

— А сега ще деля аз — рече господарски Остап.

Без да бърза, той събра купчините на едно, сложи парите в тенекиената кутия и я пъхна в джоба на белия си панталон.

— Всичките пари — каза той в заключение — ей сега ще бъдат върнати на загубилия ги гражданин Корейко. Харесва ли ви този начин на делба?

— Не, не ни харесва — изтръгна се от Паниковски.

— Оставете шегите, Бендер — каза недоволен Балаганов. — Трябва да си ги разделим справедливо.

— Това няма да го бъде — рече студено Остап. — И изобщо в този среднощен час нямам намерение да се шегувам с вас.

Паниковски плесна със старческите си лилави длани. Той погледна ужасен великия комбинатор, отдръпна се в ъгъла и притихна. Само сегиз-тогиз святкаше оттам златният зъб на нарушителя на конвенцията.

Лицето на Балаганов тутакси стана мокро, като че бе се сварило на слънцето.

— А ние защо работихме? — каза той задъхан. — Така не може. Това е… обяснете.

— На вас — рече вежливо Остап, — любимия син на лейтенанта, мога да повторя само онова, което казах в Арбатов. Аз тача наказателния кодекс. Не съм грабител, а идеен борец за парични знаци. В моите четиристотин честни начина за отнемане на пари грабежът не влиза, някак си не се вмества. И после, ние пристигнахме тук не за десет хиляди. От тези хиляди на мене лично ми трябват поне петстотин хиляди.

— Тогава защо ни пратихте? — попита Балаганов, като изстиваше. — Ние се старахме.

— С други думи, вие искате да попитате, известно ли е на достопочтения капитан с каква цел е предприел той последната операция? На това ще ви отговоря — да, известно му е. Работата е там…

В този момент златният зъб угасна в ъгъла. Паниковски се развъртя, наведе глава и с вик: „А ти кой си?“ — като луд се хвърли върху Остап. Без да измени позата си и дори без да извърне глава, с един удар на гумения си юмрук великият комбинатор върна побеснелия нарушител на конвенцията на предишното му място и продължи:

— Работата е там, Шура, че това беше проверка. В джоба на един служащ с четиридесетрублева заплата се намериха десет хиляди рубли, което е малко странно и ни дава големи шансове, позволява ни, както казват маратонците и бръмбарите-бегачи, да се надяваме на голяма сума. Петстотин хиляди — това безусловно е голяма сума. И ще я добием ние така. Аз ще върна на Корейко десетте хиляди и той ще ги вземе. Бих искал да видя оня, който не би взел обратно парите си. И ето тук именно ще бъде неговият край. Ще го погуби алчността му. А щом той признае богатството си, ще го пленя с голи ръце. Като умен човек, той ще разбере, че частта е по-малко от цялото и ще ми даде тази част от страх да не загуби всичко. И тогава, Шура, на сцената ще се появи една чинийка с ивица по края…

— Много право! — извика Балаганов.

В ъгъла плачеше Паниковски.

— Дайте си ми парите — фъфлеше той, — аз съм съвсем беден! Цяла година не съм ходил на баня. Стар съм. Момичетата не ме обичат.

— Обърнете се към Световната лига за сексуални реформи — рече Бендер. — Може би там ще ви помогнат.

— Мене никой не ме обича — продължаваше Паниковски, като потръпваше.

— А защо да ви обичат? Момичетата не обичат такива като вас. Те обичат младите, дългокраките, политически грамотните. А вие скоро ще умрете. И никой няма да пише във вестника за вас: „Още един изгоря на работния си пост.“ И на гроба ви няма да седи прекрасна вдовица с персийски очи. И разплакани деца няма да питат: „Татко, татко, чуваш ли ни?“

— Не говорете така! — закрещя изплашилият се Паниковски. — Аз ще преживея всички ви. Вие не познавате Паниковски. Паниковски все още може всички ви да продаде и купи. Дайте си ми парите.

— Вие по-добре кажете, ще служите ли, или не? Питам ви за последен път.

— Ще служа — отговори Паниковски, като бършеше бавно стичащите се старчески сълзи.

Нощ, нощ, нощ лежеше над цялата страна.

В пристанището на Черноморск леко се извиваха крановете, спускаха стоманените си скоби в дълбоките трюмове на чуждестранните параходи и отново се извиваха, за да положат внимателно, с котешка любов, на пристана чамовите сандъци със съоръженията на Тракторстрой. Розов кометен огън изригваше от високите комини на силикатните заводи. Пламтяха звездните гроздове на Днепрострой, Магнитогорск и Сталинград. На север изгря Краснопутиловската звезда, а след нея пламнаха голям брой звезди от първа величина. Имаше тук фабрики, комбинати, електростанции, нови строежи. Грееше цялата петилетка и затъмняваше с блясъка си старото, тъй познато още на египтяните небе.

Млад човек, заседял се с любимата си в работническия клуб, нетърпеливо запалва електрическата карта на петилетката и шепне:

— Виж ей тая червена светлинка. Там ще бъде Сибкомбайн. Ще отидем там. Искаш ли?

А любимата тихо се смее и освобождава ръцете си.

Нощ, нощ, нощ, както вече бе казано, лежеше над цялата страна. Стенеше насън монархистът Хворобиев, комуто се присъни грамадна профсъюзна книжка. На горното легло във влака хъркаше инженер Талмудовски, който пътуваше от Харков за Ростов, където го привличаше по-голямата заплата. Люшкаха се върху широката атлантическа вълна американските джентълмени, отнасяйки в родината си рецептата за чудесна пшенична домашна ракия. Въртеше се на своя диван Васисуалий Лоханкин и потриваше с ръка пострадалите места. Старият ребусник Синицки напусто гореше електричеството и съчиняваше за списание „Водопроводно дело“ скрита картинка: „Къде е председателят на това общо събрание на работниците и служащите, събрани да изберат местком на помпената станция?“ При това той гледаше да не шуми, за да не събуди Зося. Полихаев лежеше в леглото със Серна Михайловна. Останалите херкулесовци спяха тревожен сън в разните части на града. Александър Иванович Корейко не можеше да заспи, измъчван от мисли за своето богатство. Ако това богатство го нямаше никакво, той би си спал спокойно. Какво правеха Бендер, Балаганов и Паниковски — вече е известно. И само за Козлевич, шофьора и собственика на „Антилопа-Гну“, сега няма да бъде казано нищо, макар него да беше го сполетяла беда от извънреден политически характер.

Рано сутринта Бендер отвори своята акушерска чанта, извади оттам милиционерската фуражка с герба на град Киев, напъха я в джоба си и се запъти към Александър Иванович Корейко. По пътя той задяваше млекарките, тъй като часът на тези практични жени вече бе настъпил, а часът на служащите още не започваше, и си мъркаше романса: „И радостта от първата ни среща не ми вълнува веч кръвта.“ Великият комбинатор си кривеше малко душата. Първата среща с милионера-книговодител го вълнуваше. Щом влезе в дом №16 на улица „Малая Касателная“, той нахлупи официалната фуражка, сви вежди и почука на вратата.

На средата на стаята стоеше Александър Иванович. Той беше с мрежеста фланелка без ръкави и вече бе успял да обуе панталона си на дребен служащ. Стаята беше мебелирана с типична бедност, установена преди революцията в приютите за сираци и тям подобни организации, които бяха под покровителството на императрица Мария Фьодоровна. Тук имаше три предмета: желязно болнично креватче, кухненска маса с вратичка, снабдена с дървена запънка, с каквито обикновено заключват нужниците на вилите, и изтъркан виенски стол. В ъгъла лежаха хантели и между тях две големи гири, занимавка за тежкоатлет.

При вида на милиционера Александър Иванович тежко пристъпи напред.

— Гражданинът Корейко, нали? — запита Остап с лъчезарна усмивка.

— Аз съм — отговори Александър Иванович, който също изрази радост по повод срещата си с представителя на властта.

— Александър Иванович? — осведоми се Остап, като се усмихваше още по-лъчезарно.

— Точно така — потвърди Корейко и разпали своята радост, колкото беше възможно.

След това на великия комбинатор остана само да седне на виенския стол и да лепне на лицето си свръхестествена усмивка. Той направи всичко това и погледна Александър Иванович. Но милионерът-книговодител се напрегна и изобрази дявол знае що: и умиление, и възторг, и възхищение, и нямо обожание. И всичко това поради щастливата среща с представителя на властта.

Това нарастване на усмивките и чувствата напомняше ръкопис на композитора Ференц Лист, дето на първата страница пише да се свири „бързо“, на втората — „много бързо“, на третата — „много, много бързо“, на четвъртата — „колкото може бързо“ и все пак на петата — „още по-бързо“.

Като видя, че Корейко стигна до петата страница и по-нататъшното съревнование вече е невъзможно, Остап пристъпи към работата.

— А аз дойдох при вас с поръчение — рече той и стана сериозен.

— Заповядайте, заповядайте — забеляза Александър Иванович, също помрачнял.

— Искаме да ви зарадваме.

— Любопитен съм да узная за какво.

И с безмерна скръб Бендер бръкна в джоба си. Корейко следеше неговите действия вече със съвсем погребална физиономия. На бял свят излезе тенекиената кутия от цигари „Кавказ“. Обаче очакваният от Остап възглас на учудване не последва. Нелегалният милионер гледаше кутията с пълно равнодушие. Остап извади парите, грижливо ги преброи и като бутна пачката към Александър Иванович, рече:

— Точно десет хиляди. Бъдете добър да ми подпишете разписка за получаването им.

— Имате грешка, другарю — каза Корейко много тихо. — Какви десет хиляди? Каква разписка?

— Как каква? Нали вчера са ви ограбили?

— Мен никой не ме е ограбвал.

— Но как не са ви ограбили? — развълнува се Остап. — Вчера край морето. И са ви задигнали десет хиляди. Крадците са арестувани. Пишете разписката.

— Да, ей богу, но мен никой не ме е ограбвал — рече Корейко, по чието лице пробягаха слънчеви петна. — Тук има явна грешка.

Неосъзнал още размерите на своето поражение, великият комбинатор допусна неприлична нервност, за което по-късно винаги си спомняше със срам. Той настояваше, сърдеше се, пъхаше парите в ръцете на Александър Иванович и изобщо, както казват китайците, загуби лице. Корейко вдигаше рамене, усмихваше се любезно, но не вземаше парите.

— Значи, вас не са ви ограбили?

— Никой не ме е ограбвал.

— И не са ви задигнали десет хиляди?

— Разбира се, не са. Че как мислите вие, откъде може да имам аз толкова пари?

— Вярно, вярно — каза Остап, поизстинал. — Откъде у един дребен служащ толкова много пари?… Значи, при вас всичко е наред?

— Всичко! — отговори милионерът с омайна усмивка.

— И стомахът ви е в ред? — попита Остап, като се усмихваше още по-прелъстително.

— Съвсем в ред. Знаете ли, аз съм много здрав човек.

— И не ви ли измъчват страшни сънища?

— Не, не ме измъчват.

По-нататък по отношение на усмивките всичко вървеше точно като у Лист: бързо, много бързо, много-много бързо, колкото може най-бързо и дори още по-бързо. Новите познати се разделяха така, сякаш се обожаваха един друг.

— Милиционерската фуражчица да не забравите — говореше Александър Иванович. — Тя остана на масата.

— Не яжте вечер сурови домати — съветваше го Остап, — за да не ви навредят на стомаха.

— Всичко хубаво — казваше Корейко, като радостно се покланяше и правеше реверанси.

— Довиждане, довиждане — отговаряше Остап, — интересен човек сте вие! Всичко ви е наред. Чудно, с такова щастие — и на свобода.

И без да сваля от лицето си ненужната усмивка, великият комбинатор излезе на улицата. Той премина няколко квартала с бърза крачка, забравил, че на главата му се мъдри официалната фуражка с герба на град Киев, съвсем неуместен в град Черноморск. И чак когато се озова сред тълпа почтени старци, които си дърдореха срещу покритата веранда на народен стол № 68, той се опомни и се зае спокойно да прецени шансовете.

Докато той се отдаваше на своите размисли, крачейки разсеяно назад-напред, старците продължаваха да се занимават със своята всекидневна работа.

Това бяха смешни и чудновати за нашето време хора.

Почти всички бяха с жилетки от пике и със сламени гарсонетки. Някои дори носеха шапки от потъмняла панамска слама. И, разбира се, всички бяха с пожълтели колосани яки, от които стърчаха космати кокоши шии. Тук, при стол № 68, дето по-рано се помещаваше прочутото кафене „Флорида“, се събираха отломките на довоенния търговски Черноморск: търговски посредници, останали без собствени кантори, комисионери, посърнали поради липса на консигнации, житарски агенти, изветрели счетоводители и всякаква сбирщина. Едно време те се събираха тук, за да сключват сделки. Сега ги теглеше насам, на слънчевия ъгъл, дългогодишният навик и необходимостта да почешат старите си езици. Те четяха всекидневно московската „Правда“ — местната преса не зачитаха — и всичко, което ставаше по света, старците разглеждаха като прелюдия към обявяването на Черноморск за свободен град. Едно време, преди сто години, Черноморск наистина е бил свободен град и това било толкова весело и доходно, че легендата за „портофранко“ и досега още хвърляше златен блясък върху светлия ъгъл до кафене „Флорида“.

— Четохте ли за конференцията по разоръжаването? — обръщаше се една жилетка от пике към друга жилетка от пике. — Речта на граф Бернсторф.

— Бернсторф е умна глава! — отговаряше запитаната жилетка с такъв тон, сякаш бе убедена в това от дългогодишно познанство с графа. — А вие четохте ли каква реч е произнесъл Сноуден на едно събрание на избирателите в Бирмингам, тази цитадела на консерваторите?

— Че какво да говорим… Сноуден е умна глава! Слушайте, Валиадис — обръщаше се той към трети старец с панама. — Какво ще кажете за Сноуден?

— Ще ви кажа откровено — отвръщаше панамата, — не си туряйте пръста в устата на Сноуден. Лично аз не бих турил моя.

И без ни най-малко да се смущава, че Сноуден за нищо на света не би позволил на Валиадис да пъхне пръста си в устата му, старецът продължаваше.

— Но каквото и да говорим, аз ще ви кажа откровено, Чембърлейн все пак е умна глава.

Жилетките от пике вдигнаха рамене. Те не отричаха, че и Чембърлейн е умна глава. Но най-много се радваха на Бриан.

— Бриан! — говореха те с жар. — Това се казва умна глава. Той със своя проект за Паневропа…

— Ще ви кажа откровено, мосю Фунт — шепнеше Валиадис, — всичко е наред. Бенеш вече се е съгласил за Паневропа, но знаете ли при какво условие?

Жилетките от пике се събраха по-близо и източиха кокоши шии.

— При условие Черноморск да бъде обявен за свободен град. Бенеш е умна глава. Нали той трябва да пласира някому своите селскостопански оръдия? Ето ние ще ги купуваме.

При това съобщение очите на старците светнаха. Години наред вече на тях им се искаше да купуват и продават.

— Бриан е умна глава! — рекоха те с въздишка. — Бенеш също е умна глава.

Когато Остап се сепна от своите мисли, той видя, че здраво го държи за пеша на сакото непознат старец със смачкана сламена шапка и мазна черна панделка на нея. Прикачената му връзка се беше изкривила настрана и медното копче гледаше право към Остап.

— Аз ви казвам — викаше старецът на ухото на великия комбинатор, — че Макдоналд няма да се хване на тази въдица! Той няма да се хване на тази въдица! Чувате ли?

Остап отбутна с ръка кипналия старец и се измъкна от тълпата.

— Хувър е умна глава! — долетя подире му. — И Хинденбург е умна глава!

По това време Остап вече бе взел решение. Той прехвърли през ума си четиристотинте честни начина за задигане на пари и макар между тях да имаше и такива перли като организиране на акционерно дружество за изваждане на потънал през Кримската война кораб с товар злато или голямо увеселение на сирница в полза на затворниците на капитала, или концесия за сваляне на фирмите от магазините — нито един от тях не беше подходящ за дадената ситуация. И Остап измисли четиристотин и първия начин.

„Не можахме да вземем крепостта с изненадваща атака — мислеше си той, — ще трябва да започнем правилна обсада. Най-важното е установено. Клиентът има пари. И ако се съди по това, че без да му мигне окото, се отказа от десетте хиляди, има много пари. И така, пред вид на незавършените преговори между страните, заседанието продължава.“

Той се върна в квартирата, като купи по пътя твърда жълта папка с връзки за обуща.

— Е? — запитаха в един глас прималелите от желание Балаганов и Паниковски.

Остап мълчаливо отиде до бамбуковата масичка, постави пред себе си папката и с едри букви извъртя надпис:

През рамото на Бендер млечните братя гледаха папката.

— Какво има вътре? — попита любопитният Паниковски.

— О! — рече Остап. — Вътре има всичко: палми, момичета, синкави експреси, синьо море, бял параход, малко износен смокинг, лакей японец, собствен билярд, платинени зъби, здрави чорапи, обеди с чисто животинско масло и най-важното, малки мои приятели, слава и власт, която дават парите.

И той отвори пред изумените антилоповци празната папка.

Глава XV

Рога и копита

Живееше на този свят един беден частник. Той беше доста богат човек, собственик на галантериен магазин, разположен диагонално срещу кино „Капитални“. Търгуваше си той спокойно с бельо, дантели, връзки, копчета и друга дребна, но доходна стока. Една вечер се върна в къщи с изкривено лице. Бръкна мълком в бюфета, извади оттам цяла студена кокошка и като се разхождаше из стаята, изяде я без остатък. Щом свърши с нея, той отново отвори бюфета, измъкна цяло парче краковски салам, точно половин килограм, седна на стола и загледан неподвижно в една точка, бавно сдъвка цялото половин кило. Когато се пресегна вече към варените яйца, които бяха на масата, жена му попита изплашена:

— Какво се е случило, Боря?

— Нещастие! — отговори той, пъхайки в устата си твърдото еластично яйце. — Обложиха ме с ужасен данък. Ти не можеш дори да си представиш.

— Но защо ядеш толкова много?

— Трябва да се разсея — отвърна частникът. — Страх ме е.

И през цялата нощ частникът ходи из своите стаи, дето само скринове имаше осем на брой, и яде. Изяде всичко, каквото имаше в къщата. Беше го страх.

На другия ден той даде под наем половината от магазина за търгуване с книжарски материали. Сега в едната витрина имаше връзки и презрамки, а в другата висеше на две канапчета грамаден жълт молив.

Сетне настанаха още по-лоши времена. В магазина се появи трети сънаемател. Беше часовникар. Той избута настрана молива и зае половината от прозореца с един бронзов часовник с фигурата на Психея, но без минутна стрелка. И срещу бедния галантерист, който не преставаше да се усмихва вече иронично, седеше освен омразният му моливар, още и часовникарят с втикната в окото черна лупа.

На два пъти още злощастието сполетя галантериста. В магазина влязоха допълнително един водопроводчик, който тутакси запали някакъв поялен примус, и друг съвсем чудноват търговец, който беше решил, че тъкмо през 1930 година от Рождество Христово населението на Черноморск ще се нахвърли на неговата стока — колосани яки.

И гордата, спокойна някога фирма на галантериста доби отвратителен вид.

Купувачите и клиентите със страх влизаха в благоуханния някога магазин. Часовникарят Глазиус-Шенкер, заобиколен от колелца, пенсне и пружини, седеше под часовниците, между които имаше и един градски. В магазина често и остро звъняха будилници. В дъното на помещението се тълпяха ученици, които питаха за дефицитните тетрадки. Карл Павиайнен стрижеше своите яки с ножици, като прекарваше времето си в очакване на клиенти. И докато услужливият Б. Културтригер успееше да запита купувачката: „Какво ще обичате?“, водопроводчикът Фанатюк шумно удряше с чукче по ръждивата тръба и саждите от поялната лампа падаха върху нежната галантерийна стока.

В края на краищата странният комбинат на частниците се разпадна и Карл Павиайнен изчезна с един файтон в мъглата, като откара своята несъзвучна с епохата стока. След него потънаха в небитието Галантпром и Канцхарт, сподирени от конни финансови инспектори. Фанатюк се пропи. Глазиус-Шенкер отиде в часовникарския колектив

Вълнистите железни ролетки паднаха с трясък. Изчезна и интересната фирма.

Скоро обаче ролетките отново се вдигнаха и над бившия ковчег на частниците се появи малка спретната фирмичка:

Ако безделният черноморец надникнеше в магазина, можеше да забележи, че тезгяхите и полиците бяха изчезнали, подът беше чисто измит, имаше жълти канцеларски маси, а по стените висяха обикновени учрежденски плакати за приемните часове и за вредата от ръкуването. Новопоявилото се учрежденийце вече бе пресечено от бариера, издигната срещу посетителите, каквито обаче още нямаше. До малка масичка, на която жълт самовар пускаше пара и пискливо се оплакваше от своята самоварска съдба, седеше куриер със златен зъб. Бършейки чаените чаши, той си тананикаше раздразнено:

Чудно-дивно време днес настана,

чудно-дивно време днес настана —

в бога вярата престана,

в бога вярата престана.

Зад бариерата сновеше риж бабаитин. Понякога той отиваше до пишещата машина, удряше с дебелия си несгъващ се пръст по някой клавиш и се превиваше от смях. В дъното на кантората, под табелката „Началник на отделението“, седеше великият комбинатор, озарен от светлината на настолна лампа.

Хотел „Карлсбад“ отдавна бе напуснат. Всички антилоповци, с изключение на Козлевич, се настаниха в „Гарванско свърталище“ при Васисуалий Лоханкин, оскандален страшно много от това. Той дори се опитваше да протестира, като посочваше, че е дал стаята не на трима, а на един самотен интелигентен господин. „Мон дьо, Васисуалий Андреевич — отвръщаше Остап нехайно, — не се измъчвайте. Нали интелигентен от тримата съм само аз, така че условието е спазено.“ На по-нататъшните роптания на хазяина Бендер казваше разумно: „Майн гот, скъпи Васисуалий! Може би именно в това е великата шаячна правда.“ И Лоханкин веднага се успокои, като изпроси от Остап двадесет рубли. Паниковски и Балаганов се наредиха отлично в „Гарванско свърталище“ и техните гласове звучаха уверено в общия квартирен хор. Дори успяха да обвинят Паниковски в това, че нощем отлива газ от чуждите примуси, Митрич не пропусна да направи някаква заядлива забележка на Остап, в отговор на която великият комбинатор мълчаливо го блъсна в гърдите.

Кантората за доставка на рога и копита беше отворена по много причини.

— Следствието по делото Корейко — казваше Остап — може да погълне много време. Колко — един бог знае. Но тъй като няма бог, значи, никой не знае. Ужасно положение. Може би години, а може би и месец. Всеки случай на нас ни е необходима легалност. Необходимо е да се смесим с бодрата маса служащи. Всичко това ще ни даде кантората. Мен отдавна ме влече към административна дейност. По душа съм бюрократ и тъпак. Ние ще доставяме нещо много смешно, да речем, чаени лъжички, номера за кучета или реснарски стоки. Или рога и копита. Прекрасно! Рога и копита за нуждите на гребенарската и мундщучната промишленост. Защо не учреждение? При това в моето куфарче се намират чудни бланки за всички случаи в живота и кръгъл, така наречен маджунен печат.

Парите, от които Корейко се отрече и които педантичният Остап счете за възможно да заприходи, бяха вложени в банката по текущата сметка на новото учреждение. Паниковски отново се бунтуваше и искаше подялба. Като наказание за това той беше назначен на ниско платената и унизителна за неговата свободолюбива натура длъжност куриер. На Балаганов се падна отговорният пост пълномощник по копитата със заплата деветдесет и две рубли. Купена бе от пазара една стара пишеща машина „Адлер“, която нямаше буквата „е“ и тя трябваше да бъде заменяна с буквата „э“[15]. Поради това още първото писмо, отправено от Остап до магазина за канцеларски материали, звучеше така:

„Отпуснэтэ прэдявитэлю настоящэто куриэра и др. Паниковски за Чэрноморското отдэлэниэ канцэларски матэриали на крэдит за 150 рубли (сто и пэтдэсэт) за смэтка на Управлэниэто в град Арбатов.

Приложэниэ: Бэз приложэниэ.“

— Как можа да ни прати господ, такъв глупак за пълномощник по копитата! — сърдеше се Остап. — Нищо не можеш да му възложиш. Купи машина с турски акцент. Значи, аз съм началник на отдэлэниэ? Свиня сте вие, Шура, след всичко това!

Ала дори и пишещата машина със странното произношение не можа да помрачи светлата радост на великия комбинатор. На него много му харесваше новото поприще. Час по час той дотичваше и кантората с покупки. Донасяше такива сложни канцеларски машини и прибори, че куриерът и пълномощникът само ахкаха. Тук имаше перфоратори, копирни преси, въртящо се столче и скъпа бронзова мастилница във вид на няколко къщурки за различни цветни мастила. Това произведение се наричаше „С лице към селото“ и струваше сто и петдесет рубли. Венец на всичко беше един чугунен железничарски компостер, изискан от Остап от пътническата гара. Накрая Бендер домъкна едни разклонени еленови рога. Паниковски, който пъшкаше и се оплакваше от своята ниска заплата, ги закова над масата на началника. Всичко вървеше добре и дори превъзходно. На планомерната работа се отразяваше на очи само липсата на автомобила и неговия славен водач Адам Козлевич.

На третия ден от съществуването на кантората се яви първият посетител. За всеобщо учудване това беше раздавач. Той донесе осем плика, подърдори с куриера Паниковски за туй, за онуй и си отиде. А в пликовете се оказаха три покани, с които викаха бързо представител на кантората на съвещания и заседания, при това и трите покани подчертаваха, че присъствието е задължително. Останалите писма съдържаха искания на непознати, но, както изглежда, бойки учреждения за представяне на различни видове сведения, сметки и ведомости в много екземпляри и всичко това също срочно и задължително.

— Какво е това? — викаше Остап. — Само преди три дни аз бях волен планински орел-лешояд, размахвах криле, където си исках, а сега — заповядайте, присъствието задължително! Излиза, че в този град има много хора, на които Остап Бендер е крайно нужен. И после, кой ще води цялата тази преписка с приятелите? Ще трябва да се понесат разходи и да се преразгледа щатът. Нужна е опитна чиновничка. Да се занимава с книжата.

След два часа връхлетя нова беда. Дойде един селянин с тежък чувал.

— Кой ще приеме рогата? — запита той и тръшна товара на пода.

Великият комбинатор попогледна накриво посетителя и неговата стока. Това бяха малки, криви и мръсни рога и Остап ги гледаше с отвращение.

— А стоката добра ли е? — попита сдържано началникът на клона.

— Ти само погледни какви рогчета са! — разпали се селякът и поднесе един жълт рог под носа на великия комбинатор. — Рогчета първо качество. Точно по стандарта.

Наложи се стандартната стока да се купи. След това селянинът дълго пи чай с Паниковски и разказваше за живота на село, като предизвикваше у Остап естественото раздразнение на човек, който напразно е загубил петнадесет рубли.

— Ако Паниковски пусне още един рогоносец — рече Остап, след като изчака посетителят да си излезе, — Паниковски повече няма да служи. Ще го уволня без обезщетение. И изобщо стига ни вече държавна дейност. Време е да се заловим за работа.

Като окачи на стъклената врата табелка „Обедна почивка“, началникът на клона извади от шкафа папката, в която уж се криеше синьо море и бял параход, тупна с длан върху нея и каза:

— Ето над какво ще работи нашата кантора. Сега в това „дело“ няма нито едно листче, но ние ще намерим дирите, та ако ще би за това да се командироват Паниковски и Балаганов в пясъците на Каракум или някъде в Кременчуг за следствен материал.

В този момент дръжката на вратата на кантората се затресе. Зад стъклото тъпчеше на едно място старец със закърпена с бели конци панама и широко копринено сако от шантунг, под което се виждаше жилетка от пике. Старецът протягаше кокошата си шия и долепяше голямото си ухо до стъклото.

— Затворено, затворено! — викна бързо Остап. — Доставката на копита временно е прекратена.

Обаче старецът продължаваше да прави знаци с ръце.

Ако Остап не беше пуснал стария беложилетник да влезе, може би магистралната линия на романа щеше да тръгне в друга насока и никога нямаше да се случат онези чудни събития, в които се наложи да участвуват и великият комбинатор, и неговият раздразнителен куриер, и нехайният пълномощник по копитата, и още много-много хора, в това число един източен мъдрец, внучката на стария ребусник, един прочут общественик, началникът на „Херкулес“, а така също и голям брой съветски и чужди граждани.

Но Остап отвори вратата. Като се усмихваше тъжно, старецът мина зад бариерата и се отпусна на един стол. Той затвори очи и мълчаливо седя на стола около пет минути. Чуваха се само къси посвирквания, които от време на време издаваше неговият бледен нос. Когато сътрудниците на кантората бяха вече решили, че посетителят никога няма да продума и взеха шепнешком да се съвещават как по-удобно да изнесат неговото тяло на улицата, старецът повдигна кафявите си клепачи и рече с нисък глас:

— Името ми е Фунт, Фунт.

— И това според вас е достатъчно, за да се вмъквате в затворено за обедна почивка учреждение? — рече весело Бендер.

— Вие се смеете — отвърна старецът, — но името ми е Фунт. Аз съм на деветдесет години.

— Какво обичате? — попита Остап, който бе започнал да губи търпение.

Но тук гражданинът Фунт отново млъкна и мълча доста продължително време.

— Вие имате кантора — каза най-после той.

— Да, да, кантора — насърчаваше го Остап. — По-нататък, по-нататък.

Но старецът само поглаждаше с ръка коляното си.

— Виждате ли тези панталони на мен? — промълви той след дълго мълчание. — Това са великденски панталони. По-рано ги обувах само на Великден, а сега ги нося всеки ден.

И въпреки че Паниковски го тупна по гърба, за да могат думите му да излизат без запъване, Фунт отново стихна. Той произнасяше думите бързо, но правеше между изреченията такива почивки, кои то траеха понякога до три минути. За хора, несвикнали с тази особеност на Фунт, разговорът с него беше непоносим. Остап вече се канеше да хване Фунт за колосания нашийник и да му посочи вратата, когато старецът отново отвори уста. По-нататък разговорът доби такъв интересен характер, че Остап трябваше да се примири с Фунтовия начин на говорене.

— Не ви ли трябва председател? — запита Фунт.

— Какъв председател? — възкликна Бендер.

— Официален. С една дума, ръководител на учреждението.

— Аз самият съм ръководител.

— Значи, вие самият се каните да лежите в затвора? Тогава веднага да бяхте казали. Защо ме въртите вече два часа?

Старецът с великденските панталони се разгневи, но паузите между изреченията не намаляха.

— Аз съм Фунт — повтори той с чувство. — На деветдесет години съм. Цял живот съм лежал в затворите заради други. Такава е моята професия — да страдам заради другите.

— Ах, вие сте подставено лице?

— Да — каза старецът, като с достойнство тръскаше глава. — Аз съм зицпредседателят Фунт. Винаги съм лежал в затвора. Лежал съм при Александър Втори „Освободителя“, при Александър Трети „Миротвореца“, при Николай Втори „Кървавия“.

И старикът бавно сгъваше пръсти и броеше царете.

— При Керенски също лежах. През време на военния комунизъм наистина никак не съм лежал, защото тогава беше изчезнала чистата търговия, нямаше работа. Но затова пък колко лежах при непа! Колко лежах при непа! Това бяха най-добрите дни през живота ми. За четири години аз прекарах на свобода не повече от три месеца. Омъжих внучката си, Голконда Евсеевна, и й дадох зестра концертно фортепиано, сребърна птичка и осемдесет рубли златни, в монети по десет. А сега ходя и не мога да позная нашия Черноморск. Къде е всичко това? Къде е частният капитал? Къде е първото взаимоспомагателно дружество? Къде е, питам ви, второто взаимоспомагателно дружество? Къде е командитното дружество? Къде са акционерните компании със смесен капитал? Къде е всичко това? Безобразие!

Тази кратка реч продължи сравнително недълго — половин час. Като слушаше Фунт, Паниковски се трогна. Той отведе Балаганов настрана и с уважение зашепна:

— Веднага проличава човекът от едно време. Сега такива вече няма и скоро съвсем ще се свършат.

И той любезно поднесе на стареца чашка сладък чай.

Остап — примъкна зицпредседателя на своето началническо бюро, нареди да се затвори кантората и се залови търпеливо да разпитва вечния затворник, отдал живота си за „други своея“. Зицпредседателят говореше с удоволствие. Ако не почиваше така продължително между изреченията, би могло дори да се каже, че меле неспирно.

— Не познавате ли такъв — Корейко Александър Иванович? — попита Остап и погледна папката с връзки за обуща.

— Не го познавам — отговори старецът. — Не познавам такъв.

— Ами с „Херкулес“ имали ли сте работа?

При думата „Херкулес“ зицпредседателят се размърда малко. Остап дори не забеляза това леко движение, но ако на негово място беше която и да било жилетка от пике от кафене „Флорида“, познаваща отдавна Фунт, например Валиадис, той щеше да си рече: „Фунт ужасно се е разпалил, той е просто извън себе си.“

Как да не познава Фунт „Херкулес“, когато последните четири излежавания в затвора бяха свързани непосредствено с това учреждение! Покрай „Херкулес“ преживяваха няколко частни акционерни дружества. Имаше например дружество „Интензивник“. Поканиха за председател Фунт. „Интензивник“ получи от „Херкулес“ голям аванс за доставка на някакъв дървен материал — зицпредседателят не е длъжен да знае за какво именно. И веднага фалира. Някой прибрал парите, а Фунт отиде в затвора за половин година. След „Интензивник“ се създаде командитното дружество. „Трудов кедър“ — разбира се, под председателството на благообразния Фунт. Естествено — аванс от „Херкулес“ за доставка на отлежал кедър. Естествено — неочакван крах, някой забогатява, а Фунт отработва председателската заплата — лежи в затвора. После „Трионопомощ“ — „Херкулес“ — аванс — крах — някой задигнал парите — лежане в затвора. И отново: аванс — „Херкулес“ — „Южен секач“ — за Фунт затвор — за някого печалба.

— Но за кого? — разпитваше Остап, като обикаляше около стареца. — Кой ръководеше фактически?

Старецът мълчеше, сърбаше чай от чашата и едва повдигаше натежалите си клепачи.

— Кой го знае? — рече той горестно. — От Фунт криеха всичко. Аз съм длъжен само да лежа, това е моята професия. Лежал съм и при Александър Втори, и при Трети, и при Николай Александрович Романов, и при Александър Фьодорович Керенски. И при непа, преди опиянението от непа, през време на опиянението и след опиянението. А сега съм без работа и трябва да нося великденските си панталони.

Дълго още Остап продължаваше да изцежда думички от стареца. Той действуваше като златотърсач, който неуморно промива тонове кал и пясък, за да намери на дъното няколко златни люспици. Той подканяше Фунт с рамо, будеше го и дори го гъделичкаше под мишниците. Тези действия му помогнаха да научи, че според Фунт зад всички фалирали дружества и сдружения без съмнение се е криело едно и също лице. Що се отнася до „Херкулес“, от него издоили не една стотица хиляди.

— Всеки случай — добави немощният зицпредседател, — всеки случай този неизвестен човек е умна глава. Познавате ли Валиадис? Валиадис не би турил пръста си в устата на този човек.

— А в устата на Бриан? — попита Остап с усмивка, понеже си спомни събраните жилетки от пике край бившето кафене „Флорида“. — Би ли турил пръста си Валиадис в устата на Бриан? Как мислите вие?

— В никакъв случай! — отговори Фунт. — Бриан е умна глава. Три минути той мърда беззвучно устни, а след това додаде:

— Хувър е умна глава! И Хинденбург е умна глава. Хувър и Хинденбург — това са две умни глави.

Остап започна да се плаши. Най-старият от пикените жилетки потъваше в блатото на висшата политика. Всеки момент той можеше да заговори за пакта Келог или за испанския диктатор Примо де Ривера и тогава никакви сили не биха могли да го откъснат от това почтено занимание. В очите му вече се бе появил идиотски блясък, над жълтеникавата колосана яка вече заигра адамовата ябълка, което предвещаваше раждането на ново изречение, но Бендер отвинти електрическата крушка и я запрати на пода. Крушката се пръсна със студения трясък на пушечен изстрел. И само това произшествие отвлече зицпредседателя от международните проблеми. Остап се възползува бързо от това.

— Но с някого от „Херкулес“ вие все пак сте се виждали, нали? — попита той. — По авансиранията?

— С мен имаше работа само счетоводителят на „Херкулес“ Берлага. Той беше на заплата при тях. А аз нищо не зная. От мен криеха всичко. Аз съм потребен на хората за лежане в затвора. Лежах и при царизма, и при социализма, и при хетмана, и при френската окупация. Бриан е умна глава.

Повече нищо не можеше да се изцеди от стареца. Ала и това, което беше казано, даваше възможност да се започне диренето.

„Тук се чувствува лапата на Корейко“ — помисли Остап.

Началникът на черноморското отделение на Арбатовската кантора по доставка на рога и копита приседна до бюрото и пренесе думите на зицпредседателя Фунт върху хартията. Разсъжденията за взаимоотношенията на Валиадис и Бриан обаче пропусна.

Първият лист от нелегалното следствие за нелегалния милионер беше прономерован, продупчен на съответните места и подшит към делото.

— Е какво, ще вземете ли председател? — попита старецът, като нахлупваше своята закърпена панама. — Виждам, че на вашата кантора е нужен председател. Аз не вземам скъпо: сто и двадесет рубли на месец на свобода и двеста и четиридесет — в затвора. Сто процента прибавка заради вредата.

— Май че ще ви вземем — рече Остап. — Подайте заявление до пълномощника по копитата.

Глава XVI

Ярбух фюр психоаналитик

Работният ден във финансово-счетоводния отдел на „Херкулес“ започна както обикновено точно в девет часа — Кукушкинд вече бе дигнал пеша на сакото си, за да избърше стъклата на очилата си, а същевременно да съобщи на своите колеги, че да се работи в банкерската кантора „Сикоморски и Цесаревич“ било несравнимо по-спокойно, отколкото в херкулесовския содом; Тезоименицки вече се бе обърнал на своето въртящо се столче към стената и протягаше ръка, за да откъсне листа от календара; Лапидус-млади вече бе отворил уста за парчето хляб, намазано с пастет от херинга, когато вратата се отвори и на прага се показа не друг, а счетоводителят Берлага.

Това неочаквано антре внесе смут във финансово-счетоводната зала. Тезоименицки се подхлъзна на своята въртяща се чиния и листът на календара може би за пръв път през последните три години остана неоткъснат. Лапидус-млади, забравил да отхапе от сандвича, задвижи напразно челюсти. Драйфус, Чеважевска и Сахарков зяпнаха от почуда. Корейко вдигна и наведе глава. А старецът Кукушкинд бързо сложи очилата си, забравил да ги избърше, което никога не се беше случвало през неговата тридесетгодишна служебна дейност. Берлага седна на своята маса, като че нищо не беше се случило, и без да отговаря на тънката подигравателна усмивка на Лапидус-млади, разтвори своите книжа.

— Как сте със здравето? — попита все пак Лапидус. — Петният ли нерв?

— Всичко мина — отвърна Берлага, без да вдига глава. — Аз дори не вярвам, че човек има такъв нерв.

До обедната почивка целият финансово-счетоводен отдел мърдаше неспокойно на своите столчета и възглавнички, изгарян от любопитство. И когато прозвуча тревожният звънец, цветът на счетоводния свят наобиколи Берлага. Но беглецът почти не отговаряше на въпросите. Той отведе настрана четиримата си най-верни колеги и като се убеди, че наблизо няма никой излишен човек, разказа им своите необикновени похождения в лудницата. Избягалият счетоводител придружаваше своя разказ с множество извъртени изрази и междуметия, които са изпуснати тук с цел да се запази единството на повествованието.

РАЗКАЗ

на счетоводителя Берлага,

ПРЕДАДЕН ОТ НЕГО

ПОД НАЙ-СТРОГА ТАЙНА

НА БОРИСОХЛЕБСКИ, ДРАЙФУС,

САХАРКОВ И ЛАПИДУС-МЛАДИ

ЗА СЛУЧИЛОТО СЕ С НЕГО В ЛУДНИЦАТА

Както вече бе съобщено, счетоводителят Берлага избяга в лудницата, страхувайки се от чистката. Той смяташе да прекара тревожното време в това лечебно заведение и да се върне в „Херкулес“, когато гръмотевицата стихне и осемте другари със сивите очички минат в съседното учреждение.

Цялата работа скалъпи шуреят му. Той му набави една книжка за нравите и навиците на душевно болните и след дълги спорове от всички натрапничави идеи беше избрана манията за величие.

— Ти няма нужда нищо да правиш — втълпяваше му шуреят, — само трябва да крещиш в ушите на всеки срещнат: „Аз съм Наполеон!“ Или: „Аз съм Емил Зола!“ или „Мохамед!“, ако искаш.

— А вицекрал на Индия може ли? — попита доверчиво Берлага.

— Може, може. За лудия всичко може. Значи — вицекрал на Индия?

Шуреят му говореше така авторитетно, сякаш беше най-малко младши ординатор в психиатрична болница. В същност той беше скромен агент по разпространението на луксозните абонаментни издания на Госиздат и от миналото му търговско величие в сандъка му беше запазено само едно виенско бомбе с бяла копринена подплата.

Шуреят му изтича на телефона да повика болнична кола, а новият вицекрал на Индия свали толстовката си, раздра ризата от фино хасе и за всеки случай изля върху главата си едно стъкло от най-добрите копирни черни мастила първо качество. Сетне той легна по корем на пода и докато чакаше пристигането на санитарите, току подвикваше:

— Аз съм истинският вицекрал на Индия! Къде са моите верни наиби, махараджи, моите абреки[16], моите кунаки[17], моите слонове?

Като слушаше това бълнуване за величие, шуреят клатеше недоверчиво глава. Според него абреките и кунаките не влизаха в сферата на действие на индийския крал. Но санитарите само избърсаха с мокра кърпа лицето на счетоводителя, изцапано с мастило първо качество, хванаха го дружно и го вмъкнаха в колата. Тракна лакираната вратичка, разнесе се тревожната медицинска сирена и автомобилът отнесе вицекраля Берлага в неговите нови владения.

По пътя болният размахваше ръце и ломотеше нещо, но не преставаше да мисли със страх за първата среща с истинските луди. Той много се боеше, че те ще го обиждат, а може би дори и да го убият.

Болницата се оказа съвсем не такава, каквато си я представяше Берлага. В дълга светла стая седяха на дивани, лежаха на кревати или се разхождаха хора със синкави халати. Счетоводителят забеляза, че лудите почти не разговарят помежду си. Те нямат време да разговарят. Те мислят. Те мислят през цялото време. Те имат много мисли, трябва нещо да си спомнят, да си спомнят най-важното, от което зависи щастието. А мислите се пръскат и най-важното — вирнат опашка и изчезнат. И отново трябва да се обмисли всичко, да се разбере най-после какво се е случило, защото всичко е станало лошо, когато по-рано всичко е било хубаво.

Покрай Берлага няколко пъти вече мина един безумец, невчесан и нещастен. Обхванал с пръсти брадичката си, той крачеше по една линия — от прозореца до вратата, от вратата до прозореца, пак до вратата, пак до прозореца. И толкова мисли трещяха в бедната му глава, че той слагаше другата си ръка на челото и ускоряваше крачка.

— Аз съм вицекрал на Индия! — викна Берлага, като изгледа санитаря.

Безумецът дори не погледна към счетоводителя. Болезнено намръщен, той отново се залови да събира своите мисли, пръснати от дивашкия вик на Берлага. Но затова пък до вицекраля се приближи един нисичък идиот и като го прегърна доверчиво през кръста, каза му няколко думи на птичи език.

— Какво? — запита недоумяващ изплашеният Берлага.

— Ене, бене, раба, квинтер, финтер, жаба — произнесе отчетливо новият познат.

Като викна „ой“, Берлага избяга далече от идиота. След това движение той се приближи до един човек с лимонено голо теме. Плешивият тутакси се извърна към стената и погледна плахо счетоводителя.

— Къде са моите махараджи? — попита го Берлага, който чувствуваше, че е необходимо да поддържа репутацията си на луд.

Но в този момент един болен, който седеше на кревата си в дъното на стаята, се изправи на тънките си и жълти като църковни свещи крака и страдалчески завика:

— На свобода! На свобода! В пампасите!

Както счетоводителят научи по-късно, лудият, който молеше да бъде пуснат в пампасите, беше старият учител по география, по чийто учебник младият Берлага се бе запознал на времето с вулканите, носовете и провлаците. Географът бе се побъркал съвсем неочаквано: веднъж той погледнал картата на двете полукълба и не намерил на нея Беринговия проток. Цял ден старият учител шарил по картата. Всичко било на мястото си: и Ню Фаундленд, и Суецкият канал, и Мадагаскар, и Сандвичевите острови с главен град Хонолулу, и дори вулканът Попокатепетъл, а Беринговия проток го нямало. И още там, пред самата карта, старецът мръднал.[18] Той беше тих луд, не правеше никому зло, но Берлага страшно се изплаши. Този вик разкъсваше душата му.

— На свобода! — продължаваше да вика географът. — В пампасите!

Той най-добре от всички на света знаеше какво нещо е свободата. Беше географ и нему бяха известни такива простори, за които простосмъртните хора, заети със скучни работи, дори и не подозират. Той искаше да бъде на свобода, искаше да препуска на запотен мустанг през буренаците.

В стаята влезе млада докторка със скръбни сини очи и се насочи право към Берлага.

— Е, как се чувствуваше, миличък? — запита го тя, като опипваше с топла ръка пулса на счетоводителя — По-добре сте, нали?

— Аз съм вицекрал на Индия! — рапортува той, като се изчервяваше. — Дайте ми моя любим слон!

— Това е бълнуване — рече ласкаво докторката, — вие сте в лечебница, ще ви излекуваме.

— О-о-о! Моят слон! — викна призивно Берлага.

— Но разберете — каза още по-ласкаво докторката, — вие не сте вицекрал, всичко това е бълнуване, разбирате ли, бълнуване!

— Не, не е бълнуване — възрази Берлага, като знаеше, че преди всичко трябва да упорствува.

— Не, бълнуване е!

— Не, не е бълнуване!

— Бълнуване е!

— Не е бълнуване!

Видял, че желязото е горещо, счетоводителят започна да го кове. Той блъсна добрата докторка и нададе проточен вик, който разтревожи всички болни, най-вече малкия идиот. Идиотът седна на пода и като се лигавеше, каза:

— Ен, ден, троа, катър, мадмазел Журоватър.

И Берлага със задоволство чу зад гърба си гласа на докторката, която се обръщаше към санитаря:

— Ще трябва да го преместим при онези тримата, иначе ще наплаши цялата ни стая.

Двама търпеливи санитари отведоха свадливия вицекрал в една малка стая за болни с неправилно поведение, дето кротко лежаха трима души. Едва тук счетоводителят разбра какво е истинска лудост. Щом видяха посетителите, болните проявиха необикновена активност. Единият, дебел мъж, се свлече от кревата, застана бързо на четири крака и вирнал високо изопнатия си като мандолина задник, взе да лае звучно и да дращи паркета със задните си крака, обути в болнични пантофи. Другият се зави с одеялото и започна да вика: „И ти, Бруте, се продаде на болшевиките!“ Този човек несъмнено си въобразяваше, че е Гай Юлий Цезар. Впрочем понякога в размътената му глава отскачаше някое лостче и той крещеше объркан: „Аз съм Хенрих Юлий Цимерман!“

— Махнете се! Аз съм гола! — закрещя третият. — Не ме гледайте. Срам ме е. Аз съм гола жена.

В същност той беше облечен и беше мъж с мустаци.

Санитарите си отидоха. Вицекралят на Индия беше обхванат от такъв страх, че вече не помисляше да предявява искания да му върнат любимия слон, махарджите, верните наиби, а така също и загадъчните абреки и кунаки.

„Тези на бърза ръка ще ме удушат“ — мислеше си той и кръвта му се вледеняваше.

И той горчиво се разкая, задето дигна скандал в тихата стая. Колко хубаво щеше да бъде да си седи сега пред краката на добрия учител по география и да слуша нежното чуруликане на малкия идиот: „Ене, бене, раба, квинтер, финтер, жаба.“ Но нищо ужасно не се случи. Човекът-куче джафна още няколко пъти и с ръмжене се качи на своя креват. Гай Юлий отметна одеялото от себе си, прозина се страхотно и се протегна с цяло тяло. Жената с мустаците запуши лулата си и приятният аромат на тютюна „Наш кестен“ внесе успокоение в разтревожената душа на Берлага.

— Аз съм вицекрал на Индия — заяви той окуражен.

— Мълчи, негоднико! — отговори лениво на това Гай Юлий. И с прямотата на римлянин добави: — Ще те убия! Душата ти ще извадя!

Тази забележка на най-храбрия от императорите и воините отрезви избягалия счетоводител. Той се скри под одеялото и размишлявайки печално за своя изпълнен с тревоги живот, задряма.

На сутринта, още сънен, Берлага дочу странни думи:

— Туриха ни тоя луд на главите. Така си бяхме добре тримата и изведнъж… Иди се разправяй сега с него! Току-виж, че този проклет вицекрал изпохапе всички ни.

По гласа Берлага определи, че тези думи произнесе Гай Юлий Цезар. След известно време той отвори очи и видя, че човекът-куче го гледа с израз на най-жив интерес.

„Край — помисли си вицекралят, — ей сега ще ме ухапе!“

Ала човекът-куче неочаквано плесна ръце и запита с човешки глас:

— Кажете, вие не сте ли син на Фома Берлага?

— Негов син съм — отговори счетоводителят, но се опомни и тутакси закрещя: — Дайте на нещастния вицекрал неговия верен слон!

— Погледнете ме — прикани го човекът-пес. — Нима не ме познавате?

— Михаил Александрович! — извика позналият го счетоводител. — Ама че среща!

И вицекралят и човекът-куче сърдечно се разцелуваха. При това те силно чукнаха челата си, като предизвикаха билярден удар. Сълзи лъщяха в очите на Михаил Александрович.

— Значи, вие не сте луд? — запита Берлага. — Ами защо се преструвахте?

— А вие защо се преструвахте? Гледай го ти! Слонове иска! И после, трябва да ви кажа, приятелю Берлага, че вицекрал за един добър луд е слабо, слабо, слабо.

— А на мен шуреят ми каза, че може — опечали се Берлага.

— Вземете например мен — рече Михаил Александрович, — тънка игра. Човек-куче. Шизофренично бълнуване, усложнена маниакалнодепресивна психоза и при това, забележете, Берлага, помрачено душевно състояние. Мислите ли, че това ми се удаде лесно? Работих над източници. Чели ли сте книгата на професор Блейлер „Аутистичното мислене“?

— Н-не — отговори Берлага с глас на вицекрал, на когото са скъсали Ордена на жартиерата и са го разжалвали в ординарец.

— Господа! — развика се Михаил Александрович. — Той не е чел книгата на Блейлер! Не бойте се де, елате тук. Той е толкова крал, колкото вие сте Цезар.

Другите двама питомци от малката стая за лица с неправилно поведение се приближиха.

— Вие не сте чели Блейлер? — попита Гай Юлий учудено. — Извинете, а по какви материали сте се готвили?

— Той навярно си е изписал немското списание „Ярбух фюр психоаналитик унд психопатологик“ — изказа предположение непълноценният мустакер.

Берлага стоеше като опозорен. А компетентните току сипеха непонятни изрази от областта на теорията и практиката на психоанализата. Всички бяха на мнение, че Берлага ще си изпати и че главният лекар Титанушкин, чието завръщане от командировка очакваха всеки ден, ще го разобличи за пет минути. Но че завръщането на Титанушкин навява скръб на самите тях — върху това те не се разпростираха.

— А не може ли да се смени бълнуването? — попита страхливо Берлага. — Да стана, да речем, Емил Зола или Мохамед?

— Късно е — каза Гай Юлий. — В историята на болестта вече е записано, че вие сте вицекрал, а лудият не може да сменява своите мании като чорапи. Сега вие цял живот ще бъдете в глупавото положение на крал. Ние сме тука вече цяла седмица и знаем реда.

След един час Берлага научи с всички подробности истинските истории на болестта на своите съседи по стая.

Появяването на Михаил Александрович в лудницата се обясняваше със съвсем прости, житейски работи. Той беше крупен непман, случайно недоплатил четиридесет и три хиляди рубли подоходен данък. Заплашваше го принудително пътуване на север, а работите му настойчиво изискваха присъствието на Михаил Александрович в Черноморск. Дуванов, така се казваше мъжът, който се представяше за жена, беше, както изглежда, дребен вредител, който не без основание се боеше от арест. Но съвсем не такъв беше Гай Юлий Цезар, който се водеше в паспорта като бивш адвокат И. Н. Старохамски.

Гай Юлий Цезар дойде в лудницата по високи идейни съображения.

— В съветска Русия — говореше той, като се драпираше с одеялото — лудницата е единственото място, дето може да живее един нормален човек. Всичко останало е свръхлудница. Не, с болшевиките аз не мога да живея. По-добре ще поживея тук, наред с обикновените луди. Те поне не строят социализъм. После тук хранят. А там, в тяхната лудница, човек трябва да работи. Но аз няма да работя за техния социализъм. Тук най-сетне имам лична свобода. Свобода на съвестта. Свобода на словото…

Като видя санитаря, който минаваше покрай тях, Гай Юлий Старохамски се развика пискливо:

— Да живее Учредителното събрание. Всички на форума! И ти, Брут, се продаде на отговорните работници! — И като се обърна към Берлага, добави: — Видяхте ли? Каквото ща, туй крещя. А я се опитайте на улицата!

Целия ден и по-голяма част от нощта четиримата болни с неправилно поведение играха на „шестдесет и шест“ без двадесет и четиридесет, игра заплетена, която изисква самообладание, съобразителност, чист дух и ясна мисъл.

На сутринта се върна от командировка професор Титанушкин. Той прегледа бързо и четиримата и веднага нареди да ги изхвърлят от болницата. Не помогнаха нито книгата на Блейлер и помраченото душевно състояние, усложнено с маниакалнодепресивна психоза, нито „Ярбух фюр психоаналитик унд психопатологик“. Професор Титанушкин не уважаваше симулантите.

И те хукнаха по улицата, като разблъскваха минувачите с лакти. Най-напред шествуваше Гай Юлий. След него бързаха жената-мъж и човекът-куче. Най-отзад се тътреше развенчаният вицекрал, като проклинаше шурея си и с ужас мислеше какво ще стане сега.

Когато завърши тази поучителна история, счетоводителят Берлага погледна тъжно отначало Борисохлебски, после Драйфус, сетне Сахарков и най-накрая Лапидус-млади, които, както му се стори, поклащаха съчувствено глави в полумрака на коридора.

— Виждате ли какво си докарахте с вашите фантазии — продума жестокосърдечният Лапидус-млади, — искахте да се избавите от една чистка, а попаднахте на друга. Сега лошо ви се пише. Щом са ви изчистили от лудницата, сигурно и от „Херкулес“ ще ви изчистят.

Борисохлебски, Драйфус и Сахарков не казаха нищо. И така, без нищо да са казали, взеха бавно да отстъпват в тъмнината.

— Приятели! — викна тихичко счетоводителят. — Къде отивате? Но приятелите вече препускаха с всички сили, техните сиротински панталони се мярнаха за последен път на стълбата и изчезнаха от погледа му.

— Не е хубаво. Берлага — рече студено Лапидус, — напразно ме забърквате във вашите мръсни антисъветски шашарми. Адио!

И вицекралят на Индия остана сам.

Какво направи ти, счетоводителю Берлага? Къде бяха очите ти, счетоводителю? И какво би казал твоят папа Фома, ако научеше, че неговият син на стари години е хукнал да става крал? Ето докъде те заведоха, счетоводителю, твоите странни връзки с господин Фунт, председателя на много акционерни дружества със смесен и нечист капитал. Страшно е дори да се помисли какво би казал старият Фома за машинациите на своя любим син. Ала Фома отдавна вече лежи във вторите християнски гробища, под каменен Серафим с отчупено крило, и само хлапетата, които идват тук да крадат люляк, хвърлят понякога нелюбопитен поглед на надгробния надпис: „Свърши твоят път. Спи, клетнико, драг на всички Ф. Берлага“. А може би старецът нищо не би казал. Ама, разбира се, нищо не би казал, защото и той самият водеше не много праведен живот. Просто би го посъветвал да се държи по-внимателно и при сериозни работи да не се осланя на шурея си. Да, дявол знае какво направи ти, счетоводителю Берлага!

Тежкият размисъл, който беше обзел екснаместника на Георг Пети в Индия, бе прекъснат от викове, идещи откъм стълбището:

— Берлага! Къде е той! Търси го един човек. А, ето го къде стои! Минете, гражданино!

В коридора се показа пълномощникът по копитата. Размахвайки по гвардейски ръчищата си, Балаганов пристъпи до Берлага и му връчи покана:

„Др. Бэрлага. С настоящэто ви сэ съобщава нэзабавно да сэ явитэ за изясняванэ на някои обстоятэлства.“

Бележката носеше печата на Черноморския клон на Арбатовската кантора за доставка на рога и копита и кръгъл печат, чието съдържание трудничко можеше да се разбере дори ако това хрумнеше на Берлага. Но беглецът-счетоводител беше така потиснат от струпалите се върху него беди, че само запита:

— Мога ли да се обадя в къщи по телефона?

— Какво ще се обаждате — рече мрачно завеждащият копитата.

След два часа тълпата пред кино „Капитални“, която чакаше първата прожекция и от нямане какво да прави зяпаше наоколо, забеляза, че от вратата на кантората за доставка на рога и копита излезе един мъж и с ръка на сърцето бавно се отдалечи. Това беше счетоводителят Берлага. Отначало той движеше тромаво крака, после постепенно започна да ускорява ход. Когато зави зад ъгъла, счетоводителят незабелязано се прекръсти и хукна презглава. Скоро той седеше вече на своята маса във финансово-счетоводната зала и гледаше замаян в „главната книга“. Цифрите се кривяха и премятаха пред очите му.

Великият комбинатор затвори папката с „Делото Корейко“, погледна Фунт, който седеше под новия надпис: „Председател на управата“, и каза:

— Когато бях много млад, много беден и изкарвах прехраната си, като показвах на херсонския панаир един шишкав и гърдест монах, когото представях за жена с брада — загадъчен феномен на природата, — дори и тогава не съм достигнал до такова морално падение, както този подлец Берлага.

— Жалък, нищожен човек — потвърди и Паниковски, който разнасяше чай по масите. Приятно му беше от мисълта, че на света има още по-дребни от него хора.

— Берлага не е умна глава — съобщи вицпредседателят с присъщата му бавност. — Макдоналд — виж, той е умна глава. Неговата идея за класов мир в промишлеността…

— Стига, стига — рече Бендер. — Ще определим специално заседание, за да изясним вашите възгледи за Макдоналд и другите буржоазни дейци. Сега нямам време. Берлага наистина не е умна глава, но той ни съобщи туй-онуй за живота и дейността на самофалиращите акционерни дружества.

Внезапно на великия комбинатор му стана весело. Всичко вървеше отлично. Никой не носеше вече смрадливи рога. Работата на Черноморския клон можеше да се сметне за задоволителна, макар следващата поща да донесе на кантората куп нови покани, циркуляри и искания и Паниковски вече на два пъти тича до борсата на труда за чиновничка.

— Да! — викна изведнъж Остап. — Къде е Козлевич? Къде е „Антилопа“? Какво е това учреждение без автомобил? Аз трябва да ходя на заседания. Всички ме канят, без мене не могат да живеят. Къде е Козлевич?

Паниковски отмести поглед настрана и рече с въздишка:

— С Козлевич работата не е добра.

— Как — не добра? Пиян ли е, какво?

— По-лошо — отговори Паниковски, — страх ни беше дори да ви кажем. Ксендзовете го омагьосаха.

При тези думи куриерът погледна пълномощника по копитата и двамата поклатиха тъжно глави.

Глава XVII

Блудният син се завръща

Великият комбинатор не обичаше ксендзовете. В същата степен той се отнасяше отрицателно и към равините, далай ламите, поповете, муедзините, шаманите и останалите служители на култа.

— Самият аз имам склонност към измама и шантаж — казваше той. — Сега например се занимавам с измъкването на крупна сума от един упорит гражданин. Но аз не съпровождам моите съмнителни действия нито с песнопения, нито с рев на орган, нито с глупави заклинания на латински или на църковнославянски език. И изобщо аз предпочитам да работя без тамян и астрални звънчета.

И докато Балаганов и Паниковски в надпревара разказваха за тежката участ, постигнала водача на „Антилопа“, мъжественото сърце на Остап кипеше от гняв и досада.

Ксендзовете уловиха душата на Адам Козлевич в хана, дето „Антилопа“ стоеше в редкавия тор сред двуконните немски фургони и молдавските платформи за плодове. Ксендз Кушаковски се отбиваше в хана за нравствени беседи с католиците-колонисти. Съгледал „Антилопа“, служителят на култа я обиколи от всички страни и побутна с пръст гумата. Той поговори с Козлевич и научи, че Адам Казимирович принадлежи към римокатолическата църква, но не се е изповядвал вече близо двадесет години. Ксендз Кушаковски само му рече: „Не е хубаво, не е хубаво, пан Козлевич!“ и си отиде, като прескачаше пенестите кръчмарски локви, повдигайки с две ръце черните си поли.

Рано-рано на другия ден, когато коларите откарваха на пазара в градчето Кошари неспокойните дребни спекуланти, натоварили ги по петнадесетина души в една фура[19], ксендз Кушаковски се появи отново. Този път го придружаваше още един ксендз — Алоизий Морошек. Докато Кушаковски се здрависваше с Адам Казимирович, ксендз Морошек огледа внимателно автомобила и не само попипа с пръст гумата, но дори натисна тромбата, която издаде звуците на матчиша. След това ксендзовете се спогледаха, приближиха се до Козлевич от двете му страни и започнаха да го омагьосват. Омагьосваха го те целия ден. Млъкнеше ли Кушаковски, започваше Морошек. И още неуспял той да спре, за да избърше потта си, когато с Адам отново се залавяше Кушаковски. Понякога Кушаковски вдигаше към небето жълтия си показалец, а в това време Морошек прехвърляше броениците. Понякога пък броениците прехвърляше Кушаковски, а небето сочеше Морошек. Няколко пъти ксендзовете започваха да пеят тихо на латински и още първия ден надвечер Адам Казимирович взе да им приглася. При това двамата патери поглеждаха делово колата.

След известно време Паниковски забелязал промяна в стопанина на „Антилопа“. Адам Казимирович изричал някакви неясни думи за царството небесно. Това потвърждаваше и Балаганов. Сетне Адам започнал дълго да се губи нанякъде и най-сетне съвсем изчезнал от хана.

— А вие защо не сте ми доложили? — възмути се великият комбинатор.

Те искали да доложат, но се страхували от гнева на капитана. Надявали се, че Козлевич ще се опомни и сам ще се върне. Но сега всички надежди са загубени. Ксендзовете окончателно са го омагьосали. Съвсем наскоро, вчера, куриерът и пълномощникът по копитата случайно срещнали Козлевич. Той седял в колата пред входа на костела[20]. Но те не успели да отидат при него. От костела излязъл ксендз Алиозий Морошек с едно момче, облечено в дантели.

— Разбирате ли, Бендер — рече Шура, — цялата банда се настани в нашата „Антилопа“, нещастният Козлевич свали шапка, момчето удари едно звънче и те заминаха. Просто ни дожаля, като гледахме нашия Адам. Няма да видим вече „Антилопа“.

Великият комбинатор мълчаливо сложи капитанската си фуражка с лачена козирка и тръгна към вратата:

— Фунт — рече той, — вие ще останете в кантората! Рога и копита няма да приемате по никакъв начин. Ако има поща, хвърляйте я в коша. Чиновничката след това ще се оправи с нея. Разбрано?

Когато зицпредседателят отвори уста за отговор (това стана точно след пет минути), осиротелите антилоповци бяха вече далече. Начело на процесията се носеше с гигантски крачки капитанът. От време на време той извръщаше глава назад и мърмореше: „Меланхолици, не можахте да опазите нежния Козлевич! Всички ви ще дезавуирам! Ох, до гуша ми е дошло от това черно и бяло духовенство!“ Бордмеханикът вървеше мълчалив, като се правеше, че упреците не се отнасят до него. Паниковски подскачаше като маймуна и разпалваше чувството на мъст към похитителите на Козлевич, макар в душата му да лежеше голяма студена жаба. Той се страхуваше от черните ксендзове, за които смяташе, че притежават много вълшебни свойства.

В такъв ред цялата кантора за доставка на рога и копита се приближи до подножието на костела. Пред желязната ограда, сплетена от спирали и кръстове, стоеше празната „Антилопа“. Костелът беше грамаден. Той се беше забил в небето, бодлив и остър като рибена кост. И засядаше в гърлото. Гланцираните червени тухли, керемидените скатове, тенекиените флагове, глухите контрафорси и красивите каменни идоли, скри в нишите от дъжда — цялата тази изпъната войнишка готика изведнъж потисна антолоповци. Те се почувствуваха мънички. Остап се качи в автомобила, подуши въздуха и с отвращение каза:

— Фу! Мръсотия! Нашата „Антилопа“ се е въвоняла вече на свещи, касички за събиране помощи за построяване на храм и ксендзовски ботуши. Разбира се, че е по-приятно да ходиш по треби с автомобил, отколкото с файтон. При това безплатно! Имате да вземате, драги отчета, нашите треби са по-важни!

С тези думи Бендер влезе в църковния двор; той мина между децата, които играеха на дама върху разчертания с тебешир асфалт, и се изкачи по гранитното като на банка стълбище към вратата на храма. Върху тежките врати, обковани с плоско желязо, барелефни светии, пръснати из квадратите, си предаваха въздушни целувки или сочеха с ръце на различни страни, или пък се развличаха с четене на доста дебели книги, върху които добросъвестният резбар беше изрязал дори латински буквички. Великият комбинатор дръпна вратата, но тя не се помръдна. Отвътре долитаха тихи звуци на фисхармониум.

— Омагьосват го! — викна Остап и се спусна по стълбището. — Сега става истинското омагьосване! Под сладкия звън на мандолина.

— Да бяхме се махнали, а? — попита Паниковски, като въртеше шапката си в ръце. — Все пак божи храм е. Неудобно.

Но без да му обръща внимание, Остап отиде до „Антилопа“ и нетърпеливо взе да стиска тромбата. Той свири матчиш дотогава, докато зад тежката врата не се чу дрънчене на ключове. Антилоповци вирнаха глави. Вратата се отвори с двете си крила и веселите светии отстъпиха бавно в своите дъбови квадратчета навътре. От тъмния портал излезе на високото светло преддверие Адам Казимирович. Той беше бледен. Кондукторските му мустаци бяха овлажнели и висяха плачевно от ноздрите му. В ръцете си държеше молитвеник. От двете му страни го подкрепяха ксендзовете. Отляво — ксендз Кушаковски, отдясно — ксендз Алоизий Морошек. Очите на патерите плуваха в елей.

— Ало, Козлевич! — викна Остап отдолу. — Още ли не ви е омръзнало?

— Здравейте, Адам Казимирович — рече Паниковски непринудено, криейки се обаче зад гърба на капитана.

Балаганов вдигна ръка за поздрав и смръщи мутра, което, види се, означаваше: „Адам, оставете тия ваши шеги!“

Тялото на водача на „Антилопа“ направи крачка напред, ала дутата му, прикована от двете страни от проницателните погледи на Кушаковски и Морошек, се дръпна назад. Козлевич погледна тъжно своите приятели и наведе очи.

И започна велика борба за безсмъртната душа на шофьора.

— Ей вие, херувими и серафими! — рече Остап, предизвиквайки враговете на диспут. — Няма бог!

— Не, има — възрази ксендз Алоизий Морошек и закри със своето тяло Козлевич.

— Това е просто хулиганство — измърмори ксендз Кушаковски.

— Няма, няма — продължаваше великият комбинатор — и никога не е имало. Това е медицински факт.

— Смятам този разговор за неуместен — заяви сърдито Кушаковски.

— А да задигате колата уместно ли е? — развика се нетактично Балаганов. — Адаме! Те просто искат да задигнат „Антилопа“.

Като чу това, шофьорът вдигна глава и изгледа въпросително ксендзовете. Ксендзовете се раздвижиха неспокойно, зашушнаха с копринените си раса и се опитаха да отведат Козлевич навътре. Но той се запъна.

— Какво ще стане все пак с бога? — настояваше великият комбинатор.

Ксендзовете трябваше да започнат дискусията. Децата престанаха да подскачат на един крак и дойдоха по-близо.

— Как можете да твърдите, че няма бог — започна Алоизий Морошек със задушевен глас, — когато всичко живо е създадено от него!…

— Зная, зная — рече Остап, — и аз съм стар католик и латинист. Пуер, соцер, веспер, генер, либер, мозер аспер, тенер.

Тези изключения в латинския език, зазубрени от Остап от „Илиадата“ в трети клас на частната гимназия, които и досега седяха безсмислено в главата му, произведоха магическо въздействие върху Козлевич. Душата му се присъедини към тялото и в резултат на това обединение шофьорът плахо пристъпи напред.

— Сине мой — каза Кушаковски, като гледаше с омраза Остап, — вие се заблуждавате, сине мой. Чудесата господни свидетелствуват…

— Ксендзе! Престанете да се трепете! — каза строго великият комбинатор. — Аз самият съм правил чудеса. Не много отдавна, а само преди четири години се наложи да прекарам в едно градче няколко дни като Исус Христос. И всичко мина както се следва. Аз дори нахраних с пет хляба няколко хиляди верующи. Че ги нахраних, нахраних ги, но каква блъсканица беше!

Диспутът продължаваше все по тоя чудноват начин. Неубедителните, но весели доводи на Остап влияеха на Козлевич по най-животворен начин. По бузите на шофьора взе да се появява руменина и мустаците му постепенно почнаха да се повдигат нагоре.

— Карай, карай! — чуваха се насърчителни възгласи откъм спиралите и кръстовете на оградата, зад която вече се беше събрала голяма тълпа любопитни. — Ти им кажи за римския папа, за кръстоносния поход.

Остап каза и за папата. Той заклейми Александър Борджия за лошото му поведение, припомни ни в клин, ни в ръкав за Серафим Саровски и наблегна най-много на инквизицията, която преследвала Галилей. Той така се увлече, че обвини за нещастията на великия учен направо Кушаковски и Морошек. Това беше последната капка. Като чу за страшната съдба на Галилей, Адам Казимирович бързо остави молитвеника на едно стъпало и падна в широките като врата обятия на Балаганов. Паниковски също се навърташе там и милваше блудния син по грапавите бузи. Във въздуха се носеха щастливи целувки.

— Пан Козлевич! — застенаха ксендзовете. — Доконд пан идзе? Опаментайсе, пан!

Но героите от автомобилния пробег вече седяха в колата.

— Ето виждате ли — викна Остап на опечалените ксендзове, когато заемаше капитанското място, — нали ви казах, че няма бог. Научен факт е. Прощавайте ксендзове! Довиждане, патери!

Съпроводена от одобрителните викове на тълпата, „Антилопа“ потегли и скоро тенекиените флагове и керемидените скатове на костела се скриха от погледа. По този случай антилоповци спряха пред една бирарийка.

— Благодаря ви, братлета — говореше Козлевич, като държеше в ръка тежката чаша. — Съвсем щях да пропадна. Омагьосаха ме ксендзовете. Особено този Кушаковски. Ей, че е хитър, дяволът му неден! Няма да повярвате, караше ме да постя! Иначе, казва, нямало да отида на небето.

— Небето! — рече Остап. — Небето сега е запустяло. Не е предишната епоха. Не е предишният отрязък от време. Сега на ангелите им се иска да слязат на земята. На земята е хубаво, има комунални услуги, има планетарий, можеш да погледаш звездите в съпровод с антирелигиозна лекция.

След осмата чаша Козлевич поиска девета, вдигна я високо над главата си й като посмука кондукторския си мустак, запита възторжено:

— Няма ли бог?

— Няма — отговори Остап.

— Значи, няма? Тогава наздраве.

И той продължаваше да пие, като преди всяка нова чаша произнасяше:

— Има ли бог? Няма? Тогава наздраве.

Паниковски пиеше наравно с всички, но за бога не се изказваше. Той не искаше да се меси в тая спорна работа.

Със завръщането на блудния син и „Антилопа“ Черноморският клон на Арбатовската кантора за доставка на рога и копита придоби липсващия му блясък. Пред вратата на бившия комбинат на петимата частници сега постоянно дежуреше колата. Естествено тя не можеше да се сравнява със сините буици и дълготелите линколни, не можеше да се мери дори с Фордовите карети, но все пак това беше кола, автомобил, екипаж, който, както казваше Остап, въпреки всичките си недостатъци е годен понякога да се движи по улиците без помощта на коне.

Остап работеше с увлечение. Ако той би насочил своите сили за истинска доставка на рога или копита, мундщучното и гребенарско дело сигурно щеше да бъде подсигурено със суровини поне до края на текущото бюджетно столетие. Обаче началникът на кантората се занимаваше със съвсем друго нещо.

След като се откъсна от Фунт и Берлага, чиито съобщения бяха много интересни, но засега не водеха непосредствено към Корейко, в интерес на работата Остап намисли да се сприятели със Зося Синицка и между две целувки под нощната акация да провентилира въпроса за Александър Иванович, и не толкова за него, колкото за неговите парични работи. Но продължителното наблюдение, направено от пълномощника по копитата, изясни, че между Зося и Корейко няма любов и че последният, според израза на Шура, напразно се натиска.

— Дето няма любов — с въздишка коментираше Остап, — там не е прието да се говори за пари. Да оставим момичето настрана.

В същото време, докато Корейко с усмивка си спомняше мошеника с милиционерската фуражка, който направи жалък опит за третостепенен шантаж, началникът на кантората се носеше с жълтия автомобил из града и намираше хора и хорица, които милионерът-книговодител отдавна бе забравил, но които добре помнеха него самия. Няколко пъти Остап говори с Москва, като викаше по телефона един познат частник, известен специалист по търговските тайни. Сега в кантората пристигаха писма и телеграми, които Остап бързо отбираше от общата поща, изобилствуваща както по-рано с покани, искания на рога и упреци заради недостатъчно енергичната доставка на копита. Някои от тези писма и телеграми влязоха в папката с връзки за обуща.

В края на юли Остап реши да замине на командировка в Кавказ. Работата налагаше личното присъствие на великия комбинатор в една неголяма лозарска република.

В деня на заминаването на началника на кантората стана едно скандално произшествие. Паниковски, изпратен с тридесет рубли на пристанището за билет, се върна след половин час пиян, без билет и без пари. Той не можеше да каже нищо за свое оправдание, само обръщаше джобовете си, които увисваха като билярдни лузи, и непрекъснато се смееше. Всичко го разсмиваше: и гневът на капитана, и укорният поглед на Балаганов, и самоварът, поверен на неговите грижи, и Фунт с нахлупената на носа панама, който дремеше на своето бюро. А когато Паниковски погледна еленовите рога, гордостта и украсата на кантората, напуши го такъв смях, че той се стовари на пода и скоро заспа с радостна усмивка на виолетовите си устни.

— Сега ние си имаме истинско учреждение — каза Остап, — имаме си собствен прахосник, който е и вратар-пияница. И двата тези типа правят реални всички наши начинания.

В отсъствието на Остап под прозорците на кантората няколко пъти се появяваха Алоизий Морошек и Кушаковски. Щом видеше ксендзовете, Козлевич се криеше в най-отдалечения ъгъл на учреждението. Ксендзовете отваряха вратата, надничаха вътре и тихо викаха:

— Пан Козлевич! Пан Козлевич! Чи слишиш глос отца небесното? Опаментайсе, пан!

При това ксендз Кушаковски вдигаше пръст към небето, а ксендз Алоизий Морошек прехвърляше броеницата. Тогава срещу служителите на култа излизаше Балаганов и мълчаливо им показваше огнен пестник. И ксендзовете си отиваха, като поглеждаха печално „Антилопа“.

Остап се върна след две седмици. Посрещна го цялото учреждение. От високата черна стена на долепящия се до брега параход великият комбинатор погледна своите подчинени дружелюбно и ласкаво. От него лъхаше на младо агне и имеретинско вино.

В Черноморското отделение освен чиновничката, назначена още докато беше Остап, седяха двама млади хора с ботуши. Това бяха студенти, изпратени от животновъдния техникум на практически стаж.

— Това е чудесно! — рече Остап кисело. — Смяната идва. Само че при мен, драги другари, ще трябва да поработите. Вие естествено знаете, че рогата, тоест израстъците, покрити с вълна или твърд рогов слой, са придатъци на черепа и се срещат главно при бозайниците?

— Знаем това — рекоха смело студентите, — ние трябва да прекараме практика.

Наложи се да се избавят от студентите по един сложен и твърде скъп начин. Великият комбинатор ги изпрати на командировка в калмицките степи за организиране на снабдителни пунктове. Това погълна шестстотин рубли на кантората, но друг изход нямаше: студентите биха попречили да се завърши успешно придвижваното дело.

Когато Паниковски научи каква сума е отишла за студентите, той отведе Балаганов настрана и раздразнено му пошепна:

— А мен не ме изпращат в командировка. И отпуск не ми дават. Аз трябва да замина за Есентуки, за да се лекувам. И почивен ден нямам, и работно облекло не ми се дава. Не, Шура, такива условия не са за мен. И изобщо аз научих, че в „Херкулес“ заплатите са по-високи. Ще отида там куриер. Честна, благородна дума, ще отида!

Вечерта Остап отново извика при себе си Берлага.

— На колене! — викна Остап с гласа на Николай Първи, щом видя счетоводителя.

При все това разговорът имаше приятелски характер и продължи два часа. След това Остап заповяда да закарат „Антилопа“ на следното утро пред входа на „Херкулес“.

Глава XVIII

По суша и по море

Другарят Скумбриевич се яви на плажа, като държеше в ръце чанта с името си. На чантата бе прикована сребърна визитна картичка с подгънат ъгъл и много висок курсив, от който ставаше ясно, че Егор Скумбриевич вече е успял да отпразнува своя петгодишен юбилей на служба в „Херкулес“.

Лицето му беше чисто, открито и мъжествено като на бръснещ се англичанин от рекламен плакат. Скумбриевич постоя до дъската, дето се отбелязваше с тебешир температурата на водата, и като освобождаваше с мъка краката си от горещия пясък, тръгна да си избере по-удобно местенце.

Лагерът на къпещите се беше многолюден. Неговите леки постройки изникваха сутрин, за да изчезнат със залеза на слънцето, оставили върху пясъка градски отпадъци: спарени динени кори, черупки от яйца и парчета от вестници, които след това цяла нощ водят на пустия бряг таен живот, шумолят и хвърчат под скалите.

Скумбриевич се промъкна между колибките от хавлиени пешкири, чадъри и чаршафи, опънати на пръчки. Под тях се криеха девойки с бански костюми. Мъжете също бяха с костюми, но не всички. Някои от тях се ограничаваха само със смокинени листа, пък и те покриваха не библейските места, а носовете на черноморските джентълмени. Това се правеше с цел да не се бели кожата на носа. Нагласени така, мъжете лежаха в най-свободни пози. Сегиз-тогиз, прикрили с ръка библейското място, те влизаха във водата, потапяха се и бързо тичаха към своите вдлъбнати в пясъка ложета, за да не загубят нито един кубически сантиметър лечебна слънчева баня.

Недостатъкът в облеклото на тези граждани се компенсираше с лихвите от един джентълмен със съвсем друг вид. Той беше с хромови обуща с копчета, официален панталон, закопчано догоре сако, с яка, връзка и часовникова верижка, а така също и с мека шапка. Дебелите мустаци и памукът в ушите допълваха облика на този човек. До него стърчеше бастун със стъклена топка, забит отвесно в пясъка.

Зноят го измъчваше. Яката му беше набъбнала от потта. Под мишниците на джентълмена беше горещо като в доменна пещ; там можеше да се топи руда. Но той продължаваше да лежи неподвижно.

На всеки плаж по света може да се срещне един такъв човек. Кой е той, защо е дошъл тука, защо лежи в пълно снаряжение — нищо не се знае. Но такива хора има, по един на всеки плаж. Може би това са членове на някаква тайна лига на глупаците или останка от могъщия едно време орден на розенкройцерите, или пък оглупели ергени — кой знае…

Егор Скумбриевич се разположи до члена на лигата на глупаците и бързо се съблече. Голият Скумбриевич поразително не приличаше на облечения Скумбриевич. Суховата глава на англичанин стърчеше над бялото дамско тяло с увиснали рамене и много широк таз. Егор отиде до водата, опита я с крак и изпищя. После потопи във водата другия си крак и отново изпищя. След това направи няколко крачки напред, запуши с палци ушите си, с показалците затвори очите, със средните пръсти натисна ноздрите, изпусна сърцераздирателен вик и се потопи четири пъти наред. Чак след тази процедура той заплува напред с широк размах, като обръщаше глава при всяко размахване на ръката. И дребните вълни поеха върху себе си Егор Скумбриевич — примерния херкулесовец и изтъкнат обществен работник. След пет минути, когато умореният общественик се обърна по гръб и неговото кръгло като глобус шкембе се залюшка на повърхността на морето, откъм стръмнината над плажа се дочу антилоповският матчиш.

От колата слязоха Остап Бендер, Балаганов и счетоводителят Берлага, върху чието лице беше изписана пълна покорност пред съдбата. И тримата се спуснаха долу и започнаха да търсят някого, като разглеждаха безцеремонно физиономиите на къпещите се.

— Това са неговите панталони — каза най-сетне Берлага, когато се спря пред дрехите на нищо неподозиращия Скумбриевич. — Той сигурно е навлязъл доста навътре.

— Стига! — викна великият комбинатор. — Нямам намерение да чакам повече. Налага се да се действува не само по суша, но и по море.

Той съблече костюма и рубашката си, под които се оказаха бански гащета, и като размахваше ръце, нагази във водата. На гърдите на великия комбинатор имаше синя барутена татуировка, която представляваше Наполеон с триъгълна шапка и чаша бира в късата ръка.

— Балаганов! — викна вече от водата Остап. — Съблечете и пригответе Берлага. Може би той ще потрябва.

И великият комбинатор заплува странично, като пореше водата с медното си рамо и държеше курс север-североизток, дето се мержелееше седефеният корем на Егор Скумбриевич.

Преди да се гмурне в морската бездна, Остап трябваше доста да поработи на континента. Магистралната следа заведе великия комбинатор под златните букви на „Херкулес“ и по-голяма част от времето си той прекара в това учреждение. Вече не го учудваха стаите с нишите и умивалниците, статуите и портиерът със златния зигзаг на фуражката, който обичаше да си побъбри за огненото погребение.

От обърканите обяснения на отчаяния Берлага изплува полуотговорната фигура на другаря Скумбриевич. Той работеше в голяма стая с два прозореца, в която едно време отсядаха чуждестранни капитани, укротители на лъвове или богати студенти от Киев.

В стаята често и раздразнително звъняха телефоните, понякога поотделно, а понякога и двата заедно. Но никой не вдигаше слушалките. Още по-често се отваряше вратата, стригана чиновническа глава надзърташе в стаята, смутено я обгръщаше с очи и изчезваше, за да даде веднага място на друга глава, но вече не стригана, а обрасла с корави кичури или просто гола и синкава като луковица. Но и луковичният череп не се задържаше дълго в отвора на вратата. Стаята беше празна.

Когато вратата се отвори, може би за петдесети път през този ден, в стаята надникна Бендер. Както и всички други той повъртя глава отляво надясно и отдясно наляво и както всички се убеди, че другаря Скумбриевич го няма в стаята. Изразявайки дръзко своето недоволство, великият комбинатор заснова из отделите, секциите, секторите и кабинетите и разпитваше дали някой не е виждал другаря Скумбриевич. И на всички тези места той получаваше един и същи отговор: „Скумбриевич ей сега беше тук“ или „Скумбриевич излезе преди една минута“.

Полуотговорният Егор принадлежеше към онзи многолюден вид служители, които или „ей сега бяха тук“, или „преди една минута излязоха“. Някои от тях през цялото служебно време на деня не могат дори да стигнат до своя кабинет. Точно в девет часа такъв човек влиза във вестибюла на учреждението и изпълнен от най-добри намерения дига крак над първото стъпало на стълбата. Очакват го велики дела. Определил е в кабинета си осем важни срещи, две разширени заседания и едно по-тясно. На бюрото лежат куп книжа, които чакат незабавен отговор. Изобщо страшно много работа, едно денонощие няма да стигне. И полуотговорният или отговорният гражданин бодро вдига крак над мраморното стъпало. Но съвсем не е леко да го спусне. „Другарю Парусинов, само за една минутка — чува се гукащ глас, — тъкмо исках да уточним с вас едно въпросче.“ Нежно улавят Парусинов под ръка и го отвеждат в ъгъла на вестибюла.

И от този момент отговорният или полуотговорният работник е загубен за страната — той тръгва от ръка на ръка. Още неуспял да уточни въпросчето и да изтича три стъпала, отново го вземат под ръка, отвеждат го към прозореца или в тъмния коридор, или в някой потаен кът, дето нехайният домакин е нахвърлял празни сандъци, и нещо го убеждават, нещо искат от него, за нещо настояват и молят нещо да се придвижи срочно. Към три часа той все пак стига до първата площадка на стълбата. Към пет успява да се промъкне дори на площадката на втория етаж. Но тъй като работи на третия етаж, а работният ден вече е свършил, той бързо тича надолу и напуска учреждението, за да не закъснее за междуведомствено съвещание. А в това време телефоните в кабинета прегракват от звънене, определените срещи пропадат, писмата лежат без отговор, а членовете на двете разширени и едното тясно заседание безучастно пият чай и дърдорят за неуредиците по трамваите.

Всички тези особености бяха изключително изострени при Егор Скумбриевич поради обществената работа, на която той се отдаваше с прекалена разпаленост. Умело и изгодно използуваше той взаимната и всестранна лъжа, която някак незабелязано се срасна с „Херкулес“ и, кой знае защо, беше наречена обществена заетост.

Херкулесовци седяха по три часа наред на събрания и слушаха унизителното дрънкане на Скумбриевич.

На всички много им се искаше да пипнат Егор за дебелите кълки и да го изхвърлят през прозореца от порядъчна височина. Понякога дори им се струваше, че изобщо никаква обществена дейност не съществува и никога не е съществувала, макар да знаеха, че отвъд стените на „Херкулес“ има някакъв друг, истински обществен живот. „Ама че говедо — мислеха си те и с досада въртяха в ръце моливите и чаените лъжички, — симулант проклет!“ Но да се заядат със Скумбриевич, да го разобличават — не беше по силите им. Егор произнасяше хубави речи за съветската общественост, за културната работа, за профпросветата и за самодейните кръжоци. Но зад всички тези пламенни слова нямаше нищо. Петнадесетте кръжоци, политически и музикалнодраматични, изготвяха вече две години своите перспективни планове; ядките на доброволните дружества, които имаха за цел да съдействуват за развитието на авиацията, химическите знания, автомобилизма, конния спорт, пътното дело, а също така и за по-бързото унищожаване на великодържавния шовинизъм, съществуваха само в разпаленото въображение на членовете на месткома. А школата за профпросвета, за чието създаване Скумбриевич си приписваше особена заслуга, постоянно се преустройваше, което, както е известно, значи пълно бездействие. Ако Скумбриевич беше честен човек, той навярно сам би казал, че цялата тази работа се ръководи „като мираж“. Но в месткома този мираж се обличаше в отчети, а в следващата профсъюзна инстанция съществуването на музикално-политическите кръжоци вече не будеше никакви съмнения. Школата пък за профпросвета се рисуваше там във вид на голямо каменно здание, в което има чинове, пъргав учител чертае с тебешир на дъската кривата за нарастването на безработицата в Съединените щати, а мустакатите ученици растат политически просто пред очите ти. От целия вулканичен пръстен на обществена дейност, с който Скумбриевич беше обхванал „Херкулес“, действуваха само две огнедишащи точки: стенният вестник „Гласът на председателя“, който излизаше веднъж в месеца и се правеше през работно време със силите на Скумбриевич и Бомзе, и една дъска от шперплат с надпис: „Оставили пиенето и призоваващи и другите“, под който обаче не се виждаше нито едно име.

Тичането подир Скумбриевич по етажите на „Херкулес“ омръзна на Бендер. Великият комбинатор никак не можеше да настигне славния общественик. Той се изплъзваше от ръцете. Ето тук, в месткома, той току-що бе говорил по телефона, мембраната още беше гореща и от черния лак на телефонната слушалка още не бе се махнала парата от неговото дишане. Ето тук, на перваза на прозореца, още седеше човекът, с когото той ей сега беше разговарял. Веднъж Остап видя дори отражението на Скумбриевич в огледалото на стълбата. Той се втурна напред, но огледалото тозчас се очисти, отразявайки само един прозорец с далечен облак.

— Майчице-застъпнице, милицио-троеручице! — възкликна Остап, като си поемаше дъх. — Какъв е тоя банален, опротивял на всички бюрократизъм! Нашият Черноморски клон също има свои слаби страни, какви ли не нередности в приемателната стаичка, но такова нещо като в „Херкулес“… Вярно ли е, Шура?

Пълномощникът по копитата изпусна тежка помпена въздишка. Двамата отново се озоваха в прохладния коридор на втория етаж, дето този ден се бяха качвали петнадесетина пъти. И отново, за петнадесети път, те минаха покрай дървения диван пред кабинета на Полихаев.

На дивана от сутринта седеше повиканият от Германия срещу голямо възнаграждение немски специалист, инженер Хайнрих Мария Заузе. Той беше с обикновен европейски костюм и само украинската рубашчица, пошита със запорожка шевица, показваше, че инженерът е пристигнал в Русия от две-три седмици и вече е успял да посети магазина за занаятчийски изделия. Той седеше неподвижен, отметнал глава върху дървеното облегало на дивана и затворил очи, като човек, когото ще бръснат. Някому можеше да се стори, че той дреме. Ала млечните братя, които неведнъж вече притичваха покрай него, за да търсят Скумбриевич, успяха да забележат, че краските върху неподвижното лице на далечния гост непрекъснато се менят. В началото на работния ден, когато инженерът зае позиция пред вратата на Полихаев, лицето му беше умерено румено. С всеки изминат час то все повече пламваше и до почивката за закуска доби цвета на червен восък. По всяка вероятност другарят Полихаев се беше добрал по това време само до втората извивка на стълбата. След почивката смяната на краските тръгна по обратен ред. Цветът на червен восък премина в някакви скарлатинни петна. Хайнрих Мария взе да бледнее и към средата на деня, когато началникът на „Херкулес“, види се, беше успял да си пробие път до втората площадка, лицето на чуждестранния специалист стана нишестенобяло.

— Какво става с този човек? — пошепна Остап на Балаганов. — Каква гама от преживявания.

Едва успя да произнесе тези думи и Хайнрих Мария Заузе подскочи на дивана и злобно изгледа вратата на Полихаев, зад която се чуваха халосни телефонни звънци. „Wolokita!“[21] — изпищя той с дискант и като се спусна към великия комбинатор, с всички сили взе да го друса за раменете.

— Геносе Полихаев! — викаше той и подскачаше пред Остап. — Геносе Полихаев!

Той вадеше часовника си, тикаше го под носа на Балаганов, вдигаше рамене и пак се нахвърляше на Бендер.

— Вас махен зи? — попита слисаният Остап, за да покаже, че донякъде е запознат с немския език. — Вас волен зи от бедния посетител?

Но Хайнрих Мария Заузе не се оставяше. Като продължаваше да държи лявата си ръка върху рамото на Бендер, с дясната той притегли по-близо Балаганов и произнесе пред тях дълга страстна реч, през време на която Остап нетърпеливо поглеждаше настрана с надежда да улови Скумбриевич, а пълномощникът по копитата тихо хълцукаше, прикривайки прилично устата си с ръка, и гледаше безсмислено обувките на чужденеца.

Инженер Хайнрих Мария Заузе беше подписал договор за една година работа в СССР или както определяше самият Хайнрих, който обичаше точността — в концерна „Херкулес“. „Внимавайте, господин Заузе — предупреждаваше го неговият познат доктор по математика Бернхард Хернгрос, — заради парите си болшевиките ще ви накарат да поработите здравата.“ Но Заузе обясни, че не се бои от работа и отдавна вече търси широко поле за приложение на своите знания в областта на механизиране горското стопанство.

Когато Скумбриевич доложи на Полихаев, че е пристигнал чуждестранният специалист, началникът на „Херкулес“ се засуети под своите палми.

— Той ни трябва ужасно! Къде го дянахте?

— Засега е в хотела. Нека си почине от пътя.

— Каква почивка ви видяла! — извика Полихаев. — Колко пари са платени за него, чиста валута! Още утре, точно в десет, той трябва да бъде тук.

В десет без пет минути Хайнрих Мария Заузе влезе в кабинета на Полихаев, блестящ в кафявия си панталон и усмихнат при мисълта за широкото поле на дейност. Началника още го нямаше. Нямаше го и след час, и след два часа. Хайнрих започна да се отегчава. Развличаше го само Скумбриевич, който от време на време се появяваше и с най-невинна усмивка питаше:

— Какво, нима геносе Полихаев още не е дошъл? Странно!

След още два часа Скумбриевич спря в коридора закусващия Бомзе и му зашепна:

— Просто не зная какво да правя. Полихаев повика немеца за десет часа сутринта, а замина за Москва да действува относно помещението. По-рано от една седмица няма да се върне. Помогнете ми, Адолф Николаевич! Аз имам обществено задължение, ето на, и профпросветата никак не можем да преустроим. Заемете се с немеца, занимавайте го някак. Пари са платени за него, валута.

Бомзе за последен път помириса всекидневното си кюфтенце, лапна го, изтърси трохите и отиде да се запознае с госта.

За една седмица инженер Заузе, ръководен от любезния Адолф Николаевич, успя да разгледа трите музея, да посети балета „Спящата красавица“ и да прекара около десет часа на тържественото заседание, свикано в негова чест. След заседанието се състоя неофициална част, през време на която избраните херкулесовци се веселиха много, чукаха се с чаши червено вино и със севастополски чашки, обръщаха се към Заузе и викаха: „Пий до дъно!“

„Скъпа Тили — писа инженерът на своята годеница в Аахен, — ето вече десет дни живея в Черноморск, но още не съм започнал работа в концерна «Херкулес». Страхувам се, че ще ми приспаднат тези дни от договорните суми.“

Обаче на петнадесето число касиер-платецът връчи на Заузе полумесечната му заплата.

— Не ви ли се струва — рече Хайнрих на своя нов приятел Бомзе, — че ми дадоха незаслужено тези пари? Аз не върша никаква работа.

— Оставете тези мрачни мисли, колега! — извика Адолф Николаевич. — Впрочем ако искате, можем да ви поставим специално бюро в моя кабинет.

След това Заузе писа писмо на годеницата си, седнал на специално свое бюро:

„Мило дете. Живея чуден и необикновен живот. Просто нищо не работя, но получавам парите си точно, според договорните срокове. Всичко това ме удивява. Разкажи го на нашия приятел, на доктор Бернхарт Хернгрос. То ще му се види интересно.“

Пристигналият от Москва Полихаев много се зарадва, когато научи, че Заузе има вече бюро.

— Прекрасно! — каза той. — Нека Скумбриевич въведе немеца в работата.

Но Скумбриевич, отдаден с целия си жар на организиране мощен кръжок от хармонисти-баянисти, прехвърли немеца на Адолф Николаевич. Това не се хареса на Бомзе. Немецът му пречеше да закусва и изобщо се пъхаше там, дето не му е работа, и затова Бомзе го предаде на експлоатационния отдел. Но тъй като този отдел по това време преустройваше своята работа, което се състоеше в безкрайно местене на бюра от едно място на друго, тикнаха Хайнрих Мария във финансово-счетоводната зала. Тук Арников, Драйфус, Сахарков, Корейко и Борисохлебски, които не владееха немски език, решиха, че Заузе е чуждестранен турист от Аржентина и по цели дни му обясняваха херкулесовската счетоводна система. При това те използуваха азбуката за глухонеми.

След месец твърде развълнуваният Заузе издебна Скумбриевич в бюфета и започна да вика:

— Аз не искам да получавам даром пари! Дайте ми работа! Ако продължава така, ще се оплача на вашия патрон!

Последните думи на чуждестранния специалист не се харесаха на Скумбриевич. Той извика Бомзе.

— Какво става с немеца? — попита той. — Защо беснее?

— Знаете ли какво — рече Бомзе, — според мен той просто е интригант. Бога ми! Седи си човекът на бюрото, нищо не прави, получава сума ти пари, а отгоре на туй се и оплаква.

— Наистина интригантска натура — забеляза Скумбриевич, — язък, че е немец. Спрямо него трябва да се приложат репресии. Ще видя някак да кажа на Полихаев. Той веднага ще го натика в миша дупка.

Обаче Хайнрих Мария реши сам да се добере до Полихаев. Но пред вид на това, че началникът на „Херкулес“ беше виден представител на онези работници, които „преди една минута излязоха“ или „ей сега бяха тук“, този опит доведе само до седене на дървения диван и до избухването, жертва на което станаха невинните деца на лейтенант Шмид.

— Бюрократизмус! — крещеше немецът, като във възбудата си премина на трудния руски език.

Остап хвана мълком за ръка европейския гост, заведе го до окачената на стената кутия за оплаквания и каза като на глухоням:

— Тук! Разбирате ли? В кутията. Шрайбен, шриб, гешрибен. Пиша. Разбирате ли? Аз пиша, ти пишеш, той пише, тя, то пише. Разбирате ли? Ние, вие, те пишат оплаквания и ги пускат в тази кутия. Пускам! Глаголът пускам. Ние, вие, те пускат оплаквания… И никой не ги изважда. Изваждам! Аз не изваждам, ти не изваждаш…

Но в този момент великият комбинатор видя в дъното на коридора широките бедра на Скумбриевич и без да довърши урока по граматика, затири се подир неуловимия общественик.

— Дръж се, Германийо! — викна Балаганов окуражително на немеца и се спусна след капитана.

Но за най-голям яд на Остап Скумбриевич пак изчезна, като че изведнъж се дематериализира.

— Това е вече мистика — рече Бендер, като въртеше глава, — ей сега имаше тук човек и вече няма го.

От отчаяние млечните братя започнаха да отварят всички врати наред. Но още от третата стая Балаганов изхвръкна като от пробита в лед дупка. Лицето му се бе изкривило на една страна като при невралгия.

— Ва-ва — каза пълномощникът по копитата, облегнат на стената, — ва-ва-ва.

— Какво ви стана, дете мое? — попита Бендер. — Обиди ли ви някой?

— Там — измърмори Балаганов, като протягаше трепереща ръка. Остап отвори вратата и видя черен ковчег.

Ковчегът лежеше насред стаята върху канцеларска маса с къси крачета. Остап свали капитанската си фуражка и се приближи на пръсти до ковчега. Балаганов следеше плахо неговите действия. След минута Остап повика с ръка Балаганов и му посочи изрисувания с големи бели букви надпис върху страните на ковчега.

— Виждате ли, Шура, какво е написано тук? — рече той. — „Смърт на бюрократизма!“ Успокоихте ли се сега?

Това беше прекрасен агитационен ковчег, който херкулесовци на големи празници изнасяха на улицата и с песни го мъкнеха из целия град. Обикновено ковчегът се крепеше на раменете на Скумбриевич, Бомзе, Берлага и самия Полихаев, който беше човек с демократични разбирания и не се срамуваше да се показва заедно с подчинените си на различни шествия и политкарнавали. Скумбриевич много уважаваше този ковчег и му придаваше голямо значение. Препасал престилка, понякога Егор собственоръчно пребоядисваше ковчега и опресняваше антибюрократичните лозунги, а в това време телефоните в кабинета му хъркаха и се задавяха и най-различни глави, подали се през открехнатата врата, тъжно шареха с очи.

Егор не можа да се намери — и туйто. Портиерът с фуражката със зигзага съобщи на Бендер, че другарят Скумбриевич само преди минутка бил тук и току-що излязъл, отишъл да се къпе на Комендантския плаж, което му давало, както той се изразяваше, заряд от бодрост.

Като взеха за всеки случай Берлага със себе си и раздрусаха дремещия на кормилото Козлевич, антилоповци се отправиха навън от града.

Трябва ли да се чудим, че разпаленият от всичко случило се Остап не се бави никак и влезе да търси Скумбриевич във водата, без ни най-малко да се смущава от това, че важният разговор за нечистите акционерни дела ще трябва да се води в Черно море!

Балаганов изпълни съвсем точно заповедта на капитана. Той съблече покорния Берлага, заведе го до водата и като го прихвана с две ръце за талията, търпеливо зачака. В морето явно ставаше тежко обяснение. Остап викаше като морски цар. Думите не можеха да се разберат. Виждаше се само как Скумбриевич се опита да вземе курс към брега, но Остап му пресече пътя и го подгони в открито море. След това гласовете се усилиха и взеха да се чуват отделни думи: „Интензивник!“, „А кой ги е взел? Римският папа ли ги е взел?…“, „Какво се бъркам аз ли?…“

Берлага отдавна вече пристъпваше с боси пети, като оставяше върху морския пясък индиански следи. Най-после откъм морето долетя вик:

— Пускай!

Балаганов спусна в морето счетоводителя, който с необикновена бързина заплува кучешката, като разбиваше водата с ръце и крака. Щом видя Берлага, Егор Скумбриевич потопи от страх главата си във водата.

В това време пълномощникът по копитата се изтегна на пясъчеца и запали цигара. Наложи се да чака около двадесет минути. Пръв се върна Берлага. Той приклекна, извади от джоба на панталона си носна кърпа, избърса лицето си и каза:

— Призна си нашият Скумбриевич. Не издържа очната ставка.

— Предаде ли го, усойница такава? — запита добродушно Шура. И като махна с палеца и показалеца угарката от устните си, цъкна с език. При това от устата му излитна плюнка, бърза и дълга като торпедо.

Подскачайки на един крак и целейки да улучи с другия крачола, Берлага поясни мъгляво:

— Направих това не в интерес на истината, а в интерес на правдата. Втори пристигна великият комбинатор. Той с размах се просна по корем и притиснал буза до напечения пясък, дълго и многозначително гледа излизащия от водата посинял Скумбриевич. После пое от ръцете на Балаганов папката и плюнчейки молива с език, се зае да нанася в делото добитите с тежък труд нови сведения.

Чудно превращение бе станало с Егор Скумбриевич. Само преди половин час вълните приеха върху себе си най-активен общественик, такъв човек, за когото дори председателят на профкома, другарят Нидерландюк, казваше: „Всеки друг може, но Скумбриевич няма да се изложи.“ А ето че Скумбриевич се изложи. И как още се изложи! Малките летни вълни изхвърлиха на брега вече не дивно женско тяло с глава на бръснещ се англичанин, а някакъв безформен мях, напълнен с горчица и хрян.

Докато великият комбинатор пиратствуваше по море, Хайнрих Мария Заузе, който все пак издебна Полихаев и води с него доста дълъг разговор, излезе от „Херкулес“ в пълно недоумение. Странно усмихнат, той отиде на пощата и там, застанал пред високата масичка, покрита със стъклена плоча, написа следното писмо на годеницата си в Аахен:

„Скъпо момиче. Бързам да ти съобщя радостна вест. Най-сетне моят патрон Полихаев ме изпраща в производството. Но ето кое ме поразява, скъпа Тим — в концерна «Херкулес» това се казва да те натикат в миша дупка (natikat w mischa dupka). Моят нов приятел Бомзе ми съобщи, че ме изпращат в производството за наказание. Можеш ли да си представиш такова нещо? И ще може ли някога да разбере това нашият добър доктор по математика Бернхард Хернгрос?“

Глава XIX

Универсалният щемпел

Към дванадесет часа на следния ден из „Херкулес“ плъзна слух, че началникът се е затворил с някакъв посетител в своята палмова зала и три часа вече не отговаря нито на чукането на Серна Михайловна, нито на повикванията по вътрешния телефон. Херкулесовци се губеха в догадки. Те бяха свикнали да гледат как по цял ден мъкнеха Полихаев под ръка из коридорите, караха го да сяда по первазите на прозорците или го завличаха под стълбата, дето именно се решаваха всички въпроси. Възникна дори предположение, че началникът се е откъснал от категорията работници, които „ей сега излязоха“, и се е присъединил към влиятелната група на „затворниците“, които обикновено проникват в своите кабинети сутрин рано, заключват се там, изключват телефона и откъснали се по такъв начин от целия свят, съчиняват най-разнообразни доклади.

А в това време работата си вървеше, книжата искаха подписи, отговори и резолюции. Серна Михайловна отиваше недоволно до вратата на Полихаев и се ослушваше. А на големите й уши се люшкаха леки бисерни топчета.

— Факт без прецедент — рече дълбокомислено секретарката.

— Но кой, кой е там при него? — питаше Бомзе, от когото лъхаше смесена миризма на одеколон и котлети. — Може би някой от инспекцията?

— Не, не, нали ви казвам — обикновен посетител.

— И Полихаев седи с него вече три часа?

— Факт без прецедент — повтори Серна Михайловна.

— И къде е изходът от това положение? — развълнува се Бомзе. — На мене ми трябва бързо една резолюция на Полихаев. Имам подробен доклад за неприспособимостта на бившето помещение на „Тенеке и бекон“ към условията на работа в „Херкулес“. Не мога без резолюция.

Сътрудниците обсадиха от всички страни Серна Михайловна. Всички държаха в ръце големи и малки преписки. Като почака още един час, през което време глъчката зад вратата не стихваше, Серна Михайловна седна до бюрото си и каза кротко:

— Добре, другари. Дайте вашите преписки.

Тя извади от шкафа дълга дървена стойка, на която се поклащаха тридесет и шест печата с дебели лакирани главички, и като вадеше сръчно от гнездата нужните печати, се залови да ги удря върху ония книжа, които не търпяха отлагане.

Началникът на „Херкулес“ отдавна вече не подписваше книжата собственоръчно. В случай на нужда той изваждаше от джоба на жилетката си едно печатче, дъхваше любовно на него и удряше срещу титула виолетово факсимиле. Този трудов процес много му харесваше и дори го наведе на мисълта, че не би било лошо да се пренесат върху гумата и някои най-често употребявани резолюции.

Така се появиха на бял свят първите каучукови изречения:

„НЕ ВЪЗРАЗЯВАМ. ПОЛИХАЕВ“

„СЪГЛАСЕН СЪМ. ПОЛИХАЕВ“

„ПРЕКРАСНА МИСЪЛ. ПОЛИХАЕВ“

„ДА СЕ РЕАЛИЗИРА. ПОЛИХАЕВ“

Като провери на практика новото приспособление, началникът на „Херкулес“ стигна до извода, че то значително опростява неговия труд и се нуждае от по-нататъшно поощрение и развитие. Скоро беше пусната в работа нова партида гумени печати. Този път резолюциите бяха по-многословни:

„ДА СЕ НАКАЖЕ СЪС ЗАПОВЕД. ПОЛИХАЕВ“

„ДА СЕ НАКАЖЕ С ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ. ПОЛИХАЕВ“

„ДА СЕ ИЗПРАТИ В ПРОВИНЦИЯТА. ПОЛИХАЕВ“

„ДА СЕ УВОЛНИ БЕЗ ОБЕЗЩЕТЕНИЕ. ПОЛИХАЕВ“

Борбата, която началникът на „Херкулес“ водеше с комуналния отдел за помещението, го вдъхнови за нови стандартни текстове:

„АЗ НЕ СЪМ ПОДЧИНЕН НА КОМУНАЛНИЯ ОТДЕЛ. ПОЛИХАЕВ“

„ТЕ ДА НЕ СА СЕ ПОБЪРКАЛИ НЕЩО? ПОЛИХАЕВ“

„НЕ МИ ПРЕЧЕТЕ НА РАБОТАТА. ПОЛИХАЕВ“

„НЕ СЪМ ВИ НОЩЕН ПАЗАЧ. ПОЛИХАЕВ“

„ХОТЕЛЪТ ПРИНАДЛЕЖИ НА НАС И — ТОЧКА. ПОЛИХАЕВ“

„ЗНАМ АЗ ВАШИТЕ ХИТРИНИ. ПОЛИХАЕВ“

„И КРЕВАТИТЕ НЯМА ДА ДАМ, И УМИВАЛНИЦИТЕ. ПОЛИХАЕВ“

Тази серия беше поръчана в три комплекта. Предвиждаше се продължителна борба и проницателният началник не без основание се опасяваше, че с един комплект не ще може да мине.

След това беше поръчан набор от резолюции за вътрешно-херкулесовски нужди:

„ПИТАЙТЕ СЕРНА МИХАЙЛОВНА. ПОЛИХАЕВ“

„НЕ МЕ ЗАБЛУЖДАВАЙТЕ. ПОЛИХАЕВ“

„КОЙТО БАВНО ВЪРВИ, ДАЛЕЧЕ СТИГА. ПОЛИХАЕВ“

„ПРЪЖДОСАЙТЕ СЕ ВСИЧКИ! ПОЛИХАЕВ“

Творческата мисъл на началника естествено не се ограничи изключително с административната страна на работата. Като човек с широки възгледи, той не можеше да заобиколи въпросите на текущата политика. И той поръча прекрасна универсална щампа, над чийто текст се мъчи няколко дни. Това беше дивна гумена мисъл, която Полихаев можеше да приспособи към всички случаи в живота. Освен че му даваше възможност незабавно да откликва на събитията, тя го и освобождаваше от необходимостта всеки ден да мисли мъчително. Щампата бе направена толкова удобно, че беше достатъчно само да се попълнят оставените в нея празни места, за да се получи злободневна резолюция:

В отговор на ................................. ние, херкулесовци, като един човек ще отговорим с:

а) повишаване качеството на служебните преписки,

б) увеличаване производителността на труда,

в) засилване борбата с бюрократизма, протакането, семействеността и лакейството,

г) премахване отсъствията по неуважителни причини и именни дни,

д) намаляване допълнителните разходи за календари и портрети,

е) общо нарастване на профсъюзната активност,

ж) отказване от празнуване Рождество Христово, Великден, Света Троица, Бпаговещение, Йордановден, курбан байрам, йом-кипур, рамазан, пурим и другите религиозни празници,

з) безпощадна борба с тъпоглавието, хулиганството, пиянството, безотговорността, безгръбначието и перверзията,

и) поголовно навлизане в редиците на дружеството „Долу рутината от оперните сцени“,

к) поголовно преминаване към соята,

л) поголовно преустройване на книговодството към латинската азбука,

а също така с всичко, от което ще стане нужда занапред.

Пунктираното празно място Полихаев запълваше лично, според нуждата, като се съобразяваше с текущия момент.

Постепенно Полихаев се настърви и започна все по-често и по-често да пуска в ход своята универсална резолюция. Стигна се дотам, че той отговаряше с нея на нападките, интригите, насъскванията и безчинствата на собствените си сътрудници.

Например: „В отговор на наглото безчинство на счетоводителя Кукушкинд, който иска да му се заплатят извънредни, ще отговорим с…“ Или: „В отговор на долните интриги и подлите нападки на сътрудника Борисохлебски, който иска извънреден отпуск, ще отговорим с…“ — и така нататък.

И на всичко това трябваше незабавно да се отговори с повишаване, увеличаване, засилване, премахване, намаляване, общо нарастване, отказване от безпощадна борба, поголовно навлизане, поголовно преминаване, поголовно преустройване, а също така и с всичко, от което ще стане нужда занапред.

И чак след като смъмреше по този начин Кукушкинд и Борисохлебски, началникът пускаше в действие късата гумичка:

„ДА СЕ НАКАЖЕ С ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ. ПОЛИХАЕВ“

или:

„ДА СЕ ИЗПРАТИ В ПРОВИНЦИЯТА. ПОЛИХАЕВ“

При първото запознаване с гумената резолюция някои херкулесовци се опечалиха. Плашеха ги многото точки. Особено ги смущаваше точката за латинската азбука и за поголовното навлизане в дружеството „Долу рутината от оперните сцени!“ Обаче всичко се уреди мирно. Наистина Скумбриевич се развъртя и организира освен споменатото дружество още и кръжока „Долу Хованщина!“, но с това се свърши цялата работа.

И докато зад вратата на Полихаев се чуваше вентилаторно бучене на гласове, Серна Михайловна работеше енергично. Стойката с щемпелите, наредени по ръст — от най-малкия:

„НЕ ВЪЗРАЗЯВАМ. ПОЛИХАЕВ“

до най-големия — универсалния, напомняше онзи чудноват цирков инструмент, на който белият клоун със слънце не на гърба, а малко по-ниско свири с пръчици серенадата на Браг. Секретарката избираше приблизително подходящ по съдържание щемпел и подпечатваше с него документа. Най-много натискаше тя сдържаната гума:

„КОЙТО БАВНО ВЪРВИ — ДАЛЕЧЕ СТИГА“

помнейки, че това беше най-любимата резолюция на началника.

Работата вървеше без спънки. Гумата замести отлично човека. Гуменият Полихаев по нищо не отстъпваше на живия Полихаев.

„Херкулес“ вече бе опустял и босите чистачки ходеха из коридора с мръсните кофи, отишла си бе вече и последната машинописка, която беше останала един час по-късно, за да препише лично за себе си стиховете на Есенин: „Повлякъл злачните рогозки на стиха, аз искам нещо нежно да ви кажа“, станала бе вече и Серна Михайловна, на която беше додеяло да чака, и преди да излезе навън, започна да масажира слепите си очи със студени пръсти — когато вратата на кабинета на Полихаев затрепери, отвори се и оттам излезе лениво Остап Бендер. Той погледна сънливо Серна Михайловна и отмина напред, като размахваше жълтата папка с връзките за обуща. След него от освежителната сянка на палмите и смокините изплува Полихаев. Серна погледна своя високопоставен приятел и безмълвно се отпусна върху квадратното дюшече, което смекчаваше твърдостта на нейния стол. Колко хубаво беше, че сътрудниците вече си бяха отишли и не можеха да видят в тая минута своя началник! В неговите мустаци, като птичка сред клони, бе кацнала елмазена сълза. Полихаев мигаше удивително бързо и така енергично потриваше ръце, сякаш искаше чрез това триене да добие огън по начин, възприет от диваците в Океания. Той изтича подир Остап, като се хилеше позорно и превиваше снага.

— А какво ще стане? — дърдореше той и пребягваше ту от едната, ту от другата му страна. — Нали няма да загина? Кажете, златен мой, сребърен, няма да загина, нали? Мога ли да бъда спокоен?

Искаше да добави, че има жена, деца, Серна, деца от Серна и още от една жена, която живее в Ростов на Дон, но в гърлото му нещо неволно засече и той премълча.

Полихаев придружи Остап с хленчене чак до вестибюла. В опустялата сграда те срещнаха само двама души. В дъното на коридора стоеше Егор Скумбриевич. Когато видя великия комбинатор, той се хвана за брадата и се дръпна в една ниша. Долу, на стълбата, иззад мраморното момиче с електрическия факел надничаше счетоводителят Берлага. Той се поклони раболепно на Остап и дори промълви: „Здравейте!“, но Остап не отговори на поздрава на вицекраля.

На самия изход Полихаев хвана Остап за ръкава и изхленчи:

— Аз нищо не скрих. Честна дума! Мога ли да бъда спокоен? Наистина?

— Пълно спокойствие може да даде на човека само застрахователната полица — отвърна Остап, без да забавя крачка. — Така ще ви каже всеки агент на застраховка за живот. Лично на мен вие повече не сте ми нужен. Виж, държавата, тя навярно скоро ще се заинтересува от вас.

Глава XX

Капитанът танцува танго

В малкия бюфет за изкуствени минерални води, върху фирмата на който бяха нарисувани сини сифони, седяха край бяла масичка Балаганов и Паниковски. Пълномощникът по копитата дъвчеше вафла и гледаше кремът да не излезе от другия край. Тази храна на боговете той придружаваше с пиене на селтерска вода[22] със зелен сироп „Прясно сено“. Куриерът пиеше лечебния кефир. Пред него имаше вече шест празни бутилки. От седмата Паниковски грижливо изтърсваше в чашата гъстата течност. Днес новата книговодителка им плати в кантората заплатите по ведомост, подписана от Бендер, и сега приятелите се наслаждаваха на прохладата, която идеше от италианските каменни плочи на бюфета, от огнеупорния шкаф-хладилник, дето се пазеше прясното сирене, от потъмнелите цилиндрични бутилки с шумяща вода и от мраморния тезгях. Парче лед се бе плъзнало от шкафа и лежеше на пода, плувнало във вода. Приятно беше да го погледа човек след отегчителния изглед на улицата с късите сенки, с капналите от горещината минувачи и побеснелите от жажда кучета.

— Хубав град е Черноморск! — рече Паниковски, като се облизваше. — Кефирът много помага на сърцето.

Кой знае защо, това съобщение разсмя Балаганов. Той стисна невнимателно вафлата и от нея излезе дебело суджуче крем, което пълномощникът едва успя да улови във въздуха.

— Знаете ли, Шура — продължаваше Паниковски, — аз някак престанах да вярвам на Бендер. Той нещо не си гледа работата.

— Хайде, хайде! — каза заканително Балаганов. — Теб не са те питали.

— Не, сериозно. Аз уважавам много Остап Ибрахимович: той е чудо човек!… Дори Фунт — вие знаете колко уважавам Фунт — каза за Бендер, че е умна глава. Но ще ви кажа, Шура: Фунт е магаре! Ей богу, той е безподобен глупак. Просто жалка, нищожна личност! А против Бендер нищо не възразявам. Но на мен някои работи не ми харесват. На вас, Шура, всичко ще ви кажа като на свой човек.

Откакто беседва за последен път с помощник-инспектора от криминалния отдел, никой не беше се обръщал към Балаганов като към свой човек. Затова той със задоволство изслуша думите на куриера и лекомислено му разреши да продължи.

— Вие знаете, Шура — зашепна Паниковски, — аз уважавам много Бендер, но съм длъжен да ви кажа: Бендер е магаре! Бога ми, жалка, нищожна личност!

— Е, е! — рече предупредително Балаганов.

— Защо казвате това — е-е? Вие само си помислете, за какво харчи той нашите пари? Спомнете си само! За какво ни е тази глупава кантора? Колко разходи! Само на Фунт плащаме сто и двадесет. Ами чиновничката. Сега пратиха още някакви двама души, видях — днес получаваха заплата по ведомостта. Яки момчета! Защо е всичко това? Той казва — за легалност. Плюя аз на такава легалност, щом ще ни струва толкоз пари. Ами еленовите рога за шестдесет и петте рубли! Ами мастилницата! Ами всички тези перфоратори!

Паниковски разкопча сакото си и евтиният нагръдник, закопчан за шията на нарушителя на конвенцията, отскочи нагоре и се нави като пергаментов свитък. Но Паниковски така се бе разгорещил, че не обърна внимание на това.

— Да, Шура. Ние с вас получаваме мизерно възнаграждение, а той тъне в разкош. И защо, питам аз, ходи в Кавказ? Той казва — в командировка. Не му вярвам! Паниковски не е длъжен да вярва на всичко! И аз тичах заради него на пристанището за билет! Забележете, за билет първа класа. Този невски франт не може да пътува във втора! Ето къде отиват нашите десет хиляди! Води междуградски разговори по телефона, разпраща по цял свят бързи телеграми. Вие знаете ли колко струва една бърза телеграма? Четиридесет копейки думата. А аз съм принуден да се лишавам от кефира, който ми е нужен за здравето. Аз съм стар, болен човек. Ще ви кажа направо: Бендер не е умна глава.

— Все пак не дрънкайте много-много — забеляза Балаганов колебливо. — Нали Бендер ви направи човек. Спомнете си как бягахте в Арбатов с гъската. А сега сте на служба, получавате заплата, член сте на обществото.

— Не искам да бъда член на обществото! — заяви внезапно Паниковски и като понижи глас, добави: — Вашият Бендер е идиот. Измисли тези глупави дознания, когато парите могат да се вземат с голи ръце още днес.

Тогава пълномощникът по копитата, без да мисли повече за любимия началник, се премести по-близо до Паниковски. Като натискаше непрекъснато надолу непослушния нагръдник, Паниковски разказа на Балаганов за един много сериозен опит, който бе направил на свой риск и отговорност.

Същия ден, когато великият комбинатор и Балаганов тичаха подир Скумбриевич, Паниковски остави на своя глава кантората на стария Фунт, вмъкна се тайно в стаята на Корейко и възползувай от отсъствието на квартирата, й направи внимателен оглед. Естествено той не намери никакви пари в стаята, но откри нещо по-хубаво — гири, много големи, черни гири, всяка по пуд и половина.

— На вас, Шура, ще кажа като на свой. Аз разкрих тайната на тези гири.

Паниковски най-после улови неспокойната опашчица на своя нагръдник, закачи я за копчето на панталона и тържествено погледна Балаганов.

— Че каква тайна може да има? — продума разочарован пълномощникът по копитата. — Обикновени гири за гимнастика.

— Вие знаете, Шура, колко ви уважавам — разпали се Паниковски, — но вие сте магаре. Това са златни гири! Разбирате ли? Гири от чисто злато! Всяка гара по пуд и половина. Три пуда чисто злато. Аз разбрах това веднага, просто като че ли ме удари по главата. Застанах пред гарите и лудо се кисках. Какъв подлец е този Корейко! Отлял си златни гири, боядисал ги черни и мисли, че никой няма да разбере това. На вас, Шура, ще кажа като на свой човек — та щях ли да ви кажа тази тайна, ако можех да отнеса гарите сам? Но аз съм стар, болен човек, а гирите са тежки. Затова ви каня като свой човек. Аз не съм Бендер. Аз съм честен!

— Ами ако не са златни? — запита любимият син на лейтенанта, комуто много се искаше Паниковски колкото се може по-скоро да разпръсне неговите съмнения.

— Ами какви може да са според вас? — запита иронично нарушителят на конвенцията.

— Да — рече Балаганов, като мигаше с рижите си мигли, — сега ми е ясно. Гледайте, моля ви се, старец — пък всичко разкрил! А Бендер наистина върши празни работи: пише писма, пътува… Все пак ние ще му дадем една част, както е справедливо, а?

— От къде на къде? — възрази Паниковски. — Всичко за нас! Сега ние ще живеем славно, Шура. Аз ще си сложа златни зъби и ще се оженя, бога ми, честна, благородна дума!

Беше решено ценните гири да се вземат без протакане.

— Платете кефира, Шура — каза Паниковски, — после ще си уредим сметките.

Заговорниците излязоха от бюфета и заслепени от слънцето, почнаха да обикалят из града. Те горяха от нетърпение. Дълго стояха по градските мостове и притиснали кореми о парапетите, безучастно гледаха надолу — покривите на къщите, спускащите се към пристанището улици, по които с предпазливостта на коне слизаха камиони. Охранени пристанищни врабци дълбаеха с човки паважа, а в това време от всички пролуки под портите ги следяха мръсни котки. Зад ръждивите покриви, високите фенери и антените се виждаха синкава вода, катерче, което се носеше с все сила, и жълт параходен комин с голяма червена буква.

От време на време Паниковски вдигаше глава и започваше да пресмята. Той превръщаше пудовете в килограми, килограмите — в старовремски жълтици и всеки път се получаваше такава главозамайваща цифра, че нарушителят на конвенцията дори тихичко поскимтяваше.

Към единадесет часа вечерта млечните братя, изкривени от тежестта на двете големи гири, вървяха по посока на кантората за доставка на рогове и копита. Паниковски носеше своя дял е две ръце, изпъчил корем, и радостно пъхтеше. Той се спираше често, оставяше гарата на тротоара и мърмореше: „Ще се оженя! Честна, благородна дума, ще се оженя!“ Здравенякът Балаганов носеше гирата на рамо. Понякога Паниковски просто не можеше да завие на ъгъла, защото гирата по инерция продължаваше да го влачи напред. Тогава Балаганов го хващаше със свободната си ръка за яката и придаваше на тялото му нужната посока.

Пред вратата на кантората те се спряха.

— Сега ще отрежем по едно парченце — рече угрижен Паниковски, — а утре сутринта ще ги продадем. Имам един познат часовникар, господин Биберхам. Той ще даде добра цена. Не като в Черноторг, дето никога няма да ти дадат добра цена.

Ала в същия момент заговорниците забелязаха, че изпод зелените пердета на кантората прозира светлина.

— Кой ли може да бъде там по това време? — зачуди се Балаганов и се наведе към дупката на ключалката.

На бюрото, осветен странично от силната настолна лампа, седеше Остап Бендер и пишеше нещо бързо.

— Писател! — рече Балаганов, като се превиваше от смях, и отстъпи дупката на Паниковски.

— Естествено — забеляза Паниковски, като се нагледа до насита, — пак пише. Бога ми, този жалък човек ме разсмива. Но къде ще режем ние?

Разговаряйки разпалено, че е необходимо още утре сутринта да продадат като начало две късчета злато на часовникаря, млечните братя вдигнаха своя товар и поеха в тъмнината.

А в това време великият комбинатор завършваше животописа на Александър Иванович Корейко. От всичките пет къщурки, от които се състоеше мастилницата „С лице към селото“, бяха махнати бронзовите покривчета. Остап топеше перото безразборно, където случи ръката му, въртеше се на стола и стържеше с крака под масата.

Той имаше уморено лице, като на картоиграч, който цяла нощ е губил и едва на разсъмване най-после е пипнал карта. Цяла нощ банката не се задържа и не му идва карта. Играчът сменя масите, мъчи се да измами съдбата и да намери място, на което да му върви. Но карта упорито не му идва. Той вече започва „да густира“, тоест, след като види първата карта, съвсем бавно изтиква зад нея втората, вече слага картата на края на масата и я гледа отдолу, вече събира двете карти с гърбовете навън и ги разтваря като книга — с една дума, прави всичко онова, което правят хората, когато не им върви на деветка. Но това не помага. В ръцете му идват повечето фигури: валета с тънки мустачки, дами, миришещи книжни цветя, и попове с бради на дворници. Много често му се падат черни и червени десетки. Изобщо идва му онова неприятно нещо, което официално наричат „бакара“, а неофициално — „бак“ или „жир“. И чак когато полилеите започнат да пожълтяват и изгасват, когато под табелите „спането е забранено“ захъркат и се задавят на столовете неудачниците с износени яки, става чудото. Банката изведнъж започва да се задържа, отвратителните фигури и десетки изчезват, валят осморки и деветки. Играчът вече не шари из салона, не густира картата, не наднича в нея отдолу. Той чувствува в ръцете си щастливата карта. И кърпачите вече са се стълпили зад щастливеца, дърпат го за раменете и му шепнат угоднически: „Чичо Юра, дайте три рубли.“ А той, бледен и горд, дръзко обръща картите и с подвиквания: „Освобождават се места на девета маса!“ и „Любители, сложете по половин рубла!“ — опразва джобовете на своите партньори. И зелената маса, разграфена с бели линии и дъги, става за него весела и радостна като футболно игрище.

За Остап вече нямаше съмнение. В играта бе настъпил прелом.

Всичко неясно стана ясно. Многото хора с тънки мустачки и попски бради, с които Остап трябваше да се сблъска и които оставиха следи в жълтата папка с връзките за обуща, внезапно се пръснаха настрана и на преден план, унищожавайки всички и всичко, излезе белоока свинска зурла с пшенични вежди и дълбоки ефрейторски бръчки по бузите.

Остап сложи точка, попи животописа с пресата със сребърно мече вместо дръжка и започна да подшива документите. Той обичаше да държи делата си в ред. За последен път се полюбува на добре изгладените показания, телеграми и разни справки. В папката дори имаше снимки и извадки от счетоводните книги. Целият живот на Александър Иванович Корейко лежеше в папката, а заедно с него там се намираха палми, момичета, синьо море, бял параход, синкави експреси, лъскав автомобил и Рио де Жанейро, вълшебният град в дъното на залива, дето живеят добрите мулати и повечето от гражданите ходят с бели панталони. Най-сетне великият комбинатор бе намерил онзи индивид, за когото бе мечтал цял живот.

— И дори няма кой да оцени моя титаничен труд — рече тъжно Остап и стана да завърже дебелата папка. — Балаганов е много мил, но глупав. Паниковски е просто изкуфял старец. А Козлевич — ангел без криле. Той все още не се съмнява в това, че ние доставяме рога за нуждите на мундщучната промишленост. А къде са моите приятели, моите жени, моите деца? Една надежда има само, че уважаемият Александър Иванович ще оцени моя велик труд и ще ми даде заради моята бедност към петстотин хиляди. Как не! Сега по-малко от милион няма да взема, иначе добрите мулати просто няма да ме уважават.

Остап стана от бюрото, взе своята знаменита папка и почна да се разхожда замислен из празната кантора, като обикаляше машината с турския акцент, железопътния компостьор и почти докосваше с глава еленовите рога. Белият белег на гърлото на Остап порозовя. Постепенно движенията на великия комбинатор ставаха по-бавни и краката му с червените обувки, купени случайно от един гръцки матрос, безшумно се заплъзгаха по пода. Незабелязано той почна да се движи ребром. С дясната си ръка притисна нежно като момиче папката до гърдите си, а лявата протегна напред. Над града ясно се чу колофонното скърцане на колелата на Фортуна. Това беше слаб музикален звук, който внезапно премина в лек цигулков унисон… И вълнуваща сърцето, отдавна забравена мелодия накара да зазвучат всички предмети, които се намираха в Черноморския клон на Арбатовската кантора за доставка на рога и копита.

Пръв започна самоварът. От него внезапно падна на подноса обхванато от пламъци въгленче. И самоварът запя:

В далечна знойна Аржентина,

небето южно де е синьо…

Великият комбинатор танцуваше танго. Медалното му лице беше обърнато в профил. Той падаше на едно коляно, изправяше се бързо, обръщаше се и пристъпил лекичко, отново се плъзгаше напред. Невидимите поли на фрака му се разперваха при неочакваните завъртания.

А мелодията вече беше подета от пишещата машина с турския акцент:

… небето южно де е синьо,

жените като на картина…

И грубоватият врял и кипял компостьор глухо въздишаше за невъзвратимото минало:

… жените като на картина

танцуват все танго.

Остап танцуваше класическото провинциално танго, което изпълняваха в миниатюрните театри преди двадесет години, когато счетоводителят Берлага носеше първото си бомбе, Скумбриевич служеше в канцеларията на градоначалника, Полихаев държеше изпит за първия граждански чин, а зицпредседателят Фунт беше още бодър седемдесетгодишен човек и заедно с другите жилетки от пике седеше в кафене „Флорида“ и обсъждаше ужасния факт — затварянето на Дарданелите във връзка с итало-турската война. И жилетките от пике, тогава още румени и загладени, изброяваха политическите дейци на епохата „Енвер бей е умна глава. Юан Ши-кай е умна глава. Пуришкевич — и той все пак е умна глава!“ — казваха те. И още тогава твърдяха, че Бриан е умна глава, защото и тогава той беше министър.

Остап танцуваше. Над главата му бучеха палми и прелитаха пъстри птичета. Океанските параходи триеха бордове о пристанището Рио де Жанейро. Съобразителните бразилски тежки търговци открито вършеха дъмпинг с кафе, а в отворените ресторанти местните млади хора се развличаха със спиртни напитки.

— Парада ще командувам аз! — възкликна великият комбинатор.

Той изгаси светлината, излезе от стаята и по най-прекия път тръгна за улица „Малая Касателная“. Бледните пергелени крака на прожекторите се разтваряха по небето, спускаха се надолу, отрязваха внезапно къс от някоя къща, като откриваха балкон или стъклена арнаутска галерия от замряла от изненада двойка. Поклащайки се и тракайки с гъсеничните си вериги, иззад ъгъла срещу Остап изскочиха два малки танка с гъбовидни куполи. Наведен от седлото, един кавалерист разпитваше някакъв минувач как по-направо да стигне до Стария пазар. На едно място пътят на Остап беше преграден от артилерия. Той пресече улицата в интервала между две батареи. По-нататък милиционери припряно заковаваха на вратата на една къща табелка с черен надпис:

Остап бързаше. Тласкаше го напред аржентинското танго. Без да обръща внимание на това, което го заобикаляше, той влезе в къщата на Корейко и почука на познатата врата.

— Кой е? — чу се гласът на нелегалния милионер.

— Телеграма! — отговори великият комбинатор и намигна в тъмнината.

Вратата се отвори и той влезе, като се закачи с папката за спонеца на вратата.

На разсъмване пълномощникът и куриерът седяха в един дол далеч извън града.

Те режеха гирите. Носовете им бяха изцапани с чугунен прах. На тревата до Паниковски се валяше нагръдникът. Той го беше свалил: пречеше му да работи. Под гирите предвидливият нарушител на конвенцията беше разстлал вестник, та нито една прашинка от скъпоценния метал да не пропадне напразно.

Млечните братя се споглеждаха сегиз-тогиз важно и с нова сила се залавяха да режат. В утринната тишина се чуваха само цвъртенето на лалугерите и скърцането на нажежените ножовки.

— Какво значи това? — рече изведнъж Балаганов, като спря да работи. — Три часа вече режа, а все още никакво злато няма.

Паниковски не отговори. Той вече бе разбрал всичко и последния половин час движеше ножовката само привидно.

— Е, ще порежем още малко! — рече бодро рижокосият Шура.

— Разбира се, трябва да режем — забеляза Паниковски, който гледаше да отдалечи страшния час на разплатата.

Той закри лице с длан и през разперените си пръсти гледаше равномерно движещия се широк гръб на Балаганов.

— Нищо не разбирам! — каза Шура, когато разряза до края гирата и я разтвори на две половинки като ябълка. — Това не е злато!

— Режете, режете — измънка Паниковски.

Ала Балаганов, държейки във всяка ръка по едно чугунено полукълбо, започна бавно да се приближава към нарушителя на конвенцията.

— Не се приближавайте до мен с това желязо: — запищя Паниковски и отскочи настрана. — Аз ви презирам!

Тогава Шура замахна, изпъшка от напрежение и запрати едното от парчетата по интриганта. Чул зад главата си свиренето на снаряда, интригантът легна на земята.

Схватката на пълномощника с куриера беше кратка. Разядосаният Балаганов първо затъпка с наслада нагръдника, а после пристъпи към неговия собственик. Шура хем нанасяше удара, хем повтаряше:

— Кой измисли тези гири? Кой пропиля държавни пари? Кой руга Бендер?

Освен това първенецът на лейтенанта си спомни за нарушението на сухаревската конвенция, което донесе на Паниковски няколко удара повече.

— Ще отговаряте за нагръдника! — викаше злобно Паниковски и се вардеше с лакти. — Имайте пред вид, че никога няма да ви простя за нагръдника! Сега такива нагръдници не се продават!

В заключение Балаганов взе от своя противник вехтата му кесия с тридесет и осем рубли.

— Това за изпития кефир, влечуго! — рече той при това. Връщаха се към града без настроение.

Напред вървеше сърдитият Шура, а подир него се тътреше Паниковски, който накуцваше с единия крак и ревеше силно.

— Аз съм беден и нещастен старец! — хлипаше той. — Ще отговаряте за нагръдника. Дайте си ми парите.

— Аз ще ти дам да разбереш! — говореше Шура, без да се обръща. — Ще кажа всичко на Бендер. Авантюрист такъв!

Глава XXI

Краят на „Гарванско свърталище“

Варвара Птибурдукова беше щастлива. Седнала до кръглата маса, тя обгръщаше с поглед своето домакинство. В стаята на Птибурдукови имаше много мебели, така че почти липсваше свободно място. Ала и онази площ, която оставаше, беше достатъчна за щастие. Лампата пращаше светлина навън през прозореца, където като дамска брошка трепкаше малка зелена клонка. На масата имаше сладкиши, бонбони и маринована бяла риба в кръгла тенекиена кутийка. Електрическият чайник беше събрал върху своята крива повърхност цялата уютност на Птибурдуковото гнездо. В него се оглеждаха и креватът, и белите пердета, и нощното шкафче. Оглеждаше се и самият Птибурдуков, който беше седнал срещу жена си със синя пижама с шнурове. Той също беше щастлив. Пропускаше дима от цигарата си през мустаците и изрязваше от шперплат с резбарско трионче играчка — нужник за вила. Работата беше деликатна. Трябваше да се изрежат стеничките, да се тури наклоненото покривче, да се подреди вътрешното устройство, да се постави стъкълце на прозорчето и да се сложи микроскопична кукичка на вратата. Птибурдуков работеше със страст: той смяташе рязането на дърво с трионче за най-добра почивка.

Когато завърши работата си, инженерът се засмя радостно, потупа жена си по дебелия топъл гръб и притегли към себе си кутийката с бялата риба. Но в този момент на вратата се чу силно чукане, лампата мигна и чайникът се отмести от телената поставка.

— Кой ли идва толкова късно? — продума Птибурдуков, докато отваряше вратата.

На стълбището стоеше Васисуалий Лоханкин. Той беше загърнат чак до брадата в бяло марсилско одеяло, изпод което се виждаха косматите му крака. На гърдите си притискаше книгата „Мъжът и жената“, дебела и позлатена като икона. Очите на Васисуалий блуждаеха.

— Заповядайте — рече смаян инженерът и отстъпи крачка назад. — Варвара, какво значи това?

— Дойдох при вас навеки да остана — отговори Лоханкин с гробовен ямб, — надявам се да найда тук приют.

— Как — приют ли? — каза Птибурдуков и започна да се изчервява. — Какво обичате, Васисуалий Андреевич?

На площадката изтича Варвара.

— Сашук! Погледни, той е гол! — развика се тя. — Какво се е случило, Васисуалий? Ама влез де, влезте.

Лоханкин прекрачи прага с босите си крака и като мърмореше: „Нещастие, нещастие“, захвана да снове из стаята. С края на одеялото той веднага събори на пода фината дърводелска работа на Птибурдуков. Инженерът се отдръпна в ъгъла, чувствувайки, че вече нищо хубаво не може да се очаква.

— Какво нещастие? — разпитваше Варвара. — Защо си само с едно одеяло?

— Дойдох при вас навеки да остана — повтори Лоханкин с кравешки глас.

Жълтата му кръгла пета отбиваше тревожни барабанни удари по чистия восъчен под.

— Какви дивотии дрънкаш? — нахвърли се Варвара върху бившия си мъж. — Бягай в къщи да се наспиш. Махай се оттук! Върви, върви си в къщи!

— Аз дом си нямам веч — рече Васисуалий, като продължаваше да трепери. — На пепел стана до основи. Пожар, пожар ме тук докара мен. Спасих аз само ей туй на одеяло и книгата любима при това. Но щом сте с мен така жестоки вие, отивам си и ви проклинам при това.

Олюлявайки се печално, Васисуалий тръгна към изхода. Но Варвара и мъжът й го задържаха. Те молеха за извинение, казваха, че не са разбрали веднага каква е работата, и изобщо се разшетаха. Измъкнати бяха на бял свят новият костюм на Птибурдуков, бельо и обувки.

Докато Лоханкин се обличаше, съпрузите се съвещаваха в коридора.

— Къде да го настаним? — шепнеше Варвара. — У нас не може да нощува, имаме само една стая.

— Чудя ти се — каза добрият инженер, — човекът е изпаднал в беда, а ти мислиш само за своето благополучие.

Когато съпрузите се върнаха в стаята, пострадалият от пожара седеше на масата и ядеше направо от тенекиената кутийка маринованата риба. Освен това от полицата бяха изхвърлени двата тома „Съпротивление на материалите“ и тяхното място беше заела позлатената книга „Мъжът и жената“.

— Нима цялата къща изгоря? — запита съчувствено Птибурдуков. — Това е ужасно!

— А аз си мисля, може би така и трябва — рече Васисуалий, като довършваше вечерята на домакините, — може би аз ще изляза от пламъците преобразен, а?

Но той не се преобрази.

Когато всичко бе казано, Птибурдукови взеха да се готвят за спане. На Васисуалий постлаха едно дюшече на същата оная празна площ, която до преди един час бе достатъчна за щастието им. Затвориха прозореца, загасиха светлината и в стаята влезе нощта. Двадесетина минути всички лежаха мълчаливи, от време на време се обръщаха и въздишаха тежко. После от пода се дочу провлеченият шепот на Лоханкин:

— Варвара! Варвара! Слушай, Варвара!

— Какво искаш? — запита с негодувание бившата му жена.

— Защо избяга ти от мен, Варвара?

Без да дочака отговор на този принципен въпрос, Васисуалий захленчи:

— Ти самка си, Варвара! И вълчица! Вълчица ти си и те аз презирам…

Инженерът лежеше неподвижно в леглото, задъхваше се от злоба и стискаше пестници.

„Гарванско свърталище“ се запали в дванадесет часа вечерта, тъкмо по онова време, когато Остап Бендер танцуваше танго в празната кантора, а млечните братя Балаганов и Паниковски излизаха от града, превити под тежестта на златните гири.

В дългата верига от приключения, които предхождаха пожара в квартира номер три, начално звено беше безименната бабичка. Както е известно, тя си светеше в своята галерия с газ, понеже нямаше доверие в електричеството. След набиването на Васисуалий Андреевич отдавна в общежитието не бяха ставали никакви интересни събития и неспокойният ум на камерхера Митрич се измъчваше от принудителното безделие. Като поразмисли хубавичко за навиците на бабата, той се разтревожи.

— Ще запали, дъртуша такава, цялата къща! — мърмореше той. — На нея що й е? А пък на мен само роялът може би ми струва две хиляди.

Като стигна до такова заключение, Митрич застрахова против пожар цялото си движимо имущество. Сега той можеше да бъде спокоен и равнодушно гледаше как бабичката мъкне нагоре голямо мътно шише с газ, държи го на ръце като дете. За предпазната постъпка на Митрич пръв научи гражданинът Гигиенишвили и тутакси я изтълкува посвоему. Той пристъпи до Митрич в коридора, сграбчи го за гърдите и рече заканително:

— Искаш да запалиш цялата къща, а? Искаш да получиш застраховка? Мислиш, Гигиенишвили е глупак? Гигиенишвили всичко разбира.

И буйният квартирант още същия ден сам се застрахова за голяма сума. При тази новина ужас обхвана цялото „Гарванско свърталище“. Люция Францевна Пферд дотича в кухнята с ококорени очи.

— Ще ни подпалят тия негодници! Правете, каквото щете, граждани, но аз още сега отивам да се застраховам. Тъй и тъй ще горим, поне застраховка да получа. Заради тях не искам да тръгна по просия.

На другия ден се застрахова цялата къща, с изключение на Лоханкин и на безименната бабичка. Лоханкин си четеше „Родина“ и нищо не забелязваше, а бабичката не вярваше в застраховката, както не вярваше и в електричеството. Никита Пряхин донесе в къщи една застрахователна полица със светлолилава ивица и дълго разглежда на светлината водните знаци.

— Излиза, значи, че държавата е насреща? — рече той мрачно. — Оказва помощ на наемателите? Е, благодарим! Сега, значи, както поискаме, тъй и ще го направим.

И Пряхин скри полицата под ризата си и се оттегли в своята стая. Неговите думи вселиха такъв страх, че тази нощ в „Гарванско свърталище“ никой не спа. Дуня прибираше багажа си в бохчи, а останалите наемателки на легла се пръснала да нощуват по познати. Денем всички се следяха един друг и изнасяха на части имуществото си от къщата.

Всичко беше ясно. Къщата бе обречена. Тя не можеше да не изгори. И наистина в дванадесет част през нощта тя пламна, запалена изведнъж на шест места.

Последен от къщата, която вече се беше изпълнила със самоварен дим и огнени змийчета, изскочи Лоханкин, като се загръщаше в бялото одеяло. Той викаше с всички сили: „Пожар! Пожар!“, макар никого да не учуди с тази новина. Всички наематели от „Гарванско свърталище“ бяха налице. Пияният Пряхин седеше на своя сандък с ковани ъгли. Той гледаше безсмислено мъждукащите прозорци и си повтаряше: „Както поискаме, тъй и ще го направим.“ Гигиенишвили миришеше с погнуса ръцете си, които дъхаха на газ, и всеки път след това ги избърсваше от гащите си. Огнена пружина отскочи из душника на прозореца и ронейки искри, се разгъна под дървения корниз. Пукна и със звън се пръсна първото стъкло. Безименната бабичка страшно зави.

— От четиридесет години е тая къща — важно разясняваше Митрич, като се разстъпяше из тълпата, — при всички власти оцеля, хубава къща беше. А при съветската изгоря. Такъв печален факт, граждани.

Женската част на „Гарванско свърталище“ се сплоти в една купчина и не сваляше очи от огъня. Оръдеен пламък вече излизаше от всички прозорци. Понякога огънят изчезваше и тогава потъмнялата къща сякаш се отдръпваше назад като оръдие след изстрел. И отново червено-жълт облак политаше навън и осветяваше парадно малката уличка „Лимонна“. Стана горещо. Беше невъзможно вече да се стои до къщата и тълпата се прехвърли на отсрещния тротоар.

Единствен само Никита Пряхин дремеше на сандъчето си посред паважа. Изведнъж той скочи — бос и страшен.

— Православни! — закрещя той, като си късаше ризата. — Граждани!

И изтича ребром от огъня, вряза се в тълпата и като крещеше непонятни думи, взе да сочи с ръка горящата къща. Сред тълпата настъпи паника.

— Дете са забравили — каза уверено една жена със сламена шапка.

Заобиколиха Никита. Той се бранеше с ръце и напираше към къщата.

— На кревата лежи! — викаше като луд Пряхин. — Пусни ме, казвам ти!

По лицето му се търкаляха огнени сълзи. Той удари по главата Гигиенишвили, който му препречваше пътя, и се спусна в двора. След минута изтича оттам с една стълба.

— Спрете го! — закрещя жената със сламената шапка. — Ще изгори!

— Махни се, казвам ти! — кряскаше Никита Пряхин, като облягаше стълбата на стената и отблъскваше младите хора от тълпата, които го хващаха за краката. Няма да позволя да загине. Душата ми гори.

Той риташе с крака и се качваше нагоре, към димящия прозорец на втория етаж.

— Назад! — викаха от тълпата. — Защо се качваш? Ще изгориш!

— На кревата лежи! — продължаваше да надава вик Никита. — Цяла гъска, четвърт пшеничена водка. Да я оставя да пропадне ли, православни граждани?

С неочаквана пъргавина Пряхин се хвана за перваза на прозореца и мигом изчезна, всмукан навътре от въздушната тяга. Последните му думи бяха: „Както поискаме, тъй и ще го направим.“ В уличката настъпи тишина, нарушена от камбаната и тръбните сигнали на пожарната команда. В двора нахълтаха пожарникари с корави брезентни костюми с широки сини колани.

Една минута след като Никита Пряхин извърши единствената през целия си живот героична постъпка, от къщата се откъсна и рухна на земята горяща греда. Покривът с трясък се разпадна и хлътна вътре в къщата. Към небето се издигна сияещ стълб, сякаш от къщата изстреляха снаряд към луната.

Така загина квартира номер три, известна повечето под името „Гарванско свърталище“.

Внезапно в уличката се чу чаткане на копита. Сред блясъка на пожара прелетя на файтон инженер Талмудовски. На коленете му лежеше облепен с етикети куфар. Инженерът подскачаше на седалката, навеждаше се към файтонджията и викаше:

— Кракът ми няма да стъпи тук при такава заплата! Карай по-бързо!

И тутакси дебелият му гръб, осветен от пламъците и от пожарникарските факли, изчезна зад завоя.

Глава XXII

Парада ще командувам аз

— Умирам от скука — рече Остап, — разговаряме с вас едва два часа, а вие вече така ми омръзнахте, сякаш съм ви познавал цял живот. С такъв опърничав характер добре е да си милионер в Америка. У нас милионерът трябва да бъде по-отстъпчив.

— Вие сте луд! — отвърна Александър Иванович.

— Не ме оскърбявайте — забеляза кротко Бендер. — Аз съм син на турски поданик и следователно — потомък на еничарите. Няма да ви пощадя, ако вие ме обиждате. Еничарите не знаят милост нито към жените, нито към децата, нито към нелегалните съветски милионери.

— Вървете си, гражданино! — каза Корейко с глас на херкулесовски бюрократ. — Наближава вече три часът след полунощ, аз искам да спя, утре рано трябва да вървя на работа.

— Вярно, вярно, съвсем бях забравил — възкликна Остап. — Вие не бива да закъснявате на работа! Могат да ви уволнят без предупреждение. Все пак заплата за две седмици — това са двадесет и три рубли! При вашата икономия човек може да прекара половин година!

— Не е ваша работа. Оставете ме на мира. Чувате ли? Махайте се!

— Но тази икономия ще Ви погуби. Естествено за вас не е безопасно да покажете своите милиони. Обаче вие прекалявате. Помисляли ли сте си какво би станало с вас, когато най-сетне ще можете да харчите парите си? Въздържанието е нещо опасно! Моята позната учителка по френски език Ернестина Йосифовна Поанкаре никога през живота си не беше пила вино. И какво стана! На една вечеринка я почерпиха чашка коняк. Това така й хареса, че изпи цяла бутилка и веднага, още след вечеря, се побърка. И учителките по френски език станаха с една по-малко в света. Същото може да се случи и с вас.

— По дяволите, какво искате да получите вие от мен?

— Онова, което искаше да получи приятелят ми от детинство Коля Остен-Бакен от приятелката ми също от детинство, полската хубавица Инге Зайонц. Той получи любов. И аз искам да получа любов. Аз искам вие, гражданино Корейко, да ме обикнете и в знак на вашето разположение към мен да ми дадете един милион рубли.

— Вън! — извика тихо Корейко.

— Ето на, вие пак забравихте, че съм потомък на еничарите.

С тези думи Остап стана от мястото си. Сега събеседниците стояха един срещу друг. Лицето на Корейко беше развълнувано, в очите му се мяркаха бели пенести вълни. Великият комбинатор се усмихваше сърдечно и показваше белите си кукурузени зъби. Враговете се приближиха до настолната лампичка и върху стената легнаха исполинските им сенки.

— Хиляди пъти ви повторих — произнесе Корейко сдържано, — че нямам и не съм имал никакви милиони. Разбрахте ли? Разбрахте ли? Хайде, махайте се тогава! Аз ще се оплача от вас.

— Вие никога няма да се оплаквате от мен — каза многозначително Остап, — а да се махна, мога, но няма да съм още излязъл на вашата „Малая Касателная“ улица и вие с плач ще хукнете подире ми и ще лижете еничарските ми пети, ще ме молите да се върна.

— Защо пък аз да ви моля?

— Ще ме молите. Така трябва, както обичаше да се изразява моят приятел Васисуалий Лоханкин, в това е именно шаячната правда. Ето я!

Великият комбинатор остави папката на масата и като развързваше бавно вързалките й от връзки за обуща, продължаваше:

— Само че хайде да се уговорим. Никакви ексцеси! Вие не трябва да ме душите, не трябва да се хвърляте от прозореца и най-важното, не умирайте от удар. Ако речете да умрете тук скоропостижно, ще ме поставите в глупаво положение. Ще пропадне плодът на дълъг добросъвестен труд. Изобщо нека да побеседваме. Вече не е тайна, че вие не ме обичате. Аз никога няма да получа онова, което Коля Остен-Бакен получи от Игне Зайонц, моята приятелка от детинство. За това аз няма да взема да въздишам напразно, няма да ви хващам през кръста. Смятайте серенадата за свършена. Стихнаха балалайки, гусли и арфи позлатени. Аз дойдох при вас като юридическо лице при юридическо лице. Ето тая папка с книжа тежи три-четири кила. Тя се продава и струва един милион рубли, същия онзи милион, който вие от алчност не искате да ми подарите. Купете я!

Корейко се наведе над масата и прочете на папката:

— Каква нелепост! — рече той, като разпери ръце. — Какво е това нещастие! Ту идвате при мен с някакви си пари, ту пък дело сте измислили. Просто смешно.

— Какво, ще стане ли покупката? — настояваше великият комбинатор. — Цената не е висока. За килограм най-интересни сведения из областта на подземната търговия вземам само по триста хиляди.

— Какви са пък сега тия сведения? — попита грубо Корейко, протягайки ръка към папката.

— Най-интересни — отговори Остап, като вежливо отблъсна ръката му. — Сведения за вашия втори и главен живот, който поразително се различава от вашия първи, четиридесет и шест рублев, херкулесовски живот. Първият ви живот е известен на всички. От десет до четири часа вие сте за съветската власт. Но за вашия втори живот, от четири до десет, зная само аз. Ясна ли ви е ситуацията?

Корейко не отговори. Сянка лежеше по ефрейторските бръчки на лицето му.

— Не — рече решително великият комбинатор, — вие сте произлезли не от маймуна, както всички граждани, а от крава. Вие схващате много мъчно, съвсем като чифтокопитен бозайник. Казвам ви това като специалист по рогата и копитата. И така, още веднъж. Вие имате, по мои сведения, към седем-осем милиона. Папката се продава за един милион. Ако вие не я купите, ей сега ще я занеса на друго място. Там за нея нищо няма да ми дадат, нито копейка. Но вие ще загинете. Говоря ви това като юридическо лице на юридическо лице. Аз ще си остана все такъв беден поет и многоженец, какъвто съм бил, но до самата ми смърт ще ме утешава мисълта, че съм избавил обществеността от един голям скръндза.

— Покажете делото — рече Корейко замислен.

— Не се суетете — забеляза Остап, като разтваряше папката, — парада ще командувам аз. На времето вие бяхте известен за това по телефона. Така че ето, парадът настъпи и аз, както забелязвате, вече го командувам.

Александър Иванович погледна първата страница на делото, видя, залепена на нея, своята собствена фотография, усмихна се неприятно и рече:

— Просто не мога да разбера, какво искате от мен? Да видим така от любопитство.

— Аз също от любопитство — заяви великият комбинатор. — Добре, хайде да пристъпим към работа, като изхождаме от това в края на краищата невинно чувство. Господа съдебни заседатели, Александър Иванович Корейко е роден… Впрочем щастливото детство може да се пропусне. По онова най-невинно време мъничкият Саша още не се е занимавал с търговски грабеж. По-нататък следва розовичкото детство. Да пропуснем още една страница. А ето го и юношеството, началото на живота. Тук вече можем да се спрем. От любопитство. Страница шеста на делото…

Остап прелисти страница шеста и извести съдържанието на страница седма, осма и по-нататък, включително и на дванадесета.

— И ето, господа съдебни заседатели, пред вас току-що минаха първите крупни сделчици на моя доверител, както следват: търговия с държавни медикаменти през време на глада и тифа, а също така работата му по снабдяването, която доведе до изчезването на цяла влакова композиция с продоволствени стоки, отправена за гладуващото Поволжие. Всички тези факти, господа съдебни заседатели, ни интересуват само от гледището на чистото любопитство.

Остап говореше с гадния маниер на дореволюционен адвокат, който, хванал се за някоя думичка, вече не я изтървава от зъбите си и я мъкне подире си и през десетте дни на големия процес.

— Не е лишено също така от любопитство и появяването на моя доверител в Москва през 1922 година…

Лицето на Александър Иванович пазеше неутралитет, но ръцете му шареха безцелно по масата като на сляп.

— Позволете ми, господа съдебни заседатели, да ви задам един въпрос. Естествено от любопитство. Какъв доход могат да донесат на човек две обикновени бъчви, напълнени с водопроводна вода? Двадесет рубли? Три рубли? Осем копейки? Не, господа съдебни заседатели! На Александър Иванович те донесоха четиристотин хиляди златни рубли, нула нула копейки. Наистина тези бъчви носеха примамливото наименование: „Промишлен артел за химически продукти «Реванш». Но нека минем по-нататък. Страница четиридесет и втора — петдесет и трета. Място на действие — малка доверчива република. Синьо небе, камили, оазиси и галфони със златни тюбетейки. Моят доверител помага да се строи електростанция. Подчертавам — помага. Погледнете лицето му, господа съдебни заседатели!…

Увлеклият се Остап се обърна към Александър Иванович и го посочи с пръст. Ала той не успя да опише ефектно с ръка плавна дъга, както правеха това адвокатите. Доверителят неочаквано сграбчи ръката му в движение и мълчаливо започна да я извива. В същото време г. доверителят възнамеряваше да се вкопчи в гърлото на г. адвоката. Около половин минута противниците се стискаха един друг, треперейки от напрежение. Ризата на Остап се разкопча и през отвора се мярна татуировката. Наполеон все така държеше чашата с бира, но беше толкова червен, като че наистина беше успял да се налочи здравата.

— Не оказвайте давление върху психиката ми! — каза Остап, като откъсна от себе си Корейко и си пое дъх. — Невъзможно е да се работи.

— Негодник! Негодник! — шепнеше Александър Иванович. — Ама че негодник!

Той седна на пода, като се кривеше от болката, която потомъкът на еничарите му беше причинил.

— Заседанието продължава! — продума Остап, като че нищо не бе се случило. — И, както виждате, господа съдебни заседатели, ледът се пука. Доверителят се опита да ме убие. Разбира се, от детско любопитство. Той просто искаше да научи какво има вътре в мен. Бързам да задоволя това любопитство. Там вътре има благородно и много здраво сърце, отлични бели дробове и черен дроб без ни най-малък признак за камъни. Моля този факт да се впише в протокола. А сега — да продължим нашите игри, както казваше един редактор на хумористично списание, когато откриваше редовното заседание и гледаше строго своите сътрудници.

Игрите никак не се харесаха на Александър Иванович. Командировката, от която Остап се бе върнал, лъхащ на вино и агне, остави в делото дълбоки следи. Тук имаше копие от задочна присъда, литографии от плановете на благотворителния комбинат, извлечения от «Сметка печалби и загуби», а така също и снимки от електрическата клисура и кинокралете.

— И най-после, господа съдебни заседатели, третият етап от дейността на моя свадлив доверител — скромната канцеларска работа в «Херкулес» за обществото и усилената търговско-подземна дейност — за душата. Просто от любопитство ще отбележим спекулата с валута, кожи, скъпоценни камъчета и други такива компактни предмети от първа необходимост. И най-сетне ще се спрем на серията самоликвидиращи се акционерни дружества под цветистите нахално-кооперативни имена: «Интензивник», «Трудов кедър», «Трионопомощ» и «Южен дървосекач». И всичко това е въртял не господин Фунт, затворник на частния капитал, а моят приятел доверителят.

И великият комбинатор отново посочи с ръка Корейко и описа с нея отдавна замислената ефектна дъга.

След това Остап помоли с натруфени изрази въображаемия съд да му разреши да зададе на подсъдимия няколко въпроса и като почака от приличие една минута, започна:

— Не е ли имал подсъдимият някакви извънслужебни работи с херкулесовеца Берлага? Не е имал. Правилно! А с херкулесовеца Скумбриевич? Също не. Чудесно! А с херкулесовеца Полихаев?

Милионерът-книговодител мълчеше.

— Нямам повече въпроси. Ф-фу! Уморих се и ми се яде. Кажете, Александър Иванович, нямате ли скътан някъде един студен котлет? Не? Удивителна бедност, особено като се вземе под внимание размерът на сумата, която с помощта на Полихаев вие сте измъкнали от добрия «Херкулес». Ето собственоръчно написаните обяснения на Полихаев, единствения херкулесовец, който е знаел кой се крие зад четиридесет и шест рублевия писарушка. Но и той не е разбирал истински кой сте вие. Затуй пък това зная аз. Да, господа съдебни заседатели, моят доверител е грешен. Това е доказано. Но аз все пак ще си позволя да помоля за снизхождение, обаче при условие, че доверителят ще купи от мен папката. Свърших.

Към края на речта на великия комбинатор Александър Иванович се успокои. Пъхнал ръце в джобовете на летния си панталон, той отиде до прозореца. Новороденият ден вече шумеше из града с трамвайните звънчета.

Зад стобора минаваха осоавиахимовци, нарамили безредно пушки, като че носеха мотики. По ламаринения корниз се разхождаха гълъби, които почукваха с червените си като върбови клонки крачета и всеки миг литваха. Свикнал на икономии, Александър Иванович загаси настолната лампа и каза:

— Значи, вие ми пращахте ония глупашки телеграми?

— Аз — отговори Остап. — «Товарете портокалите с бъчви братя Карамазови». Нима е лошо?

— Малко глупаво.

— А просякът полуидиот? — запита Остап, чувствувайки, че парадът е успял. — Добре ли е?

— Момчешка постъпка! И книгата за милионерите — също. А когато дойдохте като киевски милиционер, веднага разбрах, че сте мошеник на дребно. За съжаление аз се излъгах. Инак щяхте да намерите на босия цървулите.

— Да, излъгали сте се. И на стари, години без лъжа не можеш мина, както каза полската хубавица Инге Зайонц един месец след сватбата си с моя приятел от детинство Коля Остен-Бакен.

— Ограбването — както и да е, човек може да го разбере, но гирите? Защо ми откраднахте гирите?

— Какви гири? Никакви гири не съм крал.

— Просто ви е срам да си признаете. Изобщо вие направихте маса глупости.

— Възможно е — забеляза Остап. — Не съм ангел. Имам недостатъци. Но аз се разбъбрах с вас. Чакат ме мулатите. Ще заповядате ли да получа парите?

— Да, парите! — каза Корейко. — С парите има трудност. Папката е хубава, дума да няма, може да се купи, но пресмятайки моите доходи, вие съвсем сте изпуснали из предвид разходите и преките загуби. Милион — това е абсурдна цифра.“

— Довиждане — продума студено Остап — и, моля ви, постойте половин час в къщи. Ще дойдат да ви вземат с една чудна карета с решетки.

— Така не се върши работа — каза Корейко с търговска усмивка.

— Може би — въздъхна Остап, — но аз, знаете, не съм финансист. Аз съм свободен художник и хладнокръвен философ.

— Но вие за какво искате да получите пари? Аз съм ги спечелил, а вие…

— И аз не само съм се трудил. Дори пострадах. След разговорите с Берлага, Скумбриевич и Полихаев аз изгубих вяра в човечеството. Нима вярата в човечеството не струва един милион рубли?

— Струва, струва — успокои го Александър Иванович.

— Значи, отиваме в хамбара? — запита Остап. — Впрочем къде държите парите си? Трябва да се предполага, не в спестовната каса, нали?

— Да вървим! — отговори Корейко. — Там ще видите.

— Може би е далече? — засуети се Остап. — Мога да предложа кола. Но милионерът се отказа от колата и заяви, че няма много път и че изобщо не е нужна излишна тържественост. Той пусна учтиво Бендер напред и излезе, след като взе от масата едно малко пакетче, запънато във вестник. Слизайки по стълбата, Остап си тананикаше: „Под знойното небе на Аржентина…“

Глава XXIII

Сърцето на шофьора

На улицата Остап хвана Александър Иванович под ръка и двамата комбинатори бързо тръгнаха по посока към гарата.

— Но вие сте по-добър, отколкото си мислех — рече дружелюбно Бендер. — И правилно. С парите човек трябва да се разделя леко, без стонове.

— За един добър човек и милион не ти се свиди — отговори книговодителят, като се ослушваше в нещо.

Когато завиха по улица „Меринг“ над града се понесе вой на сирена. Звукът беше проточен, на вълни и тъжен. От такъв вой в мъглива нощ моряците тръпнат, иска им се, кой знае защо, да молят за прибавка към заплатата поради опасната служба. Сирената продължаваше да реве. Към нея се присъединиха сухопътни свирки и други сирени, още по-далечни и още по-тъжни. Минувачите изведнъж забързаха, като че ги бе подгонил проливен дъжд. И всички се хилеха и поглеждаха към небето. Продавачките на семки, шишкави бабички, тичаха, изпъчили кореми, а в тръстиковите им кошнички сред ситната стока подскачаха стъклените чашки. През улицата пролетя по диагонал Адолф Николаевич Бомзе. Той благополучно успя да се провре във въртящата се врата на „Херкулес“. Мина в галоп на разноцветни кончета взвод от конния резерв на милицията. Мярна се автомобил с червен кръст. Улицата внезапно се очисти. Остап забеляза, че далече напред от бившето кафене „Флорида“ се отдели малкото табунче на жилетките от пике. Размахвайки вестници, гарсонетки и панамени шапки, старците затичаха тръс по паважа. Но те не бяха успели да стигнат още до ъгъла, когато се раздаде оглушителен трещящ оръдеен изстрел, жилетките от пике свиха глави, спряха се и веднага хукнаха назад. Полите на шантунгените им сака се надуваха.

Поведението на жилетките от пике разсмя Остап. Докато той се любуваше на техните удивителни жестове и скокове, Александър Иванович успя да разгъне взетия от къщи пакет.

— Непристойни старци! Оперетни комици! — каза Остап и се обърна към Корейко.

Но Корейко го нямаше. Вместо него към великия комбинатор гледаше страхотна мутра със стъклени водолазни очи и гумен хобот, в края на който се люшкаше тенекиен цилиндър цвят хаки. Остап така се учуди, че дори подскочи.

— Какви са тия шеги? — рече страшно той и протегна ръка към противогазовата маска. — Гражданино доверител, приканвам ви да пазите ред!

Но в този момент се стекоха група хора със също такива противогазови маски и сред десетината еднакви гумени мутри вече не можеше да се намери Корейко. Придържайки папката, Остап веднага почна да гледа краката на чудовищата и тъкмо му се стори, че е различил вдовишките панталони на Александър Иванович, току го хванаха под ръце и наперен глас му каза:

— Другарю! Вие сте отровен!

— Кой е отровен? — развика се Остап, като се дърпаше. — Пуснете ме!

— Другарю, вие сте отровен от газ! — радостно повтори санитарят. — Попаднали сте в отровна зона. Виждате ли, газова бомба.

На паважа наистина имаше сандъче, от което бързо се издигаше гъст пушек. Подозрителните панталони бяха вече далече. За последен път те се мярнаха между две струи дим и изчезнаха. Остап мълчаливо и яростно се дърпаше. Държаха го вече шест маски.

— Освен това, другарю, вие сте ранен с парче снаряд в ръката. Не се сърдете, другарю! Бъдете съзнателен! Нали знаете, че има маневри. Ей сега ще ви превържем и ще ви отнесем в противогазовото скривалище.

Великият комбинатор просто не можеше да разбере, че съпротивата е безполезна. Играчът, пипнал на разсъмване щастливата карта и учудил цялата маса, неочаквано за десет минути отстъпи всичко на един отбил се мимоходом от любопитство млад човек. И той не седи вече бледен и тържествуващ, не се трупат вече около него кърпачите, изпросвайки по някоя пара за щастие. В къщи ще си отиде пеша.

При Остап дотича комсомолка с червен кръст на престилката. Тя извади от брезентната чанта бинт и памук и смръщила вежди, за да не се засмее, омота ръката на великия комбинатор отгоре върху ръкава. Като завърши акта на милосърдието, девойката се засмя и изтича при следващия ранен, който покорно й подаде своя крак. Повлякоха Остап към носилките. Там стана нова схватка, през време на която хоботите се люлееха, а първият санитар-разпоредител със силен лекторски глас продължаваше да буди у Остап съзнание и други граждански доблести.

— Братлета! — мърмореше великият комбинатор, докато го завързваха с ремъците за носилката. — Съобщете, братлета, на моя покоен баща, турски поданик, че неговият любим син, бивш специалист по рогата и копитата, падна на полесражението със смъртта на храбрите.

Последните думи на пострадалия на полесражението бяха:

— Спете, бойни орли! Славейче, славейче, птиче…

Слехуова понесоха Остап и той замълча, устремил очи към небето, дето започваше суматоха. Търкаляха се плътни като сърца светли клъбца дим. На голяма височина летяха в неправилен ъгъл прозрачни целулоидни самолети. От тях се носеше треперливо звънтене, като че всичките бяха свързани помежду си с железни нишки. В късите паузи между оръдейните изстрели продължаваха да вият сирените.

Остап трябваше да изтърпи още едно унижение. Носеха го покрай „Херкулес“. От прозорците на четирите етажа на лесоучреждението гледаха служащите. Целият финансово-счетоводен отдел седеше по первазите. Лапидус-млади плашеше Кукушкинд, като се преструваше, че иска да го бутне долу. Берлага се облещи и се поклони на носилката. На един прозорец на втория етаж върху фона на палмите стояха прегърнати Полихаев и Скумбриевич. Щом забелязаха вързания Остап, те си зашепнаха нещо и бързо затвориха прозореца.

Пред табелката

носилката се спря, помогнаха на Остап да стане и понеже той отново се опита да се отскубне, санитарят-разпоредител трябваше отново да се обърне към неговото съзнание.

Скривалището се помещаваше в кварталния клуб. Това беше дълъг и светъл полусутерен с ръбест таван, от който висяха закачени на жици модели на военни и пощенски самолети. В дъното на клуба имаше малка сцена, върху задната стена на която бяха нарисувани два сини прозореца с луна и звезди и кафява врата. Край едната стена с надпис:

се щураха жилетките от пике, подбрани всички заедно като хергеле. По сцената се разхождаше лектор със зелен френч, който поглеждаше недоволен към вратата, отдето шумно влизаха нови групи отровени, и говореше с военната яснота:

— Според характера си на действие бойните отровни вещества се делят на задушливи, сълзотворни, общоотровни, разяждащи, раздразващи и така нататък. От сълзотворните отровни вещества можем да отбележим хлор-пикрин, бромист бензол, бром-ацетон, хлор-ацетофенон…

Остап премести мрачен поглед от лектора върху слушателите. Младите хора или зяпаха оратора в устата, или записваха лекцията в тефтерче, или пък се занимаваха пред таблото с частите на винтовката. На втория ред седеше уединено спортно облечена девойка, загледана замислено в театралната луна.

„Хубава девойка — реши Остап, — жалко, че нямам време. За какво ли мисли тя? Сигурно не за бромистия бензол. Ай-яй-яй! Още тая сутрин можех да се измъкна с такова момиче някъде в Океания, на Фиджи или на някакви острови Жилтоваришчество, или в Рио де Жанейро.“

При мисълта за загубения Рио Остап се замята из скривалището.

Жилетките от пике, на брой четиридесет души, вече се бяха съвзели от сътресението, бяха стегнали колосаните си яки и с жар говореха за Паневропа, за морската конференция на трите държави и за гандизма.

— Чухте ли? — казваше една жилетка на друга. — Ганди пристигнал в Данди.

— Ганди е умна глава! — въздъхна жилетката. — И Данди е умна глава.

Възникна спор. Едни жилетки твърдяха, че Данди е град и не може да бъде глава. Други с упоритостта, на смахнати доказваха противното. Изобщо всички се съгласиха, че Черноморск ще бъде обявен за свободен град, и то в най-близки дни.

Лекторът отново се намръщи, защото вратата се отвори и в помещението шумно пристигнаха нови квартиранти — Балаганов и Паниковски. Газовата атака беше ги настигнала при връщането им от нощната експедиция. След работата над гирите те бяха изпоцапани като палави котета. Когато видяха капитана, млечните братя наведоха глави.

— Вие да не сте били на имен ден у архиерея, а? — запита мрачно Остап.

Той се страхуваше да не почнат да го разпитват за хода на делото Корейко, заради това сърдито сключи вежди и мина в нападение.

— Е, пиленца, какво правихте?

— Бога ми — каза Балаганов, като сложи ръка на гърдите си. — Цялата тая работа Паниковски я измисли.

— Паниковски! — рече строго капитанът.

— Честна, благородна дума! — провикна се нарушителят на конвенцията. — Та вие знаете, Бендер, колко ви уважавам! Това са Балаганови измислици.

— Шура! — продума още по-строго Остап.

— И вие му повярвахте! — с укор каза пълномощникът по копитата. — Че как мислите, нима без ваше разрешение бих взел тези гири?

— Значи, вие сте взели гирите? — закрещя Остап. — А защо?

— Паниковски каза, че те са златни.

Остап погледна Паниковски. Едва сега той забеляза, че под сакото го няма вече евтиния нагръдник и оттам гледаха божия свят голите му гърди. Без да каже нито дума, великият комбинатор се тръшна на един стол. Той се задруса, като ловеше въздуха с ръце. После от гърлото му изригнаха вулканични боботения, от очите му потекоха сълзи и в скривалището се чу смях, ужасен смях, в който се чувствуваше цялата умора на нощта, цялото разочарование от борбата с Корейко, така жалко пародирана от млечните братя. Жилетките от пике трепнаха, а лекторът още по-силно и по-ясно заговори за бойните отровни вещества.

Смехът още бодеше Остап с хиляди нарзанни иглички, а той вече се чувствуваше освежен и подмладен като човек, който е минал през всички бръснарски инстанции: и дружбата с бръснача, и запознава нето с ножиците, и одеколонния дъждец, и дори вчесването на веждите със специална четчица. Лакирана океанска вълна вече плисна в сърцето му и на въпроса на Балаганов за работата той отговори, че всичко върви превъзходно, ако не се смята неочакваното бягство на милионера в неизвестна посока.

Млечните братя не обърнаха необходимото внимание на думите на Остап. Те се зарадваха, че работата с гирите мина така леко.

— Гледайте, Бендер — каза пълномощникът по копитата, — ей там седи една госпожица. С нея Корейко се разхождаше винаги.

— Значи, това е Зося Синицка? — произнесе натъртено Остап. — Ето че наистина — след шумния бал, случайно…

Остап се промъкна до сцената, прекъсна вежливо оратора и като научи от него, че газовият плен ще продължи още час и половина-два, поблагодари и приседна там, край сцената, до Зося. След известно време девойката вече не гледаше нарисувания прозорец. Тя дърпаше своя гребен от ръцете на Остап и се смееше неприлично високо. Що се отнася до великия комбинатор, ако се съдеше по движението на устните му, той не млъкваше.

Довлякоха в скривалището инженер Талмудовски. Той се бранеше с двата си куфара. Руменото му чело беше влажно от пот и лъщеше като палачинка.

— Нищо не мога да направя, другарю! — говореше разпоредителят. — Маневри! Попаднали сте в отровена зона.

— Но аз пътувах с файтон! — горещеше се инженерът. — С файтон! Аз бързам за гарата в интерес на службата. През нощта закъснях за влака. И сега ли да закъснявам, а?

— Другарю, бъдете съзнателен!

— А защо трябва да бъда съзнателен, щом пътувах с файтон! — негодуваше Талмудовски.

Той така напираше на това обстоятелство, като че ли пътуването с файтон нравеше пътника неуязвим и лишаваше хлор-пикрина, бром-ацетона и бромистия бензол от техните пагубни отровни свойства. Кой знае още колко време Талмудовски щеше да се препира с осоавиахимовците, ако в скривалището не бе влязъл нов отровен и ако се съди по омотаната му с марля глава, отгоре на това и ранен гражданин. Щом видя новия гост, Талмудовски млъкна и чевръсто се мушна в тълпата жилетки от пике. Но човекът с марлята веднага забеляза снажната фигура на инженера и тръгна право към него.

— Най-после ви пипнах, инженер Талмудовски! — рече той зловещо. — На какво основание зарязахте завода?

Талмудовски пошари на всички страни с малките си глигански очички. Като се убеди, че няма накъде да избяга, той седна на своите куфари и запали цигара.

— Отивам да го търся в хотела — продължаваше човекът с марлята гръмогласно, — казват ми: замина. Как така, питам, заминал, щом като едва вчера пристигна и по договор е длъжен да работи една година? Замина, казват, с куфарите си за Казан. Мислех си вече — всичко е свършено, пак ще трябва да търсим специалист, но ето че го пипнах: седи, виждате ли, пуши. Вие сте прелетна птица, инженер Талмудовски! Вие проваляте производството!

Инженерът скочи от куфарите и с вика: „Вие проваляте производството!“ — хвана обвинителя през кръста, отведе го в един ъгъл и забръмча над него като голяма муха. Скоро откъм ъгъла се дочуха откъслечни изречения: „При такава заплата…“ „Вървете, потърсете“, „А командировъчни?“. Човекът с марлята тъжно гледаше инженера.

Лекторът вече бе завършил своите наставления, като накрая показа как трябва да се използува газовата маска, разтворили се бяха вече вратите на противогазовото скривалище и жилетките от пике, хванати една за друга, затичаха към „Флорида“, Талмудовски, отблъснал своя преследвач, вече се беше измъкнал на свобода и викаше с цяло гърло файтонджия, а великият комбинатор все още бъбреше със Зося.

— Каква фемина! — каза ревниво Паниковски, когато излизаха с Балаганов навън. — Ах, ако гирите бяха златни! Честна, благородна дума, бих се оженил за нея!

При напомнянето за злополучните гири Балаганов удари силно с лакът Паниковски. Това беше тъкмо навреме. На вратата на скривалището се показа Остап с фемината под ръка. Той дълго се прощаваше със Зося, като я гледаше нежно в очите. Зося се усмихна за последен път и си отиде.

— За какво говорихте с нея? — запита подозрително Паниковски.

— Така, нищо, дъра-дъра — отговори Остап. — Сега, кенеф-команда, на работа! Трябва да намерим нашия доверител.

Паниковски беше изпратен в „Херкулес“, Балаганов — в квартирата на Александър Иванович. А Остап хукна към гарата. Но милионерът-книговодител беше изчезнал. В „Херкулес“ марката му не беше свалена от таблото, в квартирата не беше се връщал, а през време на газовата атака от гарите бяха заминали осем влака за далечно пътуване. Но Остап и не очакваше друг резултат.

— В края на краищата — рече той печално — нищо страшно няма. Виж, в Китай да намериш човека, който ти трябва, е трудничко: там живеят четиристотин милиона души. А у нас е много лесно: всичко на всичко само сто и шестдесет милиона, три пъти по-лесно, отколкото в Китай. Само да имахме пари. А ние имаме.

Ала Остап излезе от банката с тридесет и четири рубли в ръка.

— Това е всичко, което е останало от десетте хиляди — каза той с неописуема печал, — а мислех, че по текущата ни сметка има още шест-седем хиляди… Как стана това? Всичко беше така весело, ние събирахме рога и копита, животът беше прекрасен, земното кълбо се въртеше специално за нас — и изведнъж… Разбирам! Излишните разходи! Апаратът изяде всичките пари.

И той погледна млечните братя с укор. Паниковски сви рамене, като че казваше: „Вие знаете, Бендер, колко ви уважавам! Винаги съм казвал, че сте магаре!“ Балаганов поглади смаян своите къдрици и попита:

— Какво ще правим сега?

— Как какво! — извика Остап. — Ами кантората за доставка на рога и копита? Ами инвентарът? Само за мастилницата „С лице към селото“ всяко учреждение с радост ще даде сто рубли! Ами пишещата машина! А перфораторът, еленовите рога, масите, бариерата, самоварът! Всичко това може да се продаде. Най-сетне ние имаме в запас златния зъб на Паниковски. По големина той, разбира се, отстъпва на гирите, но все пак това е една молекула злато, благороден метал.

Пред кантората приятелите се спряха. От отворената врата долитаха младежките лъвски гласове на върналите се от командировка студенти от животновъдния техникум, сънливото мърморене на Фунт и още някакви непознати басове и баритони с явно агрономически тембър.

— Това е верига от престъпления! — крещяха практикантите. — Ние и тогава още се чудехме. През цялата кампания са доставени само дванадесет килограма несортови рога.

— Вие ще бъдете дадени под съд! — загърмяха басовете и баритоните. — Къде е началникът на отделението? Къде е пълномощникът по копитата?

Балаганов затрепери.

— Кантората умря — пошепна Остап — и ние повече не сме нужни тук. Ние ще тръгнем по път, залян от слънце, а Фунт ще бъде откаран в сградата с червени тухли, на чиито прозорци по странен каприз на архитекта са турени дебели решетки.

Ексначалникът на отделението не се излъга. Низвергнатите ангели не бяха успели още да се отдалечат от кантората три квартала, когато чуха зад себе си тракането на файтон. Във файтона пътуваше Фунт. Той напълно би приличал на добродушен дядко, тръгнал след дълги приготовления да отиде при женения си внук, ако не беше милиционерът, който стоеше на стъпалото и придържаше стареца за кльощавия гръб.

— Фунт винаги е лежал в затвора — чуха антилоповци ниския глух глас на стареца, когато файтонът мина покрай тях. — Фунт е лежал при Александър Втори „Освободителя“, при Александър Трети „Миротвореца“, при Николай Втори „Кървавия“, при Александър Фьодорович Керенски…

И Фунт изброяваше царете и адвокатите, като сгъваше пръсти.

— А сега какво ще правим? — попита Балаганов.

— Моля да не забравяте, че вие живеете в един промеждутък от време заедно с Остап Бендер — каза тъжно великият комбинатор. — Моля да помните, че той има забележителна чанта, в която се намира всичко необходимо за изкарване на джобпарасъ. Да вървим в къщи, при Лоханкин.

На „Лимонна“ улица ги чакаше нов удар.

— А къде е къщата? — възкликна Остап. — Та снощи тук още имаше къща?

Но къщата я нямаше, нямаше го „Гарванско свърталище“. По обгорелите греди крачеше само застрахователният инспектор. Той намери в задния двор бидон от газ, помириса го и подозрително поклати глава.

— Е, ами сега какво? — попита Балаганов, като се усмихваше изплашен.

Великият комбинатор не отвърна. Той беше потиснат от загубата на чантата. Изгоряла бе вълшебната торба, в която имаше индуска чалма, имаше афиш „Пристигнал е жрец“, имаше докторски халат, стетоскоп. Какво ли само нямаше там!

— Да — промълви най-сетне Остап, — съдбата се забавлява с човека, а човек се забавлява с музикална тръба.

Те заскитаха из улиците, бледни, разочаровани, затъпели от скръб. Минувачите ги блъскаха, но те дори не им се зъбеха.

Паниковски, който бе вдигнал рамене още през време на несполуката в банката, не ги отпускаше. Балаганов дърпаше своите червени къдрици и огорчено въздишаше. Бендер вървеше най-отзад с наведена глава и машинално тананикаше: „Край на веселия ден, зауве, стреляй, стреляй в мен.“ В такова състояние те се дотътриха в хана. В дъното на двора, под навеса, се жълтееше „Антилопа“. На стълбището на кръчмата седеше Козлевич. Той духаше сладко и сърбаше от чинийка горещ чай. Лицето му беше червено като гърне. Козлевич блаженствуваше.

— Адам! — каза великият комбинатор, като се спря пред шофьора. — Нищо не ни остана. Ние сме просяци, Адам! Приемете ни! Загиваме.

Козлевич стана. Капитанът, унизен и беден, стоеше пред него гологлав. Светлите полски очи на Адам Казимирович заблестяха от сълзи. Той слезе от стъпалата и поред прегърна всички антилоповци.

— Таксито е свободно! — каза той, преглъщайки жалостивите си сълзи. — Моля, сядайте.

— Но може би ние ще трябва да отидем далече, много далече — продума Остап, — може би накрай света, а може би и още по-далече. Помислете!

— Където искате! — отвърна верният Козлевич. — Таксито е свободно!

Паниковски плачеше, закрил лице с юмручета, и шепнеше:

— Какво сърце! Честна, благородна дума! Какво сърце!

Глава XXIV

Времето беше благоприятно за любов

За всичко, което великият комбинатор направи през дните, последвали преместването им в хана, Паниковски се изказваше с голямо неодобрение.

— Бендер безумствува! — говореше той на Балаганов. — Той съвсем ще ни погуби!

И наистина, вместо да се постарае да пести колкото е възможно повече последните тридесет и четири рубли, като ги употреби изключително за купуване на провизии, Остап отиде в един цветарски магазин и купи за тридесет и пет рубли голям, колкото сноп, шумолящ букет рози. Недостигащата рубла той взе от Балаганов. Между цветята постави бележка: „Чувате ли как бие моето голямо сърце?“ На Балаганов бе заповядано да отнесе цветята на Зося Синицка.

— Какво правите? — рече Балаганов, като замахна с букета. — Защо е този лукс?

— Трябва, Шура, трябва — отговори Остап. — Няма какво да се прави! Аз имам голямо сърце. Като на теле. И после това не са никакви пари. Нужна е идея.

След тези думи Остап седна в „Антилопа“ и помоли Козлевич да го откара някъде извън града.

— Необходимо ми е — каза той — да пофилософствувам насаме за всичко станало и да направя необходимите прогнози за бъдещето.

Цял ден верният Адам разкарва великия комбинатор по белите крайморски пътища, покрай почивни домове и санаториуми, дето почиващите шляпаха с пантофите, почукваха с чукчетата крокетните топки или скачаха около волейболните мрежи. Телеграфната жица издаваше виолончелни звуци. Летовници мъкнеха в пъстри торби сини патладжани и пъпеши. Млади хора с носни кърпи на мокрите си след къпането коси гледаха дръзко в очи жените и подхвърляха любезности, пълен комплект от които имаше всеки черноморец на възраст до двадесет и пет години. Ако вървяха две летовнички, младите черноморци казваха след тях: „Ах, колко е хубавичка онази открая!“ И те се кискаха от сърце. Смешно им беше, защото летовничките не можеха да определят за коя от тях се отнася комплиментът. Ако ли насреща им се зададеше сама летовничка, тогава шегаджиите се спираха, сякаш ударени от гръм, и дълго цъкаха с език, изобразявайки любовен захлас. Младата летовничка се изчервяваше, претичваше през пътя и изтърсваше патладжаните, което извикваше хомеричен смях у женкарите.

Остап се бе полуизлегнал на твърдите възглавници на „Антилопа“ и мислеше. От Полихаев или Скумбриевич не успя да измъкне пари — херкулесовците бяха заминали в отпуск. Безумният счетоводител Берлага не влизаше в сметката: от него не можеше да се очаква добър надой. А между това плановете на Остап и неговото голямо сърце налагаха да се остане в Черноморск. Колко щеше да трае това оставане — сега и сам той би се затруднил да определи.

Познат задгробен глас накара Остап да погледне към тротоара. Зад шпалира от тополи шествуваше под ръка немлада вече двойка. Види се, съпрузите отиваха на брега. Зад тях се тътреше Лоханкин. Той носеше в ръце дамско чадърче и кошничка, от която стърчеше термос и висеше чаршаф за къпане.

— Варвара — извиваше той, — слушай, Варвара!

— Какво искаш, нещастие мое? — запита Птибурдукова, без да се обръща.

— Да обладавам искам теб, Варвара!…

— Виж го ти, какъв мръсник наистина! — забеляза Птибурдуков, също така без да се обръща.

И странното семейство изчезна в праха на „Антилопа“.

Когато прахът улегна на земята, Бендер съгледа на фона на морето и един партер с цветя голямо стъклено ателие.

Гипсови лъвове с изпоцапани муцуни лежаха в подножието на широкото стълбище. От ателието бликаше неспокойна миризма на крушева есенция. Остап подуши въздуха и помоли Козлевич да спре. Той слезе от колата и отново взе да вдъхва с ноздри живителния лъх на есенцията.

— Как веднага не се сетих! — промърмори той, като се въртеше пред входа.

Остап устреми взор към табелката

погали стълбищния лъв по топлата грива, рече: „Голконда“ и бързо пое назад, към хана.

Цяла нощ седя той до перваза на прозореца и писа при светлината на една газена лампичка. Вятърът, който подухваше през прозореца, премяташе изписаните листчета. Пред съчинителя се разкриваше не твърде привлекателен пейзаж. Нежният месец осветяваше не бог знае какви палати. Ханът дишаше, мърдаше и хъркаше насън. Невидими, в тъмните ъгли се ритаха конете. Дребни спекуланти спяха в колите си, турили под себе си своята жалка стока. Отвързал се кон сновеше из двора, като внимателно престъпваше през стръките, влачеше подире си юлара и пъхаше муцуната си в колите — търсеше ечемик. Приближи се той и до прозореца на съчинителя, сложи глава на перваза и погледна печално Остап.

— Върви си, върви си, конче — рече му великият комбинатор, — не е за твоя ум работа туй нещо!

Призори, когато ханът започна да оживява и между колите вече се мотаеше момче с кофа вода, което викаше тъничко: „Кой иска да му напоя конете?“, Остап завърши своя труд, измъкна от „делото Корейко“ чист лист хартия и извъртя на него заглавието:

„ШИЯ“

Пълнометражен филм

Сценарий О. Бендер

В 1-ва черноморска кинофабрика беше такава неразбория, каквато бива обикновено на панаирите за коне, и то точно в онзи момент, когато всички панаирджии залавят джебчия.

На входа седеше комендант. От всички влизащи той изискваше строго пропуск, но ако не му даваха пропуск, пускаше и така. Хора със сини такета се сблъскваха с хора в работни комбинезони, пръскаха се по многобройните стълби и по същите тези стълби тичаха веднага надолу. Във вестибюла те описваха кръг, спираха се за секунда, гледаха като втрещени пред себе си и отново хукваха нагоре с такава бързина, сякаш ги шибаха отзад с мокро въже. Стремглаво прелитаха асистенти, консултанти, експерти, администратори, режисьори със своите адютантки, осветители, редактори-монтажисти, възрастни сценаристки, завеждащи слугите и пазителите на големия чугунен печат.

Остап, който беше тръгнал да се разхожда из кинофабриката с обикновената си крачка, скоро забеляза, че по никакъв начин не може да се включи в този въртящ се свят. Никой не отговаряше на неговите питания, никой не се спираше.

— Ще трябва да се приспособя към особеностите на противника — рече Остап.

Той лекичко се затича и веднага почувствува облекчение. Успя дори да размени две думички с някаква адютантка. Тогава великият комбинатор започна да тича с най-голяма бързина и скоро забеляза, че се е включил в темпа. Сега той тичаше ноздра до ноздра със завеждащия литературната част.

— Сценарий! — викна Остап.

— Какъв? — запита завлитът, като бягаше със силен тръс.

— Добър! — отговори Остап, избързал половин корпус напред.

— Питам ви — какъв? За ням или за говорящ?

— Ням.

Като мяташе леко крака в дебели чорапи, завлитът изпревари Остап на завоя и извика:

— Не ни трябва!

— Тоест как така — не ни трябва? — запита великият комбинатор и започна тежко да скача.

— Така! Нямо кино няма вече. Обърнете се към звуковиците.

За миг двамата се спряха, погледнаха се един друг вцепенени и се разбягаха на различни страни. След пет минути Бендер пак тичаше в подходяща компания, между двама консултанти с добър тръс, и размахваше ръкописа.

— Сценарий! — съобщи Остап задъхан.

Консултантите натиснаха дружно педалите и се обърнаха към Остап:

— Какъв сценарий?

— За говорящ филм.

— Не ни трябва — отговориха консултантите, като засилиха ход. Великият комбинатор пак обърка крак и позорно заскача.

— Как така — не ни трябва?

— Ей тъй на, не ни трябва. Говорящо кино още няма.

В продължение на половин час добросъвестен тръс Бендер си уясни деликатното положение на работите на 1-ва черноморска кинофабрика. Цялата деликатност се състоеше в това, че нямото кино вече не работеше пред вид настъпването ерата на говорящото кино, а говорящото още не работеше поради организационни неуредици, свързани с ликвидирането ерата на нямото кино.

В разгара на работния ден, когато тичането на асистентите, консултантите експертите, администраторите, режисьорите, адютантките, осветителите, сценаристите и пазителите на големия чугунен печат достигна буйността на прочутия на времето „Здравеняк“, пръсна се слух, че някъде в някаква стая седи човек, който в скъсени срокове конструира говорящо кино. Остап нахълта с устрем в голям кабинет и се спря, поразен от тишината. До едно бюро седеше ребром дребничък човечец с бедуинска брадичка и със златно пенсне с шнурче. Той се беше навел и с мъка събуваше едната си обувка.

— Здравейте, другарю! — каза силно великият комбинатор.

Но човекът не отговори. Той събу обувката си и взе да изтърсва пясъка от нея.

— Здравейте! — повтори Остап. — Донесох сценарий! Човекът с бедуинската брадичка обу бавно обувката си и мълком започна да стяга връзката. Като свърши тази работа, той се извърна към своите книжа и замижал с едното око, започна да ниже мънистени драскулки.

— Защо мълчите? — ревна Бендер с такава сила, че телефонната слушалка на бюрото на кинодееца звекна.

Едва тогава кинодеецът вдигна глава, погледна Остап и каза:

— Моля, говорете по-силно. Не чувам.

— Пишете му бележки — посъветва го прелетелият покрай него консултант с шарена жилетка, — той е глух.

Остап седна до бюрото и написа на къс хартия:

„Звуковик ли сте?“

— Да — отговори глухият.

„Донесох сценарий за говорящ филм. Озаглавен е «Шия», народна трагедия в шест части“

— написа бързо Остап.

Глухият погледна бележката през златното си пенсне и рече:

— Прекрасно! Ей сега ще ви включим в работа. На нас ни трябват нови сили.

„Драго ми е да помагам. Как стои работата с аванса?“

— написа Бендер.

— „Шия“ — тъкмо това, което ни трябва! — каза глухият. — Почакайте тук, ей сега ще се върна. Само че никъде недейте излиза. След една минута съм тук.

Глухият грабна сценария за пълнометражния филм „Шия“ и се изниза от стаята.

— Ще ви включим в звуковата група! — викна той, изчезвайки зад вратата. — След минута ще се върна.

След това Остап прекара в кабинета час и половина, но глухият не се връщаше. Едва когато излезе на стълбището и се включи в темпото, той научи, че глухият отдавна е заминал с автомобила и днес няма да се върне. Изобщо никога няма да се върне тук, защото внезапно го преместили в Уман, за да завежда културната работа сред каруцарите. Но най-ужасното беше, че глухият отнесе сценария на пълнометражния филм „Шия“. Великият комбинатор се измъкна от кръга на тичащите, отпусна се на една пейка и се облегна на рамото на седналия там портиер.

— Ето, например аз! — рече изведнъж портиерът, като развиваше, изглежда, някаква мисъл, която отдавна го измъчваше. — Помощник-режисьорът Терентиев ми каза брада да си оставя. Ще играеш, казва, Навуходоносор или Валтасар във филма… е, не си спомням името. И аз я оставих, гледай какво брадище — патриаршеско! А какво да правя сега с тая брада! Помощник-режисьорът ми казва: няма да има вече ням филм, а в говорящия, казва, е невъзможно ти да играеш, гласът ти е неприятен. И сега, на, седя с брада, тфу, като козел! Жал ми е да я обръсна, пък ме е срам и да я нося. Така си живея.

— А филмирания правите ли? — запита Бендер, който постепенно идваше в съзнание.

— Какви ти филмирания! — отговори важно брадатият портиер. — Лани снеха ням филм из римския живот. И още се влачат по съдилищата заради него.

— Ами защо всички тук тичат? — запита великият комбинатор, като посочи стълбата.

— Не всички тичат — забеляза портиерът, — например другарят Супругов не тича. Делови човек. Все си мисля да отида при него за брадата, да видя как ще ми плащат за нея: по ведомост или с отделен ордер…

Щом чу думата „ордер“, Остап отиде при Супругов. Портиерът не излъга. Супругов не препускаше по етажите, не носеше алпийско таке, не носеше дори чуждестранни приставски шалвари-голф. Върху него погледът почиваше приятно.

Великия комбинатор той посрещна изключително сухо.

— Зает съм — каза с глас на паун, — мога да ви отделя само две минути.

— Това е напълно достатъчно — започна Остап. — Моят сценарий „Шия“…

— По-кратко — рече Супругов.

— Сценарият „Шия“…

— Говорете ясно, какво ви трябва?

— „Шия“…

— По-кратко. Колко трябва да получите?

— Някакъв глух ми…

— Другарю! Ако вие веднага не кажете колко трябва да получите, ще ви помоля да си излезете. Нямам време.

— Деветстотин рубли — измърмори великият комбинатор.

— Триста! — заяви категорично Супругов. — Получете ги и си вървете. И имайте пред вид, че ми откраднахте излишни минута и половина.

Супругов надраска с разчекнат почерк една бележка за счетоводството, даде я на Остап и хвана телефонната слушалка.

Щом излезе от счетоводството, Остап пъхна парите в джоба и каза:

— Навуходоносор е прав. Един делови човек има тук — и той е Супругов.

В това време тичането по стълбите, въртенето, писъкът и смеховете в 1-а черноморска кинофабрика достигнаха своя предел. Адютантките се хилеха. Помощник-режисьорите водеха един черен козел и се възхищаваха от неговата фотогеничност. Консултантите, експертите и пазителите на чугунения печат се сблъскваха един в друг и хъхреха пресипнало. Прелетя чистачката с парцал. На великия комбинатор дори се стори, че един от асистент-аспирантите със сини панталони литна над тълпата и като заобиколи полилея, седна на корниза.

И в същия миг се обади часовникът във вестибюла.

„Бамм!“ — удари часовникът.

Викове и крясъци разтърсиха стъкленото ателие. Асистенти, консултанти, експерти и редактори-монтажисти летяха надолу по стълбите. На изходната врата започна блъсканица.

„Бамм! Бамм!“ — биеше часовникът.

Тишината напускаше ъглите. Изчезнаха пазителите на големия печат, завеждащите слугите, администраторите и адютантките. Мярна се за последен път парцалът на чистачката.

— „Бамм!“ — удари часовникът за четвърти път.

В ателието вече нямаше никого. И само на вратата, закачил се за медната дръжка с джоба на сакото си, се мяташе, цвилеше жално и ровеше с копита мраморния под асистент-аспирантът със сините панталони.

Работният ден свърши.

В рибарското селце край брега пропя петел.

Когато антилоповската каса бе попълнена с кинопарите, авторитетът на капитана, разклатен малко след бягството на Корейко, се затвърди. На Паниковски бе дадена малка сума за кефир и му бяха обещани златни челюсти. На Балаганов Остап купи сако и в допълнение към него скърцащо като седло кожено портмоне. Макар портмонето да беше празно, Шура често го вадеше и поглеждаше в него. Козлевич получи петдесет рубли за бензин.

Антилоповци водеха чист, нравствен, почти селски живот. Те помагаха на домакина на хана да въдворява ред и се осведомиха за цените на ечемика и сметаната. Понякога Паниковски излизаше на двора, отваряше угрижен устата на най-близкия кон, гледаше му зъбите и мърмореше: „Добър жребец“, макар пред него да стоеше добра кобила.

Едничък само капитанът се губеше по цели дни, а когато се появяваше в хана, биваше весел и разсеян. Той присядаше до приятелите си, които пиеха чай в мръсната стъклена галерия, премяташе връз коляно силния си крак с червена обувка и казваше дружелюбно:

— Паниковски, наистина ли е прекрасен животът, или само на мен ми се струва така?

— Къде безумствувате вие? — питаше ревниво нарушителят на конвенцията.

— Старче! Тази девойка не е за вас — отвръщаше Остап.

На това Балаганов се кискаше снизходително и разглеждаше новото си портмоне, а Козлевич се хилеше в своите кондукторски мустаци. Той неведнъж вече беше разхождал капитана и Зося по Приморско шосе.

Времето беше благоприятно за любов. Жилетките от пике твърдяха, че такъв август не е имало още от времето на портофранко. Нощта разкриваше чисто телескопно небе, а денят бързаше към града с освежаваща морска вълна. Дворниците търгуваха пред своите врати с шарени манастирски дини и гражданите се уморяваха да стискат дините откъм полюсите и да навеждат ухо, за да чуят желаното пукане. Вечер от спортните игрища се връщаха потни щастливи футболисти. След тях тичаха хлапета и вдигаха прах. Те сочеха с пръсти прочутия вратар, а понякога дори го вдигаха на раменете си и го носеха с уважение.

Една вечер капитанът предупреди екипажа на „Антилопа“, че на другия ден им предстои голяма разходка извън града с раздаване на подаръци.

— Пред вид на това, че нашата детска забава ще бъде посетена от една девойка — рече Остап многозначително, — бих помолил господа доброволците да измият лицата си, да се почистят и главно — да не употребяват при пътуването груби изрази.

Паниковски много се развълнува, изпроси от капитана три рубли, изтича на баня и цяла нощ след това се чисти и стърга като войник пред парад. Той стана най-рано от всички и току подтикваше Козлевич да бърза. Антилоповци гледаха Паниковски с удивление. Той беше гладко избръснат и така напудрен, че приличаше на бивше конферансие. Час по час опъваше сакото си и с мъка въртеше шията си в оскаруайлдовската яка.

През време на разходката Паниковски се държеше много прилично. Когато го запознаваха със Зося, той преви изящно своя стан, но така се смути, че дори пудрата на бузите му се изчерви. В автомобила той сгъваше левия си крак, за да скрива скъсаната си обувка, от която надничаше палецът му. Зося беше с бяла рокля, тегелирана с червени конци. Антилоповци й харесаха много. Разсмиваше я грубият Шура Балаганов, който през целия път се причесваше с гребенче „Собинов“. Понякога той очистваше носа си с пръст, след което непременно изваждаше носна кърпичка и нежно си вееше с нея. Адам Казимирович учеше Зося да управлява „Антилопа“, с което също така спечели нейното разположение. Смущаваше я малко Паниковски. Тя мислеше, че той не разговаря с нея от гордост. Ала най-често спираше погледа си върху медалното лице на капитана.

При залез-слънце Остап раздаде обещаните подаръци. Козлевич получи едно украшение за верижка във вид на компас, което много отиваше на неговия издут сребърен часовник. На Балаганов беше поднесен „Четец-декламатор“ в дерматинова подвързия, а на Паниковски — розова връзка на сини цветя.

— А сега, приятели мои — рече Бендер, когато „Антилопа“ се върна в града, — ние със Зося Викторовна ще се разходим малко, а за вас е време да се приберете да спинкате в хана.

Ханът вече беше заспал, Балаганов и Козлевич свиреха с носовете си арпеджио, а Паниковски обикаляше с новата връзка на шията сред колите, чупеше ръце в безмълвна тъга.

— Каква фемина! — шепнеше той. — Обичам я като дъщеря!

Остап седеше със Зося на стъпалата на музея на древността. На площада, постлан с лава, се разхождаха млади хора, които любезничеха и се смееха. Отвъд редицата платани светеха прозорците на международния клуб на моряците. Чуждестранни матроси с меки шапки крачеха по двама, по трима и си разменяха непонятни кратки забележки.

— Защо ме обикнахте? — попита Зося, докосвайки Остап по ръката.

— Вие сте нежна и възхитителна — отговори капитанът, — вие сте най-добрата на света.

Дълго и мълчаливо седяха те в черната сянка на музейните колони и мислеха за своето мъничко щастие. Беше топло и тъмно като между длани.

— Спомняте ли си, аз ви разказвах за Корейко? — рече изведнъж Зося. — За онзи, който ми прави предложение.

— Да — каза Остап разсеяно.

— Той е много интересен човек — продължаваше Зося. — Спомняте ли си, разказвах ви, как той неочаквано замина?

— Да — каза Остап по-внимателно, — той е много интересен.

— Представете си, днес получих от него писмо, много интересно…

— Какво? — възкликна влюбеният, като се надигна от мястото си.

— Ревнувате ли? — запита лукаво Зося.

— Мм, малко. Какво ви пише този простак?

— Той съвсем не е простак. Просто е много нещастен и беден човек. Седнете, Остап. Защо станахте? Сериозно, аз никак не го обичам. Той ме моли да отида при него.

— Къде, къде да отидете? — закрещя Остап. — Къде е той?

— Не, няма да ви кажа. Вие сте ревнивец. Ще вземете отгоре на всичко и да го убиете.

— Какво говорите, Зося! — рече предпазливо капитанът. — Просто съм любопитен да науча къде така се нареждат хората.

— О, той е много далече! Пише, че е намерил много добра служба, тук му плащали съвсем малко. Сега той е на строежа на Източната магистрала.

— На кое място?

— Честна дума, много сте любопитен! Не бива да бъдете такъв Отело!

— Бога ми, Зося, вие ме карате да се смея. Нима приличам на стария глупав мавър? Просто ми се искаше да науча в коя част на Източната магистрала хората се нареждат.

— Ще ви кажа, щом искате. Той работи като нормировчик в Северното, поставящо релси градче — рече кротко девойката, — но то само така се нарича — градче. В същност това е влак. Александър Иванович ми го е описал много интересно. Този влак поставя релсите. Разбирате ли? И по тези релси се движи. А срещу него от юг идва друго също такова градче. Скоро те ще се срещнат. Тогава ще стане тържественото свързване. Всичко това — сред пустинята, пише той, камили… Наистина, нали е интересно?

— Необикновено интересно — рече великият комбинатор, като тичаше под колоните. — Знаете ли какво, Зося, трябва да си вървим. Късно е вече. Пък и студено е. Изобщо да вървим!

Той вдигна Зося от стъпалата, изведе я на площада и тук се запъна.

— Нима няма да ме изпратите до вкъщи? — запита тревожно девойката.

— Какво? — каза Остап. — Ах, до вкъщи? Виждате ли, аз…

— Добре — продума сухо Зося, — довиждане. И повече не идвайте при мен. Чувате ли?

Но великият комбинатор вече не чуваше нищо. Чак след като претича един квартал, той се спря.

— Нежна и възхитителна! — промърмори той.

Остап се върна назад, подир любимата. Една-две минути той летя под черните дървета. После отново се спря, свали капитанската си фуражка и затъпка на едно място.

— Не, това не е Рио де Жанейро! — рече той най-сетне.

Направи още две колебливи крачки, пак се спря, нахлупи фуражката и без да разсъждава повече, хукна към хана.

Още същата нощ от портата на хана излезе „Антилопа“, чиито фарове хвърляха бледа светлина. Съненият Козлевич с усилие въртеше кормилното колело. Балаганов успя да заспи в колата през време на кратките приготовления, а Паниковски тъжно шареше с очички и потръпваше от нощния хлад. Върху лицето му още личаха следите от празничната пудра.

— Карнавалът свърши! — викна капитанът, когато „Антилопа“ с тракане минаваше под железопътния мост. — Започва суровото всекидневие.

А в стаята на стария ребусник до букета повехнали рози плачеше нежната и възхитителната.

Глава XXV

Трите пътища

„Антилопа“ не се чувствуваше добре. Тя спираше дори и на леките нагорнища и безволево се хлъзгаше назад. В мотора се чуваха странни шумове и хъркане, като че под жълтия капак на автомобила душеха някого. Колата беше претоварена. Освен екипажа тя носеше на гърба си големи запаси гориво. В бидоните и бутилките, които запълваха цялото свободно място, бълбукаше бензин. Козлевич поклащаше глава, даваше газ и съкрушено гледаше Остап.

— Адам — казваше капитанът, — вие сте наш баща, ние сме ваши деца. Курс на изток! Вие имате прекрасен навигационен прибор — компас-украшение. Не се отклонявайте от пътя!

Антилоповци пътуваха вече трети ден, но освен Остап никой не знаеше точно крайната цел на новото пътешествие. Паниковски поглеждаше печално рошавите кукурузени ниви и плахо фъфлеше:

— Защо пак пътуваме? За какво е всичко това? Тъй хубаво беше в Черноморск.

И при спомена за чудната фемина той въздишаше трепетно. Освен това му се ядеше, а нямаше какво да се яде: парите се бяха свършили.

— Напред! — отговори му Остап. — Не мрънкайте, старче. Вас ви чакат златни челюсти, дебеличка вдовичка и цял басейн кефир. На Балаганов ще купя матроско костюмче и ще го запиша в първоначалното училище. Там той ще се научи да чете и пише, което на неговата възраст е абсолютно необходимо. А Козлевич, нашият верен Адам, ще получи нова кола. Каква искате, Адам Казимирович? „Стъдибейкър“? „Линкълн“? „Рой“?, „Испано-сюиз“?

— „Изота-фраскини“ — рече Козлевич, заруменял.

— Добре. Ще я получите. Тя ще се нарича „Антилопа Втора“ или „Дъщеря на Антилопа“, както ви се харесва. А сега няма защо да падаме духом. Прехраната аз ще ви осигуря. Наистина чантата ми изгоря, но останаха неизгарящите идеи. Ако ли съвсем загазим, тогава ще спрем в някое щастливо градче и ще уредим там севилски бой с бикове. Паниковски ще бъде пикадор. Само това ще предизвика необикновен интерес сред публиката, а следователно и огромен сбор.

Колата се движеше по широк друм, нашарен от следите на тракторни вериги. Шофьорът неочаквано спря.

— Накъде да вървим? — запита той. — Три пътя.

Пътниците слязоха от колата и като раздвижваха изтръпналите си крака, минаха малко напред. На кръстопътя имаше наклонен каменен стълб, на който бе кацнала тлъста врана. Сплесканото слънце захождаше зад кукурузените кичури. Тясната сянка на Балаганов се губеше към хоризонта. Земята беше леко докосната от тъмната краска и първата звезда навреме сигнализираше за настъпването на нощта.

Три пътя лежаха пред антилоповци: асфалтов, шосеен и черен. Асфалтът още се жълтееше от слънцето, синкава пара плуваше над шосето, а междуселският път беше съвсем тъмен и се губеше в нивите веднага след стълба. Остап подвикна на враната, която много се изплаши, но не литна, повъртя се замислен на кръстопътя и рече:

— Обявявам конференцията на руските богатири за открита! Налице са: Иля Муромец — Остап Бендер, Добриня Никитич — Балаганов, и Альоша Попович[23] — уважаваният от всички нас Михаил Паниковски.

Козлевич, възползуван от спирането, беше се пъхнал под „Антилопа“ с френския ключ и поради това не беше включен в числото на богатирите.

— Драги Добриня — разпореди се Остап, — застанете, моля ви се, отдясно! Мосю Попович, заемете вашето място от лявата страна! Дигнете длани над челата и се взирайте напред.

— Какви са пък тия шеги сега? — възмути се Альоша Попович. — Аз съм гладен. Да вървим по-скоро някъде!

— Срамота е, Альошенка — рече Остап, — застанете, както прилича на древен княз. И мислете. Гледайте как се държи Добриня. За него, ако речеш, веднага можеш народна песен да напишеш. И така, богатири, по кой път да тръгнем? На кой от тях лежат парите, нужни ни за текущи разходи? Аз знам, Козлевич би тръгнал по асфалта, шофьорите обичат хубавите пътища. Но Адам е честен човек, той зле се оправя в живота. За витязите асфалтът не значи нищо. Той води навярно в някой зърнен гигант. Ще се загубим там сред шума на машините. При това ще ни сгази някой „катерпилер“ или комбайн. А да умреш под комбайн, е скучно. Не, богатири, ние няма да тръгнем по асфалтовия път. Сега — шосето. Козлевич естествено не би се отказал и от него. Ала повярвайте на Иля Муромец — шосето не е удобно за нас. Нека ни обвиняват в изостаналост, но ние няма да тръгнем по този път. Усетът ми подсказва, че ще срещнем нетактични колхозници и прочее образовани граждани. Освен това не им е притупало за нас. По техните обобществени имоти сега се мъкнат многобройни литературни и музикални бригади, които събират материал за агропоеми и бостански кантати. Остава черният път, граждани богатири! Ето го древния приказен път, по който ще тръгне „Антилопа“. Тук витае руският дух! Тук на Русия лъха! Тук още лети догарящата жар-птица и за хора от нашата професия попадват сегиз-тогиз златни перца. Тук още седи на своите сандъци кулакът Кашчей[24], който се е смятал за безсмъртен и сега, ужасен, се е убедил, че идва краят му. Но за нас, богатири, нещо може да падне от него, особено ако му се представим като странствуващи монаси. От гледище на пътната техника този приказен път е отвратителен. Но за нас друг път няма. Адаме! Тръгваме!

Козлевич тъжно изкара колата на черния път, дето тя веднага започна да описва криволици, да се накланя настрана и да подхвърля високо пътниците. Антилоповци се хващаха един за друг, псуваха се тихо и удряха коленете си в твърдите бидони.

— Искам да ям! — стенеше Паниковски. — Искам гъска! Защо напуснахме Черноморск?

Колата пищеше, измъквайки се от дълбоките коловози, и отново пропадаше в тях.

— Дръжте се, Адаме! — викаше Бендер. — Дръжте се на всяка цена! Нека само „Антилопа“ ни закара до Източната магистрала и ние ще я наградим със златни шини с мечове и ленти!

Козлевич не чуваше. От бесните подскачания кормилото се изтръгваше от ръцете му. Паниковски продължаваше да се тормози.

— Бендер — изхърка той неочаквано, — вие знаете колко ви уважавам, но нищо не разбирате! Вие не знаете какво нещо е гъската! Ах, как обичам тази птица! Тя е дивна, тлъста птица, честна, благородна дума. Гъска! Бендер! Крилце! Шийка! Краче! Вие знаете ли, Бендер, как хващам аз гъската? Аз я убивам като тореадор — с един удар. Същинска опера е, когато отивам за гъска! „Кармен“!…

— Знаем — каза капитанът, — видяхме в Арбатов. Не ви съветвам да повтаряте.

Паниковски замълча, но само след една минута, когато нов тласък на колата го хвърли върху Бендер, отново се чу неговият трескав шепот:

— Бендер! Тя се разхожда по пътя. Гъска! Тази дивна птица се разхожда, а аз стоя и се преструвам, че това не ме интересува. Тя се приближава. Ей сега ще почне да съска срещу мен. Тези птици си мислят, че са най-силни и тук е слабото им място. Бендер! Тук е слабото им място!…

Сега нарушителят на конвенцията почти пееше:

— Тя идва към мен и съска като грамофон. Но аз не съм от страхливите, Бендер. На мое място друг би избягал, а аз стоя и чакам. Ето тя идва и проточва шия, бяла гъша шия с жълта човка. Тя иска да ме ухапе. Забележете, Бендер, моралното предимство е на моя страна. Не аз я нападам, а тя напада мен. И тук, с цел да се самозащитя, аз я хва…

Но Паниковски не успя да довърши своята реч. Раздаде се ужасен разтърсващ трясък и антилоповци за миг се намериха направо на пътя в най-различни пози. Краката на Балаганов стърчаха от канавката. На корема на великия комбинатор лежеше бидон с бензин. Паниковски пъшкаше, притиснат леко от един ресор. Козлевич се изправи на крака и направи няколко крачки, като се олюляваше.

„Антилопа“ я нямаше. На пътя лежеше безобразна купчина останки: бутала, възглавници, ресори. Медните тръбички на мотора блестяха на лунната светлина. Разбитата каросерия се бе свлякла в канавката и лежеше до свестилия се Балаганов. Веригата се бе проснала в коловоза като змия. В настъпилата тишина се чу тънък звън и някъде отвисоко долетя колело, види се, далече отхвърлено от удара. Колелото описа дъга и меко легна пред краката на Козлевич.

И ето тогава шофьорът разбра, че всичко е свършено. „Антилопа“ беше загинала. Адам Казимирович седна на земята и обхвана главата си с ръце. След няколко минути капитанът го побутна по рамото и каза с променен глас:

— Адаме, трябва да вървим.

Козлевич стана и тозчас се отпусна пак на предишното си място.

— Трябва да вървим — повтори Остап. — „Антилопа“ беше вярна кола, но на този свят има още много коли. Скоро вие ще можете да си изберете, каквато обичате. Да вървим, трябва да бързаме. Трябва да пренощуваме някъде, да хапнем, да намерим пари за билети. Ще се наложи да пътуваме далече. Да вървим, да вървим, Козлевич! Животът е прекрасен въпреки недостатъците. Къде е Паниковски? Къде е този гъскокрадец? Шура! Водете, Адам!

Повлякоха Козлевич под ръце. Той се чувствуваше като кавалерист, чийто кон е загинал по негово недоглеждане. Струваше му се, че сега ще му се присмиват всички пешеходци.

След гибелта на „Антилопа“ пътят изведнъж стана по-труден. Наложи се да нощуват в полето.

Остап тутакси заспа сърдит, заспаха и Балаганов и Козлевич, а Паниковски цяла нощ седя край огъня и трепера.

Антилоповци станаха на разсъмване, но до най-близкото село можеха да стигнат едва в четири часа след обяд. През целия път Паниковски се влачеше отзад. Той накуцваше. От глад очите му бяха добили котешки блясък и той неспирно се оплакваше от съдбата и капитана.

В селото Остап заповяда на екипажа да чака на Трета улица и никъде да не се отлъчва, а той отиде на Първа, в селсъвета. Оттам се върна доста бързо.

— Всичко е наредено — рече той с развеселен глас, — ей сега ще ни настанят на квартира и ще ни дадат да хапнем. След обяда ще се изтягаме на сеното. Помните ли — мляко и сено? А довечера даваме спектакъл. Аз вече го продадох за петнадесет рубли. Парите са получени. Шура! Вие ще трябва да издекламирате нещо от „Четец-декламатор“, аз ще показвам антирелигиозни фокуси с карти, а Паниковски… Къде е Паниковски? Къде се е дянал?

— Ей сега беше тука — рече Козлевич.

Но не щеш ли, иззад плета, до който стояха антилоповци, се чу крякане на гъски и женски писък, полетяха бели пера и на улицата изтича Паниковски. Изглежда, че ръката беше изменила на тореадора и той, с цел да се самозащити, беше нанесъл неправилен удар на птицата. Подир него тичаше стопанката и размахваше цепеница.

— Жалка, нищожна жена! — викаше Паниковски, който беше се устремил вън от селото.

— Ама че пън! — възкликна Остап, без да скрива яда си. — Този негодник развали спектакъла ни. Да бягаме, докато не са си взели петнадесетте рубли.

В това време разядосаната стопанка настигна Паниковски, замахна и го цапардоса с цепеницата по гръбнака. Нарушителят на конвенцията се строполи на земята, но веднага скочи и полетя с неестествена бързина. Извършила този акт на възмездие, стопанката свърна радостно назад. Когато изтича покрай антилоповците, тя им се закани с цепеницата.

— Сега нашата артистична кариера завърши — каза Остап, като се измъкваше с бърза крачка от селото. — Яденето, почивката — всичко пропадна.

Те настигнаха Паниковски едва след три-четири километра. Той лежеше в канавката край пътя и високо се вайкаше. От умора, страх и болка беше побледнял и многобройните старчески румени петна бяха изчезнали от лицето му. Беше толкова жалък, че капитанът отмени наказанието, което се канеше да му наложи.

— Тупнаха Альоша Попович, и то по яката гърбина! — рече Остап, когато мина покрай него.

Всички погледнаха Паниковски с отвращение. И той отново се потътри в опашката на колоната, като пъшкаше и бръщолевеше:

— Почакайте ме, не бързайте. Аз съм стар, болен съм, лошо ми е!… Гъска! Краче! Шийка! Фемина!… Жалки, нищожни хора!

Но антилоповци така бяха свикнали с вайканията на стареца, че не им обръщаха внимание. Гладът ги гонеше напред. Никога досега светът не им се бе виждал така тесен и неудобен. Пътят се точеше безкрайно и Паниковски изоставаше все повече и повече. Приятелите вече се спуснаха в една тясна жълта долина, а нарушителят на конвенцията все още се чернееше на гребена на хълма върху зеленикавото здрачно небе.

— Старецът стана невъзможен — каза гладният Бендер. — Ще трябва да го уволним. Идете, Шура, и довлечете този симулант!

Недоволният Балаганов тръгна да изпълни поръката. Докато той се изкачваше бързо по хълма, фигурата на Паниковски изчезна.

— Нещо е станало — рече Козлевич след известно време, като гледаше към гребена, от който Балаганов даваше знаци с ръце.

Шофьорът и капитанът се изкачиха горе.

Нарушителят на конвенцията лежеше насред пътя неподвижен като кукла. Розовата лента на връзката пресичаше косо гърдите му. Едната му ръка беше подвита под гърба. Очите гледаха дръзко към небето. Паниковски беше мъртъв.

— Паралич на сърцето — каза Остап само за да каже нещо. — Мога да определя и без стетоскоп. Горкият старец!

Той се извърна. Балаганов не можеше да откъсне очи от мъртвеца. Внезапно лицето му се изкриви и той едва проговори:

— А аз го набих заради гирите. И по-преди се бих с него.

Козлевич си спомни за загиналата „Антилопа“, погледна ужасен Паниковски и запя латинска молитва.

— Зарежете това, Адаме! — каза великият комбинатор. — Аз знам всичко, което имате намерение да направите. След псалма ще кажете: „Бог дал, бог взел“, сетне: „Всички сме под божията воля“, а после още нещо, лишено от смисъл, като: „Все пак нему сега му е по-добре, отколкото на нас.“ Всичко това е ненужно, Адам Казимирович. Пред нас стои проста задача: тялото трябва да бъде предадено на земята.

Беше вече съвсем тъмно, когато за нарушителя на конвенцията се намери последно пристанище. Това беше естествен гроб, изрит от дъждовете в основата на една каменна, стърчаща перпендикулярно плоча. Види се, тази плоча стоеше отдавна край пътя. Може би някога да се е мъдрил на нея надпис:

а може би тя беше просто синорен знак от времето на Потьомкин, но това не беше важно. Положиха Паниковски в ямата, накопаха с пръти земя и го затрупаха. След това антилоповци натиснаха с рамене разклатилата се от времето плоча и я събориха. Сега гробът беше готов. При светлината на кибритени клечки великият комбинатор написа върху плочата с парче тухла епитафия:

Тук лежи

МИХАИЛ САМУЕЛЕВИЧ

ПАНИКОВСКИ

човекът без паспорт

Остап свали капитанската си фуражка и каза:

— Аз често бях несправедлив към покойника. Но беше ли покойникът нравствен човек? Не, той не беше нравствен човек. Това беше бивш слепец, самозванец и гъскокрадец. Всичките си сили той вложи, за да живее за сметка на обществото. Но обществото не искаше той да живее за негова сметка. А Михаил Самуелевич не можеше да понесе това противоречие на възгледите, защото имаше избухлив характер. И затуй умря. Край.

Козлевич и Балаганов останаха недоволни от надгробното слово на Остап. Те смятаха, че би било по-уместно, ако великият комбинатор се спреше подробно върху благодеянията, оказани от покойния на обществото, неговата помощ на бедните, върху чувствителната душа на покойния, върху неговата любов към децата, а също така и върху всичко онова, което се приписва на всеки покойник. Балаганов дори пристъпи към гроба, за да изрази сам всичко това, но капитанът вече бе нахлупил фуражката си и се отдалечаваше с бързи крачки.

Когато останките от антилоповската армия пресякоха долината и превалиха нов хълм, веднага след него се показа малка железопътна гара.

— А ето и цивилизацията — каза Остап, — може би има бюфет, храна. Ще поспим на пейките. Сутринта ще потеглим на изток. Вие как смятате?

Шофьорът и бордмеханикът стояха безмълвни.

— Защо мълчите като годеници?

— Знаете ли, Бендер — рече най-после Балаганов, — аз няма да дойда. Не се обиждайте, но не вярвам. Не знам къде трябва да вървя. Всички ще се затрием там. Аз оставам.

— И аз исках да ви кажа същото — подкрепи го Козлевич.

— Както искате — забеляза Остап с внезапна сухост.

На гарата нямаше бюфет. Гореше голяма газена лампа. В чакалнята дремеха върху торбите си две жени. Целият железопътен персонал сновеше по дъсчения перон и тревожно се взираше в предутринната тъмнина отвъд семафора.

— Какъв е влакът? — попита Остап.

— Специален — отвърна нервно началникът на гарата, поправяйки червената си шапка със сребърните ширити. — С особено назначение. Задържан е за две минути. Спирката не дава пропуск.

Дочу се бучене, затрепераха жиците, от бученето се излюпиха две вълчи очички и късият блестящ влак нахлу бързо в гарата. Засияха широките стъкла на първокласните вагони, току под носа на антилоповци прелетяха букетите и винените бутилки на вагон-ресторанта, придружителите на вагоните скочиха в движение с фенери и перонът в миг се изпълни с весел руски говор и чуждестранна реч. Надлъж по вагоните висяха гирлянди от иглолистни клонки и лозунги:

Специалният влак с гостите отиваше за откриването на линията.

Великият комбинатор изчезна. След половин минута той отново се появи и зашепна:

— Аз ще пътувам! Как ще пътувам — не зная, не зная, но ще пътувам! Искате ли да дойдете с мен? За последен път ви питам.

— Не — каза Балаганов.

— Няма да дойда — рече Козлевич, — не мога повече.

— А какво ще правите?

— Ами какво мога да правя? — отговори Шура. — Ще стана дете на лейтенант Шмид — това е.

— Смятам да стегна „Антилопа“ — продума жално Адам Казимирович, — ще ида при нея, ще я прегледам, ремонт ще й направя.

Остап искаше да каже нещо, но продължително изсвирване затвори устата му. Той притегли към себе си Балаганов, помилва го по гърба, разцелува се с Козлевич, махна с ръка и изтича към влака, чиито вагони вече се сблъскваха от първия тласък на локомотива. Но още нестигнал до влака, той се върна, пъхна в ръката на Козлевич петнадесетте рубли, получени срещу продадения спектакъл, и скочи на стъпалото на потеглилия влак.

Когато се озърна, той забеляза в лилавата мъгла две мънички фигурки, които се изкачваха по насипа. Балаганов се връщаше в неспокойния стан на децата на лейтенант Шмид, Козлевич се тътреше към останките на „Антилопа“.

Трета част

Частно лице

Глава XXVI

Пътникът от специалния влак

До асфалтовия пристан на Рязанската гара в Москва стоеше къс специален влак. Той имаше само шест вагона: фургон, дето нямаше както обикновено багаж, а се съхраняваха в лед запаси от храна, вагон-ресторант, от който надничаше белият готвач, и правителствен салон. Останалите три вагона бяха пътнически и на техните дивани със строги раирани калъфи трябваше да се настани делегацията от работници-ударници, а също така чуждестранните и съветските кореспонденти.

Влакът се готвеше да потегли за местосвързването релсите на Източната магистрала.

Предстоеше дълго пътуване. Ударниците тикаха в платформата на вагона пътнически кошници с люшкащи се на желязна пръчка черни катинарчета. Съветската преса се суетеше по перона, като размахваше лакирани шперплатови куфари.

Чужденците следяха носачите, които пренасяха големите им кожени куфари, сандъци и кутии с цветни етикети от разни туристически бюра и параходни компании.

Пътниците успяха да се снабдят с книжката „Източната магистрала“ с изрисувана на корицата камила, която души релса. Книжката се продаваше още тук, на една багажна количка. Авторът на книгата, журналистът Паламидов, вече няколко пъти минаваше покрай количката, като поглеждаше ревниво купувачите. Той се смяташе познавач на магистралата и отиваше там за трети път.

Наближаваше време за тръгване, но прощалната сцена с нищо не напомняше заминаването на обикновен пътнически влак. На перона нямаше баби, никой не показваше от прозореца детенце, което да хвърли последен поглед на своя дядо. Разбира се, нямаше го и дядото, в погасналите очи на когото се чете обикновено страх от теченията при пътуването с влак. Разбира се, никой не се и целуваше. Делегацията на работниците-ударници беше докарана на гарата от профсъюзните дейци, които още не бяха успели да подработят въпроса за прощалните целувки. Московските кореспонденти бяха изпращани от редакционните работници, свикнали в такива случаи да се отървават с ръкувания. Чуждестранните кореспонденти тук, на брой тридесетина души, пътуваха за откриването на магистралата в пълен състав, с жените и грамофоните си, така че нямаше кой да ги изпраща.

Участниците в експедицията говореха съответно на момента по-гръмко от обикновено, безпричинно вадеха бележници и упрекваха изпращачите, задето не тръгват заедно с тях в едно такова интересно пътуване. Особено дигаше врява журналистът Лавуазиян. Той беше млад по душа, но в неговите къдри като луна в джунгли лъщеше плешивина.

— Просто не мога да ви гледам! — викаше той на изпращачите. — Нима вие можете да разберете какво нещо е Източната магистрала!

Ако ръцете на пламенния Лавуазиян не бяха заети с голямата пишеща машина в мушамен коларски калъф, той може би дори би набил някой от приятелите си, толкова беше страстен и предан на делото на вестникарската информация. На него още сега му се искаше да прати в своята редакция бърза телеграма, само че нямаше за какво.

Пристигналият на гарата по-рано от всички сътрудник на профсъюзния орган Ухудшански се разхождаше бавно покрай влака. Той носеше със себе си „Туркестанският край, пълно географско описание на нашето отечество, настолна и пътеводна книга за руските хора“, съчинение на Семьонов-Тян-Шански, издадено в 1903 година. Спираше се около групите заминаващи и изпращачи и с известна сатирична нотка в гласа казваше:

— Заминавате ли? Тъй, тъй!

Или:

— Оставате ли? Тъй, тъй!

По такъв начин той мина към началото на влака, дълго гледа, отметнал глава назад, локомотива и най-сетне каза на машиниста:

— Работите ли? Тъй, тъй!

След това журналистът Ухудшански отиде в купето, разтвори последния брой на своя профорган и се унесе в четене на собствената си статия със заглавие „Да подобрим работата в магазинните комисии“ и подзаглавие „Комисиите се преустройват недостатъчно“. Статията съдържаше отчет за някакво заседание и отношението на автора към описваното събитие можеше да се определи с едно изречение: „Заседавате ли? Тъй, тъй!“ Ухудшански чете чак до тръгването на влака.

Един от изпращачите, човек с розов плюшен нос и кадифени слепоочия, произнесе пророчески думи, които страшно изплашиха всички.

— Познавам ги аз тези пътувания — заяви той, — пътувал съм и аз. Вашето бъдеще ми е известно. Вие сте тук стотина души. Ще пътувате, общо взето, цял месец. Двама от вас ще изтърват влака на малка глуха гаричка без пари и документи и ще ви настигнат едва след една седмица, гладни и окъсани. На някого непременно ще откраднат куфара. Може би на Паламидов или на Лавуазиян, или на Навроцки. И пострадалият ще хленчи през целия път и ще проси от колегите си четка за бръснене. Четката ще връща неизмита, а паничката ще загуби. Един пътник, разбира се, ще умре и приятелите на покойника, вместо да пътуват за местосвързването на релсите, ще бъдат принудени да върнат тленните останки в Москва. Много скучно и неприятно — да возиш тленни останки! Освен това из пътя ще започнат интриги. Повярвайте ми! Някой, може би същият този Паламидов или Ухудшански, ще извърши антиобществена постъпка. И вие дълго и скучно ще го съдите, а той със скимтене и стонове ще бяга от вас. Всичко ми е известно. Отивате вие сега с шапки и каскети, а ще се върнете с тюбетейки. Най-глупавият от вас ще купи пълна премяна на бухарски евреин: кадифена шапка, обшита с чакалова кожа, и дебел юрган, ушит като халат. И, разбира се, вечер всички ще пеете във вагона „Стенка Разин“, ще ревете глупаво: „Из за борд её бросает в надлежащую волну.“ Нещо повече, дори чужденците ще пеят „Вниз по матушке по Волге, сюр нотр мер Вольга, по нашей матери Волге.“

Лавуазиян се разсърди и замахна с пишещата машина към пророка.

— Вие ни завиждате! — каза той. — Ние няма да пеем.

— Ще запеете, гълъбчета. Това е неизбежно. На мен всичко ми е известно.

— Няма да пеем.

— Ще пеете. И ако сте честни хора, незабавно ще ми пишете за това една картичка.

В това време се чу сдържан вик. От покрива на фургона падна фоторепортерът Меншов. Той се бе качил горе, за да заснеме моменти от заминаването. Няколко секунди Меншов лежа на перона, като държеше апарата над главата си. После стана, провери угрижен обектива и отново се покатери на покрива.

— Падате ли? — попита Ухудшански, като се подаде от прозореца с вестника.

— Какво падане е това! — рече презрително фоторепортерът. — Ако бяхте видели как падах от спиралната стълба в Парка за отдих и култура!

— Тъй, тъй! — забеляза представителят на профоргана и се дръпна от прозореца.

Меншов се изкачи на покрива, застана на едно коляно и продължи работата си. Един норвежки писател, който вече бе наместил своите неща в купето и бе излязъл на перона да се поразходи, го гледаше с израз на най-живо задоволство. Писателят имаше светли детски коси и голям варяжки нос. Норвежецът беше така възхитен от фотоюначеството на Меншов, че почувствува нужда да сподели с някого своите чувства. С бързи крачки той се приближи към един старец — ударник от Трьохгорка, допря показалеца си до гърдите му и пронизително извика:

— Вие!

След това той посочи собствените си гърди и също така пронизително извика:

— Аз!

Като изчерпа по този начин всички руски думи, с които разполагаше, писателят се усмихна приветливо и изтича към своя вагон, понеже удари вторият звънец. Ударникът също изтича към вагона си. Меншов слезе на земята. Закимаха глави, появиха се последните усмивки, притича фейлетонист с балтон с черна кадифена яка. Когато опашката на влака вече се клатушкаше на изходната стрелка, от бюфета изскочиха двамата братя-кореспонденти — Лев Рубашкин и Ян Скамейкин. Между зъбите на Скамейкин се виждаше стиснат виенски шницел. Скачайки като млади кучета, братята хукнаха по перона, скочиха на покритата с петна нефт земя и едва тук, между траверсите, разбраха, че не могат да стигнат влака.

А влакът, изхвръкнал от строяща се Москва, вече поде своята оглушителна песен. Той тракаше с колелата, адски се кискаше под мостовете и едва когато се намери сред вилните гори, малко се поуспокои и разви голяма скорост. Предстоеше му да опише порядъчна крива върху глобуса, предстоеше му да смени няколко климатични провинции, да се прехвърли от централната прохлада в горещата пустиня, да мине през много големи и малки градове и да изпревари московското време с четири часа.

Първия ден надвечер във вагона на съветските кореспонденти се явиха двама вестители на капиталистическия свят: представителят на свободомислещ австрийски вестник господин Хайнрих и американецът Хирам Бурман. Те дойдоха да се запознаят. Господин Хайнрих беше дребен на ръст. Мистър Хирам носеше мека шапка с подвита периферия. И двамата говореха руски доста чисто и правилно. Известно време всички стояха мълчаливо в коридора и с интерес се оглеждаха едни други. За да завържат разговор, заговориха за Художествения театър. Хайнрих похвали театъра, а мистър Бурман забеляза уклончиво, че в СССР него, като ционист, най-много го интересува еврейският въпрос.

— У нас такъв въпрос вече няма — рече Паламидов.

— Как може да няма еврейски въпрос? — зачуди се Хирам.

— Няма. Не съществува.

Мистър Бурман се развълнува. Цял живот той бе писал в своя вестник статии по еврейския въпрос и сега му беше мъчно да се раздели с този въпрос.

— Но в Русия нали има евреи? — каза той предпазливо.

— Има — отговори Паламидов.

— Значи, има и въпрос?

— Не. Евреи има, а въпрос няма.

Сгъстеното електричество в коридора на вагона беше малко разредено от появяването на Ухудшански. Той отиваше към умивалнята с пешкир на врата.

— Разговаряте ли? — каза той, като се полюшкваше от бързото движение на влака. — Тъй, тъй!

Когато се връщаше чист и бодър, с капки вода по слепите очи, спорът беше обхванал вече целия коридор. От купетата наизлязоха съветските журналисти, от съседния вагон се явиха няколко ударници, дойдоха още двама чужденци — италиански кореспондент с фашистка значка, изобразяваща ликторския сноп и брадвичката, и един немски професор-ориентолог, който отиваше на тържеството по покана на Вокс[25]. Спорът се водеше на много широк фронт — от строителството на социализма в СССР до излизащите на мода на Запад мъжки такета. И по всички точки, каквито и да биваха те, възникваха разногласия.

— Спорите ли? Тъй, тъй! — каза Ухудшански и се оттегли в своето купе.

Сред общия шум можеха да се различат само отделни подвиквания.

— Щом е така — казваше господин Хайнрих, хванал путиловеца Суворов за рубашката, — тогава защо вие тринадесет години само дърдорите? Защо не направите световната революция, за която толкова говорите? Значи, не можете? Тогава престанете да дърдорите!

— Но ние няма и да правим революция у вас! Сами ще си я направите.

— Аз ли? Не, аз няма да правя революция.

— Тогава без вас ще я направят, няма и да ви питат.

Мистър Хирам Бурман стоеше облегнат на тапицираната с кожа стена между прозорците и безучастно гледаше спорещите. Еврейският въпрос пропадна в някаква дискусионна пукнатина още в самото начало на разговора, а другите теми не извикваха в душата му никакви емоции. От групата, дето немският професор се изказваше положително за предимствата на съветския брак пред църковния, се отдели стихотворният фейлетонист, който се подписваше с псевдонима Гаргантюа. Той се приближи до замисления Хирам и започна разпалено да му обяснява нещо. Хирам се заслуша, ала скоро се убеди, че нищо не може да разбере. В същото време Гаргантюа непрекъснато оправяше нещо в тоалета на Хирам — ту затягаше връзката му, ту махаше от него някоя прашинка, ту закопчаваше и отново разкопчаваше копче, говореше доста силно и като че дори ясно. Но в неговата реч имаше някакъв неуловим дефект, който превръщаше думите в каша. Бедата ставаше по-голяма от това, че Гаргантюа обичаше да говори и след всяко изречение искаше потвърждение от събеседника си.

— Нали така? — казваше той и въртеше глава, сякаш се канеше да клъвне със своя голям хубав нос някакво зрънце. — Нали е правилно?

Само тези думи в същност можеха да се разберат в речта на Гаргантюа. Всичко останало се сливаше в чудновато убедително клокочене. Мистър Бурман се съгласяваше от вежливост и скоро избяга. Всички се съгласяваха с Гаргантюа и той се смяташе за човек, способен да убеди когото си иска и в каквото иска.

— Виждате ли — каза той на Паламидов, — вие не умеете да разговаряте с хората. А аз го убедих. Току-що му доказах и той се съгласи с мен, че у нас вече не съществува никакъв еврейски въпрос. Нали така? Нали е правилно?

Паламидов нищо не разбра, но кимна с глава и се заслуша в разговора, който се водеше между немския ориентолог и придружителя на вагона. На придружителя отдавна му се искаше да влезе в разговора и едва сега намери свободен по вкуса си слушател. Като научи предварително титлата, а също така името и презимето на събеседника, придружителят остави метлата настрана и започна плавно:

— Вие вероятно не сте чували, гражданино професоре, в Средна Азия има такова едно животно, което се нарича камила. То има на гърба си две могили. Имах аз един познат железничар, вие навярно сте чували за него, другаря Должностюк, багажен раздавач. Яхнал той тази камила между могилите и я ударил с камшика. Камилата била зла и почнала да го натиска с могилките, без малко да го смачка. Должностюк обаче успял да скочи на земята. Сърцат момък беше, вие навярно сте чували за него? Тогава камилата взела, че оплюла целия му кител, а пък кителът — току-що взет от пералнята.

Вечерният разговор догаряше. Сблъскването между двата свята завърши благополучно. Караница някак си не стана. Съвместното съществуване в специалния влак на двете системи — капиталистическата и социалистическата, — ще не ще трябваше да продължи около един месец. Врагът на световната революция, господин Хайнрих, разказа стар пътнически анекдот, след което всички отидоха в ресторанта да вечерят, като преминаваха от вагон на вагон по друсащите се железни щитове и присвиваха очи от пронизващия вятър. В ресторанта обаче населението на влака седна на различни места. Още тук, на вечерята, стана сгледа. Чужбина, представена от кореспондентите на най-големите вестници и телеграфни агенции от цял свят, усърдно залегна над хлебната водка и с ужасна вежливост попоглеждаше ударниците с ботуши и съветските журналисти, които бяха дошли по домашному с нощни пантофи и само с копчета на яките вместо връзки.

Различни хора седяха във вагон-ресторанта: и провинциалистът от Ню Йорк мистър Бурман, и една канадска девойка, която беше пристигнала отвъд океана само един час преди тръгването на специалния влак и поради това още въртеше като ударена глава над котлета в дългата металическа чиния, и един японски дипломат, и друг един японец, по-млад, и господин Хайнрих, чиито жълти очи, кой знае защо, се усмихваха, и един млад английски дипломат с тънка тениска талия, и немецът ориентолог, който доста търпеливо изслуша разказа на придружителя за съществуването на странното животно с двете могилки на гърба, и американски икономист, и чехословак, и поляк, и четирима американски кореспонденти, между които един пастор, който пишеше във вестника на Съюза на християнските младежи, и една стопроцентова американка от стар пионерски род с холандско име, която беше се прославила с това, че миналата година изтървала влака в Минерални води и с рекламна цел се крила известно време в бюфета на гарата (това събитие предизвика голяма паника в американската преса; три дни се печатаха статии със съблазнителните заглавия: „Девойка от стар род в лапите на дивите кавказки планинци“ и „Смърт или откуп“) и много други. Едни се отнасяха към всичко съветско враждебно, други се надяваха в най-кратък срок да разгадаят загадъчните души на азиатците, трети пък се мъчеха добросъвестно да проумеят какво става в края на краищата в Страната на съветите.

Съветската страна дигаше врява на своите маси. Ударниците донесоха със себе си храна в книжни пакети и залегнаха над чая в подложките от бял круповски метал. По-състоятелните журналисти си поръчаха шницели, а Лавуазиян, който внезапно бе обзет от припадък на славянизъм, реши да не се посрами пред чужденците и поиска бъбреци соте. Бъбреците той не изяде, защото не ги обичаше още от малък, но при все това се наду от гордост и хвърляше към чужбинците предизвикателни погледи. И на съветската страна имаше различни хора. Имаше тук сормовски работник, пратен като делегат от общото събрание, и строител от Сталинградския тракторен завод, който преди десет години беше лежал в окопите против Врангел на същото онова поле, където сега се издига тракторният гигант, и тъкач от Серпухов, заинтересован от Източната магистрала, защото тя трябваше да ускори доставянето на памук в текстилните райони.

Тук седяха и металици от Ленинград, и миньори от Донбас, и машинист от Украйна, и ръководителят на делегацията в бяла руска рубашка с голяма бухарска звезда, получена за борбата с емира. Колко би се учудил дипломатът с тенисната талия, ако научеше, че дребният вежлив стихотворец Гаргантюа осем пъти е бил пленяван от разните хайдамашки атамани и един път дори е бил разстрелян от махновци, за което не обичаше да разправя, понеже беше запазил най-неприятни спомени, измъквайки се с простреляно рамо от общата могила.

Възможно е и представителят на християнската младеж да се хванеше за сърцето, ако научеше, че веселият Паламидов е бил председател на армейски трибунал, а Лавуазиян, преоблечен в интерес на вестникарската информация като жена, бе проникнал в събрание на баптистките, за което написа голяма антирелигиозна кореспонденция, че нито един от присъствуващите съветски граждани не е кръстил своите деца и че между тези изчадия има дори четирима писатели.

Разни хора седяха във вагон-ресторанта.

На втория ден думите на плюшения пророк се сбъднаха. Когато влакът с тътен и пуфтене преминаваше Волга по Сизранския мост, специалните пътници подеха с неприятни градски гласове песента за волжкия богатир. При това те се стараеха да не се гледат в очите. В съседния вагон чужденците, които не знаеха точно къде и какво трябва да се пее, с въодушевление изпълняваха „Ей, пълна, пълна кошничка“ с не по-малко странния припев: „Ей, юхнем!“ Отворена картичка на човека с плюшения нос никой не изпрати, беше ги срам.

Единствен само Ухудшански се държеше. Той не пееше заедно с всички. Когато песенната вакханалия овладя влака, единствен той мълчеше — стискаше силно зъби и се преструваше, че чете „Пълно географско описание на нашето отечество“. Той беше строго наказан. Музикалният пароксизъм го сполетя през нощта, далече отвъд Самара. Посред нощ, когато необикновеният влак вече спеше, от купето на Ухудшански се чу треперлив глас: „Бди над Волга скала, в мъх обрасла е тя!“ Пътуването взе своето.

А още по-късно, когато заспа и Ухудшански, вратата откъм платформата се отвори, за миг се чу волният грохот на колелетата и в празния блестящ коридор влезе, като се озърташе, Остап Бендер. Един миг той се колеба, а после махна сънливо с ръка и отвори вратата още на първото купе. Под светлината на синята нощна лампичка спяха Гаргантюа, Ухудшански и фотографът Меншов. Четвъртото, горното легло беше празно. Великият комбинатор не му мисли много. Усещайки слабост в краката след тежките скитания, непоправимите загуби и двучасовото стоене на стъпалото на вагона, той се качи горе. Оттук му се откри чудно видение — до прозореца, на масичката, лежеше белотела варена кокошка, вирнала крачета нагоре като стръки.

— Аз вървя по несигурния път на Паниковски — прошепна Остап.

С тези думи той задигна кокошката и я изяде без хляб и сол. Кокалчетата напъха под твърдата цилиндрична възглавница. И заспа щастлив под скърцането на преградките, като вдишваше неповторимата железничарска миризма на боя.

Глава XXVII

„Позволете на наемника на капитала да влезе“

През нощта Остап сънува тъжното посърнало лице на Зося, а след това му се яви Паниковски. Нарушителят на конвенцията беше с файтонджийска шапка с перо, кършеше ръце и говореше: „Бендер! Бендер! Вие не знаете какво нещо е кокошката! Каква дивна, тлъста птица е кокошката!“ Остап не разбираше нищо и се сърдеше: „Каква кокошка? Та нали ваша специалност е гъската!“ Но Паниковски настояваше на своето: „Кокошка, кокошка, кокошка!“

Бендер се събуди. Ниско над главата си той видя тавана, извит като капака на бабиния сандък. До самия нос на великия комбинатор мърдаше багажната мрежа. В купето беше много светло. През спуснатия наполовина прозорец нахлуваше горещият въздух на оренбургската степ.

— Кокошката! — чу се отдолу. — Къде се дяна моята кокошка? Освен нас в купето няма никой друг! Нали така? Чакайте, а тези крака чии са?

Остап закри очи с ръка и веднага с неудоволствие си спомни, че така правеше и Паниковски, когато го застрашаваше опасност. Като махна ръката си, великият комбинатор видя две глави, които се показваха на равнището на неговото легло.

— Тъй, тъй — каза първата глава.

— Кажете, драги — продума добродушно втората глава, — вие ли изядохте кокошката ми? Нали така? Нали е правилно?

Фоторепортерът Меншов седеше долу, пъхнал до лактите двете си ръце в черния фотографски чувал. Той зареждаше отново касетите.

— Да — рече сдържано Остап, — аз я изядох.

— Много ви благодаря! — възкликна неочаквано Гаргантюа. — Вече не знаех какво да я правя. Нали е горещо, кокошката можеше да се развали. Правилно? Жалко е да се изхвърли! Нали така?

— Разбира се — каза Остап предпазливо, — много се радвам, че съм могъл да ви направя тази малка услуга.

— Вие от кой вестник сте? — запита фоторепортерът, като продължаваше да бърника с морна усмивка в чувала. — Нали не се качихте в Москва?

— Виждам, вие сте фотограф — рече Остап, отклонявайки прекия отговор. — Познавах един провинциален фотограф, който дори консервите отваряше само при червена светлина, боеше се, че иначе ще се развалят.

Меншов се засмя. Шегата на новия пътник му допадна. И тази сутрин никой не задаваше повече такива деликатни въпроси на великия комбинатор. Той скокна от дивана, поглади бузите си, по които за три дни беше израснала разбойническа четина, и погледна въпросително добрия Гаргантюа. Стихотворният фейлетонист отвори куфара си, извади оттам бръснарски прибор, подаде го на Остап и дълго му обяснява нещо, сякаш кълвеше невидими зърна, като всяка минута искаше потвърждение на своите думи.

Докато Остап се бръснеше, миеше и почистваше, Меншов, опасан с фотографски ремъци, пръсна по целия вагон новината, че в тяхното купе пътува нов провинциален кореспондент, който настигнал влака през нощта с аероплан и изял кокошката на Гаргантюа. Разказът за кокошката предизвика голямо оживление. Почти всички кореспонденти бяха взели със себе си за из път домашна храна: курабийки, кюфтета, бели хлебчета и твърдо сварени яйца. Никой не ядеше тази храна. Кореспондентите предпочитаха да ходят в ресторанта.

И Бендер още не беше успял да привърши своя тоалет, когато в купето се яви един дебел писател с меко детско палтенце. Той сложи на масата пред Остап дванадесет яйца и рече:

— Изяжте ги. Това са яйца. Щом яйцата съществуват, все някой е длъжен да ги яде, нали?

После писателят надникна през прозореца, погледна покритата като с брадавици пустиня и продума пламенно:

— Пустиня — това е бездарно! Но тя съществува. И ние сме длъжни да имаме пред вид това.

Той беше философ. Като изслуша благодарностите на Остап, писателят тръсна глава и отиде да дописва разказа си. Като човек пунктуално точен, той беше твърдо решил всеки ден непременно да пише по един разказ. И изпълняваше това решение с прилежанието на пръв ученик. Изглежда, той се вдъхновяваше от мисълта, че щом хартията съществува, все някой трябва да пише на нея.

Примерът на философа беше последван и от други пътници. Навроцки донесе пълнени пиперки в буркан, Лавуазиян — кюфтета с полепнали по тях редове от вестник. Сапегин — сельодка и курабийки, а Днестров — чаша ябълков мармалад. Идваха и други, но Остап прекрати приема.

— Не мога, не мога, приятели мои — казваше той, — направи някому услуга, та да си хванеш белята.

Кореспондентите му харесаха много. Остап бе готов да се трогне, но той така се беше натъпкал, че не беше в състояние да се отдаде на каквито и да било чувства. Той едва се изкачи на своя диван и спа почти през целия ден.

Беше вече трето денонощие от пътуването. В очакване на събития специалният влак изнемогваше. Магистралата беше още далече, нищо достойно за отбелязване не беше се случило и все пак московските кореспонденти, изсушавани от принудителното безделие, подозрително се попоглеждаха един друг.

„Дали някой не е научил нещо и не е ли пратил за това бърза телеграма в своята редакция?“

Накрая Лавуазиян не се стърпя и отправи телеграфно съобщение:

Тайната скоро се разкри и още на следната гара пред телеграфното гише се образува опашка. Всички изпратиха кратки съобщения за бодрото настроение и за комина на локомотива, който бълва дим.

За чужденците се разкри широко поле за дейност веднага след Оренбург, когато те видяха първата камила, първата юрта и първия казах с островърха кожена шапка и с камшик в ръка. На една спирка, където влакът случайно се позабави, най-малко двадесет апарата се насочиха към една камилска муцуна. Започна екзотиката, корабите на пустинята, свободолюбивите синове на степите и прочее данък на романтизма.

Американката от стария род слезе от вагона с кръгли очила с тъмни стъкла. От слънчевата светлина я защищаваше и едно зелено чадърче. В такъв вид дълго я снима с ръчния си киноапарат „Аймо“ един побелял американец. Отначало тя стоеше до камилата, после пред нея и най-сетне на нея, като се настани между могилките, за които така топло разказваше придружителят. Дребният и зъл Хайнрих сновеше сред тълпата и говореше на всички:

— Вие я понаглеждайте, иначе, току-виж, закъсала на гарата и пак ще има сензация в американската преса: „Смелата кореспондентка в лапите на обезумялата камила.“

Японският дипломат бе застанал на две крачки от казаха. И двамата се гледаха мълчаливо. Те имаха съвсем еднакви, малко сплеснати лица, твърди мустаци, жълта лъскава кожа и очи, подпухнали и тесни. Можеха преспокойно да минат за близнаци, ако казахът не беше с овча шуба, препасана с басмен пояс, а японецът — със сив лондонски костюм, и ако казахът не беше почнал да чете едва от миналата година, а японецът не беше завършил преди двадесет години два университета — в Токио и Париж. Дипломатът отстъпи една крачка, наведе глава към визьора и щракна. Казахът се засмя, качи се на своето рошаво конче и тръгна за степта.

Но още на следната гара в романтичната повест влязоха нови елементи. Зад гаровата сграда бяха струпани червени цилиндрични варели — желязна тара за гориво, жълтееше се нова дървена сграда, а пред нея, потънала дълбоко в земята с гъсеничните си вериги, се беше проточила тракторна колона. Върху една решетеста фигура от траверси стоеше девойка-трактористка с черен работен панталон и валенки. Сега съветските кореспонденти взеха реванш. Дигнали фотоапаратите на равнището на очите си, те започнаха да се прокрадват към девойката. Най-напред се промъкваше Меншов.

В зъбите си той държеше алуминена касета и със своите движения напомняше стрелец, който прави прибежка във веригата. Но докато камилата се фотографираше с пълното съзнание за своето право на известност, трактористката се оказа по-скромна. Тя понесе четири-пет снимки спокойно, но после се изчерви и се махна. Фотографите се прехвърлиха към тракторите. Тъкмо по това време на хоризонта, зад тракторите се виждаше керван камили. Всичко тора — тракторите и камилите — отлично се побираше в рамката на кадър под названието „Старото и новото“ или „Кой кого?“

Остап се събуди пред залез-слънце. Влакът продължаваше да лети през пустинята. По коридора сновеше Лавуазиян и убеждаваше другарите си да издадат специален влаков вестник. Той дори беше измислил името му: „С пълна пара“.

— Оставете, какво е това название! — каза Остап. — Видях веднъж стенвестника на една пожарна команда, който се казваше — „От огъня, та в пламъка“. Това беше заглавие по същество.

— Вие сте професионалист на перото! — викна Лавуазиян. — Признайте си, че просто ви мързи да пишете за рупора на пътуващата общественост.

Великият комбинатор не отричаше, че е професионалист на перото. Ако се наложеше, той би могъл без запъване да обясни какъв орган на печата представлява той в този влак — „Черноморски вестник“. Впрочем от това нямаше особена нужда, защото влакът беше специален и не го посещаваха сърдитите контрольори с никелираните клещи. Но Лавуазиян вече седеше със своята пишеща машина във вагона на ударниците, дето неговото предложение предизвика суматоха. Старецът от Трьохгорка вече пишеше с химически молив бележка за необходимостта да се уреди във влака вечер за обмяна на опит и литературно четене, търсеха вече карикатурист и мобилизираха Навроцки да проведе анкета кое измежду представените с делегати предприятия най-добре е изпълнило своя производствено-финансов план.

Вечерта в купето на Гаргантюа, Меншов, Ухудшански и Бендер се бе събрал много вестникарски народ. Седяха притиснати, по шест души на диванче. Отгоре висяха глави и крака. Чувствително прохладната нощ освежи журналистите, измъчвани цял ден от горещината, а дългото тактуване на колелата, които не млъкваха вече три дни, предразполагаше към дружба. Говориха за Източната магистрала, спомняха си за своите редактори и секретари, разказваха за смешни вестникарски грешки и всички вкупом хокаха Ухудшански, че му липсва в характера журналистическа жилка. Ухудшански вдигаше високо глава и с превъзходство отвръщаше:

— Дрънкате ли? Тъй, тъй!

В разгара на веселието се яви господин Хайнрих.

— Позволете на наемника на капитала да влезе — рече бойко той. Хайнрих се настани на коленете на дебелия писател, от което писателят извика, но стоически си помисли: „Щом имам колене, не трябва ли все пак някой да седи на тях? И ето той седи.“

— Е, как върви строителството на социализма? — попита нахално представителят на свободомислещия вестник.

Кой знае как стана така, но към всички чужденци във влака се обръщаха учтиво, като добавяха към имената им: „мистър“, „хер“ или „сеньор“, а кореспондента на свободомислещия вестник наричаха просто Хайнрих, смятаха го за дрънкало и не се държаха сериозно с него. Поради това на поставения направо въпрос Паламидов отговори:

— Хайнрих! Напразно се трепете! Ей сега ще почнете пак да псувате съветската власт, което е скучно и неинтересно. И после ние можем да чуем същото от всяка зла бабичка по опашките.

— Съвсем не е същото — рече Хайнрих, — аз искам да разкажа библейската история за Адам и Ева. Ще ми позволите ли?

— Слушайте, Хайнрих, откъде така добре знаете руски? — запита го Сапегин.

— Научих го в Одеса, когато през хиляда деветстотин и осемнадесета година с армията на генерал фон Белц окупирах този чуден град. Тогава бях лейтенант. Вие навярно сте чували за фон Белц?

— Не само сме чували — каза Паламидов, — но сме го и виждали. Вашият фон Белц лежеше в своя златен кабинет в двореца на командуващия Одеския военен окръг с простреляна глава. Той се беше застрелял, когато научил, че във вашето отечество е избухнала революция.

При думата „революция“ господин Хайнрих се усмихна официално и рече:

— Генералът остана верен на клетвата си.

— Ами вие защо не сте се застреляли, Хайнрих? — запита някой от горната полица. — Какво стана с вашата клетва?

— Е, какво, ще слушате ли библейската история? — каза раздразнено представителят на свободомислещия вестник.

Обаче известно време все още него го мъчиха с въпроси около клетвата и чак когато той вече съвсем се обиди и се накани да си върви, съгласиха се да изслушат историята.

РАЗКАЗ

НА ГОСПОДИН ХАЙНРИХ

ЗА АДАМ И ЕВА

— Имало, господа, в Москва един млад човек, комсомолец. Казвал се Адам. В същия град живеела и една млада девойка, комсомолката Ева. И ето че веднъж тези млади хора отишли да се разходят в московския рай — в Парка за отдих и култура. За какво са говорили там не знам. У нас младите хора обикновено говорят за любов. Но вашите Адам и Ева били марксисти и възможно е да са говорили за световната революция. Всеки случай получило се така, че като се разхождали по бившата Нескучна градина, те седнали на тревата под едно дърво. Не зная какво е било това дърво. Може би то е било дървото на познание доброто и злото. Но марксистите, както ви е известно, не обичат мистиката. По всяка вероятност на тях им се сторило, че то е обикновена офика. Както разговаряли, Ева откъснала от дървото една клонка и я подала на Адам. Но не щеш ли, появил се един човек, когото лишените от въображение млади марксисти взели за пазача на градината. А в същност той бил по всяка вероятност ангел с огнен меч. С ругатни и подвиквания ангелът повел Адам и Ева към канцеларията, за да им състави акт за повредите, нанесени на градинското стопанство. Това нищожно битово произшествие отвлякло младите хора от висшата политика и Адам видял, че пред него стои нежната Ева, а Ева забелязала, че пред нея стои мъжественият Адам. И младите хора се залюбили. След три години те вече имали двама сина.

Когато стигна до това място, господин Хайнрих неочаквано млъкна и взе да пъха в ръкавите си меките раирани маншети.

— Е, и после? — попита Лавуазиян.

— А после — каза гордо Хайнрих — нарекли единия син Каин, а другия — Авел и след известно време Каин ще убие Авел, Аврам ще роди Исак. Исак ще роди Яков и изобщо цялата библейска история ще започне отначало и никакъв марксизъм не ще може да попречи на това. Всичко се повтаря. Ще има и потоп, ще има и Ной с трима сина, и Хам ще обиди Ной, ще има и Вавилонска кула, която, господа, никога няма да бъде достроена. И така нататък. Нищо ново няма да се случи на този свят. Така че вие напразно се горещяхте за новия живот.

И Хайнрих, доволен, се облегна назад, като притисна със своя тесен като на херинга гръб дебелия добродушен писател.

— Всичко това би било прекрасно — рече Паламидов, — ако беше подкрепено с доказателства. Но вие не можете нищо да докажете. На вас просто ви се иска да е така. Няма защо да ви забраняваме да вярвате в чудеса. Вярвайте, молете се.

— А вие имате ли доказателства, че ще бъде иначе? — възкликна представителят на свободомислещия вестник.

— Имаме — отговори Паламидов, — едно от тях вие ще видите другиден при свързването на Източната магистрала.

— Хайде-е, започва! — изръмжа Хайнрих. — Строителство! Заводи! Петилетка! Какво току ми навирате в очите вашето желязо? Важен е духът! Всичко ще се повтори! Ще има и тридесетгодишна война, и стогодишна война, и пак ще почнат да горят ония хора, които се осмелят да кажат, че земята е кръгла. И пак ще излъжат бедния Яков, като го накарат да работи седем години безплатно и му натрапят грозната и късогледа жена Лия вместо гърдестата Рахил. Всичко, всичко ще се повтори. И Вечния евреин ще се скита както по-рано по земята…

— Вечния евреин никога вече няма да се скита! — рече неочаквано великият комбинатор и изгледа насъбралите се с весел поглед.

— А можете ли да представите доказателства и за това в срок от два дена? — изписка Хайнрих.

— Ако щете, още сега — отговори любезно Остап. — Ако компанията позволи, аз ще разкажа какво е станало с така наречения Вечен евреин.

Всички на драго сърце му разрешиха. Приготвиха се да слушат разказа на новия пътник, а Ухудшански дори промълви: „Разказвате ли? Тъй, тъй.“

И великият комбинатор започна.

РАЗКАЗ

НА ОСТАП БЕНДЕР

ЗА ВЕЧНИЯ ЕВРЕИН

— Няма да ви напомням дългата и скучна история на Вечния евреин. Ще кажа само, че около две хиляди години този банален старец се скитал из цял свят, без да се регистрира в хотелите, и додялал на гражданите със своите оплаквания от високите железопътни тарифи, поради които бил принуден да ходи пеша. Виждали го много пъти. Той присъствувал на историческото заседание, дето Колумб просто не могъл да отчете авансовите суми, получени за откриването на Америка. Още като съвсем млад, той видял как изгорял Рим. Около сто и петдесет години прекарал в Индия, дето смайвал необикновено йогите със своята жизнеспособност и свадлив характер. С една дума, старецът би могъл да разкаже много интересни неща, ако в края на всяко столетие пишеше мемоари. Но Вечния евреин бил неграмотен и при това имал слаба памет.

Не много отдавна старецът живял в прекрасния град Рио де Жанейро, пиел разхладителни напитки, гледал океанските параходи и се разхождал под палмите с бели панталони. Тези панталони той купил оказион преди осемстотин години в Палестина от някакъв рицар, който освобождавал гроба господен, и те били още съвсем като нови. И изведнъж старецът се разтревожил. Дощяло му се да отиде в Русия, на Днепър. Той бил обиколил навсякъде: и Рейн, и Ганг, и Мисисипи, и Ян Дзъ, и Нигер, и Волга. Не бил ходил само на Днепър. Дощяло му се, виждате ли, да хвърли поглед и на тази широка река.

Точно в 1919 година Вечния евреин минал със своите рицарски панталони нелегално румънската граница. Има ли смисъл да казвам, че на корема си той криел осем чифта копринени чорапи и флакон парижки парфюм, които една кишиневска дама го помолила да предаде на нейни киевски роднини. В онова бурно време носенето на контрабанда на корема се наричало „нося компрес“. На тази работа на бърза ръка обучили стареца в Кишинев. Когато Вечния евреин, изпълнил вече поръката, стоял на брега на Днепър, провесил сплъстена зелена брада, до него се приближил един човек с жълто-сини лампази и петлюровски пагони и го попитал строго:

— Чифутин?

— Чифутин — отговорил старецът.

— Хайде с мене — поканил го човекът с лампазите.

И го повел към куренния атаман[26].

— Хванахме един чифутин — доложил той, като побутвал стареца с коляно отзад.

— Чифутин ли? — запитал атаманът с весело учудване.

— Чифутин — отговорил скитникът.

— Теглете му тогава куршума — казал мило атаманът.

— Но нали аз съм Вечния! — развикал се старецът.

Две хиляди години той нетърпеливо чакал смъртта, а сега изведнъж много му се приискало да живее.

— Млък, чифутска мутра! — закрещял радостно перчеместият атаман. — Съсечете го, момци-юнаци!

И дошъл краят на вечния скитник.

— Това е всичко — завърши Остап.

— Мисля, че на вас, господин Хайнрих, като бивш лейтенант от австрийската армия, са ви известни похватите на вашите приятели петлюровците? — каза Паламидов.

Хайнрих не отговори нищо и веднага си отиде. Отначало всички мислеха, че той се е обидил, но още на другия ден стана ясно, че от съветския вагон кореспондентът на свободомислещия вестник се запътил право при мистър Хирам Бурман, на когото продал историята за Вечния евреин срещу четиридесет долара. А Хирам още на първата гара предал по телеграфа в редакцията на своя вестник разказа на Остап Бендер.

Глава XXVIII

Потният вал на вдъхновението

Сутринта на четвъртия ден от пътуването влакът зави на изток. Движейки се покрай снежни вериги — Хималайските разклонения, — той профуча през едно градче с тополи, като с грохот минаваше през изкуствените съоръжения (мостчета, тръби за отвеждане на пролетните води и др.), а така също хвърляше трептяща сянка върху планинските ручеи и дълго се въртя до самия склон на една голяма снежна планина. Като не можеше да прехвърли прохода изведнъж, специалният влак налиташе към планината ту отдясно, ту отляво, връщаше се назад, пуфтеше, пак се връщаше, триеше о планината прашнозелените си страни, хитруваше всякак и — най-после излезе на свобода. Поработил отлично с колелата си, влакът дръзко спря на последната гара преди началото на Източната магистрала.

В кълба чудна слънчева светлина, на фона на алуминиеви планини, се виждаше локомотив с цвета на млада трева. Това беше подарък от гаровите работници на новата железопътна линия.

Доста дълго време у нас по линията на подаръците за тържества и годишнини не всичко беше благополучно. Обикновено подаряваха или много малък, колкото котка, модел на локомотив, или, напротив, секач, надминаващ по размери телеграфен стълб. Такова мъчително превръщане на малките предмети в големи и обратно отнемаше много време и пари. Непотребните локомотивчета се прашеха върху канцеларските шкафове, а титаничният секач, превозен на два фургона, безсмислено и тъпашки ръждясваше в двора на юбилейното учреждение.

Но локомотивът ОВ, пуснат ударно от капитален ремонт, беше със съвсем нормални размери и по всичко личеше, че секачът, който без съмнение е бил употребяван при неговия ремонт, също е имал обикновени размери. Красивият подарък незабавно бе впрегнат във влака и „овчицата“, както обикновено наричат на железопътното трасе локомотивите от серия ОВ, понесла на челото си плакат „Давай за свързването“, потегли за южното начало на магистралата — гара Горная.

Точно преди две години тук легна на земята първата черно-синя релса, произведена от уралския завод. Оттогава от прокатните машини на завода непрекъснато излитаха огнените ивици на релсите. Магистралата искаше все повече и повече от тях. Градчетата за поставяне на релсите, които се движеха едно срещу друго, на всичко отгоре си обявиха съревнование и заработиха с такова темпо, че всички доставчици на материали видяха зор.

Празненството на гара Горная, осветена с розови и зелени ракети, беше толкова хубаво, че кореняците, ако тук имаше такива, разбира се, биха казали, че не помнят да е имало такова празненство. За щастие в Горная нямаше кореняци. До 1928 година тук нямаше не само кореняци, но нито къщи, нито гарови помещения, нито релсов път, нито дървената триумфална арка с плющящите на нея лозунги и знамена, недалеч от която спря специалният влак.

Докато под петромаксовите фенери се провеждаше митинг и цялото население се беше стълпило пред трибуната, фоторепортерът Меншов с два апарата, статив и машинка за магнезий обикаляше около арката. Арката се струваше на фотографа подходяща, щеше да излезе отлично на снимката. Но влакът, който стоеше на около двадесетина крачки от нея, щеше да излезе много дребен. Ако пък снимаше откъм влака, щеше да излезе малка арката. В такива случаи Мохамед обикновено отивал при планината, като разбирал прекрасно, че планината няма да дойде при него. Ала Меншов направи онова, което му се стори най-просто. Той помоли да докарат влака под арката, и то с такъв естествен тон, с какъвто молят в трамвая някой малко да се поотмести. Освен това той настояваше от комина на локомотива да излиза гъста бяла пара. Искаше още машинистът да гледа безстрашно от прозорчето си надалече, сложил длан като козирка над очите си. Железничарите се объркаха и понеже мислеха, че така именно трябва да бъде, удовлетвориха молбата му. Влакът със скрибуцане се придвижи към арката, из комина му бълваше исканата пара и машинистът, подал се от прозорчето, смръщи зверски лице. Тогава Меншов даде такова припламване на магнезия, че затрепери земята и на сто километра околовръст залаяха кучетата. Като направи снимката, фотографът поблагодари сухо на железопътния персонал и бързо се прибра в своето купе.

Късно през нощта специалният влак пътуваше вече по Източната магистрала. Когато населението на влака вече се готвеше да си ляга, в коридора на вагона излезе фотографът Меншов и без да се обръща към някого, рече скръбно:

— Странен случай! Оказва се, че съм снемал тази проклета арка на празна клетка! Така че нищо не е излязло.

— Не е беда — отговори му съчувствено Лавуазиян, — дребна работа. Помолете машиниста и той веднага ще даде заден ход. Само след три часа отново ще бъдете в Горная и ще повторите снимката. А свързването може да се отложи с един ден.

— Какъв дявол ще снемеш сега! — продума печално фоторепортерът. — Всичкият ми магнезий отиде, инак естествено трябваше да се връщам.

Пътуването по Източната магистрала доставяше много радост на великия комбинатор. Всеки час го приближаваше към Северното градче, където се намираше Корейко. Харесваха на Остап и пътниците от специалния влак. Това бяха хора млади, весели, без следа от бюрократична налудничавост, с каквато се отличаваха неговите херкулесовски познати. За да бъде пълно щастието му, липсваха само пари. Подарените провизии той изяде, а за вагон-ресторанта трябваха пари в брой. Отначало, когато новите му приятели го мъкнеха с тях на обяд, Остап се оправдаваше с липсата на апетит, обаче скоро разбра, че така не може да се живее. Известно време се вглеждаше в Ухудшански, който по цял ден прекарваше в коридора до прозореца, гледаше телеграфните стълбове и птичките, които литваха от жицата. При това лека сатирична усмивка раздвижваше устните на Ухудшански. Той вдигаше глава и шепнеше на птиците: „Хвъркате ли? Тъй, тъй.“ Остап простря своето любопитство чак дотам, че дори се запозна със статията на Ухудшански „Да подобрим работата на магазинните комисии“. След това Бендер изгледа още веднъж от краката до главата чудноватия журналист, усмихна се криво и усетил познатото вълнение на ловец-любител, се затвори в купето.

Оттам той излезе едва след три часа, като държеше в ръце голям, разграфен като ведомост лист хартия.

— Пишете ли? — попита отпуснато Ухудшански.

— Специално — за вас — отвърна великият комбинатор. — Вие, забелязвам, през цялото време се терзаете от творчески мъки. Разбира се, да пише човек е много трудно. Като стар писач на уводни и ваш събрат по перо, аз мога да засвядетелствувам това. Но аз изобретих такова нещо, което ще ви избави от необходимостта да четете, докато ви облее потният вал на вдъхновението. Ето го. Ако обичате, погледнете.

И Остап протегна на Ухудшански един лист, на който беше написано:

ТЪРЖЕСТВЕН КОМПЛЕКТ

НЕЗАМЕНИМО ПОМАГАЛО

ЗА СЪЧИНЯВАНЕ НА ЮБИЛЕЙНИ СТАТИИ,

ПРАЗНИЧНИ ФЕЙЛЕТОНИ,

А СЪЩО ТАКА И НА ПАРАДНИ

СТИХОТВОРЕНИЯ, ОДИ И ТРОПАРИ

РАЗДЕЛ 1. РЕЧНИК

СЪЩЕСТВИТЕЛНИ

1. Възгласи

2. Трудещи се

3. Зора

4. Живот

5. Маяк

6. Грешки

7. Стяг (знаме)

8. Ваал

9. Молох

10. Лакей

11. Час

12. Враг

13. Ход

14. Вал

13. Пясъци

16. Скок

17. Кон

18. Сърце

19. Минало

ПРИЛАГАТЕЛНИ

5. Индустриален

6. Стоманен

7. Железен

1. Империалистически

2. Капиталистически

3. Исторически

4. Последен

ГЛАГОЛИ

1. Пламтя

2. Вдигам (се)

3. Разкривам

4. Аленея

5. Развявам (се)

6. Извършва (се)

7. Пея

8. Клеветя

9. Скърцам

10. Заплашвам

ХУДОЖЕСТВ. ЕПИТЕТИ

1. Злобен

2. Зъбат

ДРУГИ ЧАСТИ НА РЕЧТА

1. Девети

2. Дванадесети

3. Нека!

4. Напук!

5. Напред!

(Междуметия, предлози, съюзи, запетаи, многоточия, удивителни знаци и кавички и т.н.).

3абел. Запетаи се поставят пред „че“, „който“ и „ако“. Многоточия, удивителни знаци и кавички — където е възможно.

РАЗДЕЛ II. ТВОРЧЕСКА ЧАСТ

(Състоял се изключително от думите на раздел 1-ви)

§ 1. УВОДНА СТАТИЯ

Деветият вал

Източната магистрала — това е железен кон, който, вдигайки със стоманен скок пясъците на миналото, извършва хода на историята, разкривайки ново зъбовно скърцане на клеветещия враг, върху който вече се издига деветият вал, заплашващ с дванадесетия час, последния час за лакеите на империалистическия Молох, този капиталистически Ваал, но, въпреки грешките, нека аленеят, а също така и да се развяват стяговете пред маяка на

индустриализацията, пламтящ под възгласите на трудещите се, под песента на чиито сърца се разкрива зората на новия живот: напред!

§ 2. ХУДОЖЕСТ. ОЧЕРК-ФЕЙЛЕТОН

Нека!…

— Напред!

Той пламти под възгласите на трудещите се…

Той разкрива зората на новия живот…

— Маяк!

Индустриализация!

Нека има отделни грешки. Нека. Но затова пък как аленеят… как летят… как се развяват… тези стягове! Тези знамена!…

— Нека съществува Ваал на капитализма! Нека съществува Молох на империализма! Нека!

Но върху лакеите вече се вдига:

— Последният вал!

— Деветият час!

— Дванадесетият Ваал!

Нека клеветят. Нека скърцат със зъби. Нека се разкрива злобният зъбат враг!

Извършва се исторически ход. Пясъците на миналото се вдигат от скока на стоманата.

Това е „железният“ „йон“!…

Това е:

— Източната!

— Магистрала!

„Пеят сърцата“…

§ 3. ХУДОЖЕСТВ. СТИХОТВОРЕНИЕ

А) ТРИНАДЕСЕТИЯТ ВААЛ

Сърцето ней сред гръмки дни,

трепти лъчист маяк.

Индустриален плам, сияй

напук на злобен враг.

С железен кон лети напред

историята днес,

трудещите се грешки вред

сега разкриват с чест.

Възправя се последен час.

Алей девети вал,

пламти дванайсетият час

за теб Молох — Ваал!

Б) ИЗТОЧЕН ВАРИАНТ

Цъфти урюк сред гръмки дни,

пламти в зори кишлак.

А сред аръци и лехи

разхожда се ишак.

АЗИАТСКИ ОРНАМЕНТ

1. УРЮК (зарзала)

2. АРЪК (канал)

3. ИШАК (магаре)

4. ПИЛАФ (храна)

5. БАЙ (лош човек)

6. БАСМАЧ (лош човек)

6. ЧАКАЛ (животно)

8. КИШЛАК (село)

9. ПИАЛА (чашка)

10. МЕДРЕСЕ (духовно училище)

11. ИЧИГИ (обувки)

12. ШАЙТАН (дявол)

13. АРБА (талига)

14. ШАЙТАН-АРБА (Средноазиатска ж.п. линия)

15. ТВОЯ-МОЯ НЕ РАЗБИРАШ

16. МАЛКО-МАЛКО / ИЗРАЗИ

ДОБАВКА

С помощта на материалите от раздел 1-ви по методите на раздел 2-ри се съчиняват също така: романи, повести, поеми е проза, разкази, битови скици, художеств. репортаж, хроника, епопея, пиеси, нолитобзори, игра на политфанти[27], радиооратории и т.н.

Когато Ухудшански се запозна със съдържанието на документа, очите му, до този момент мътни, се оживиха. Пред него, който поминуваше досега с отчетите за заседанията, внезапно се разкриха бляскавите стилистически висоти.

— И за всичко това — двадесет и пет тугрики, двадесет и пет монголски рубли — рече нетърпеливо великият комбинатор, измъчван от глада.

— Нямам монголски — продума сътрудникът на профоргана, без да изпуска от ръце „Тържествения комплект“.

Остап се съгласи да вземе обикновени рубли, покани Гаргантюа, когото наричаше вече „кум и благодетел“, и заедно с него отиде във вагон-ресторанта. Донесоха му блестящо като лед и живак шише с водка, салата и голям, тежък като подкова котлет. След водката, която му причини леко замайване на главата, великият комбинатор съобщи тайнствено на своя кум и благодетел, че в Северното градче той се надява да намери един човек, който му дължи малка сума. Тогава той ще покани всички кореспонденти на пир. На това Гаргантюа отговори с дълга убедителна реч, от която както винаги не можа да се разбере нито дума. Остап повика бюфетчика, разпита го дали кара шампанско и колко бутилки кара, и какви още деликатеси има, и в какво количество ги има, и че всички тези сведения са му необходими, защото след два-три дни той има намерение да даде банкет на своите събратя по перо. Бюфетчикът заяви, че ще бъде направено всичко възможно.

— Съгласно законите на гостоприемството — кой знае защо, добави той.

Колкото повече се приближаваха до мястото на свързването, толкова повече ставаха чергарите. Те се спускаха от хълмовете на̀преко на влака, с шапки, прилични на китайски пагоди. С грохот специалният влак потъваше цял в скалистите порфирови просеки, премина по нов трисводест мост, последната форма на който бе поставена едва вчера, и се зае да изкачва прочутия Кристален проход. Прочут го направиха строителите на магистралата, които извършиха всички изкопни и монтажни работи за три месеца вместо за осемте, набелязани по план.

Влакът постепенно добиваше свой вид. Чужденците, които тръгнаха от Москва с твърди, сякаш направени от аптекарски фаянс яки, с тежки копринени връзки и вълнени костюми, започнаха да се поразпасват. Надвиваше жегата. Пръв измени формата на облеклото си един от американците. Подсмихвайки се срамежливо, той излезе от своя вагон в странна премяна. Беше с жълти тежки обувки, чорапи, панталони-голф, рогови очила и руска рубашка, образец „Хлебозаготовка“, пошита с кръстчета. И колкото по-горещо ставаше, толкова по-малко чужденци оставаха верни на идеята на европейския костюм. Рубашките, апашките, гейшите, ризите-фантазе, толстовките, лъжетолстовките и полутолстовките, одеските сандалети и гуменки напълно преобразиха работниците от пресата на капиталистическия свят. Те добиха поразителна прилика със старите съветски служащи и човек изпитваше ужасно желание да ги чисти, да ги разпитва какво са правили те до 1917 година, дали не са бюрократи, дали не са тъпанари и дали по роднинска линия всичко им е в ред.

Прилежната „овчица“, накичена със знамена и гирлянди, късно през нощта вмъкна специалния влак в гара Гремяшчий ключ, мястото на свързването. Кинооператорите палеха римските свещи. В тяхната рязка бяла светлина стоеше началникът на строителството и развълнувано гледаше влака. Във вагоните нямаше светлина. Всички спяха. И само правителственият салон светеше с големите си квадратни прозорци. Вратата му бързо се отвори и на ниската земя скочи членът на правителството.

Началникът на магистралата направи крачка напред, откозирува и произнесе рапорта, който очакваше цялата страна. Източната магистрала, която свързваше пряко Сибир и Средна Азия, беше завършена една година преди срока.

Когато формалността беше изпълнена, рапортът направен и приет, двамата немлади и несантиментални хора се разцелуваха.

Всички кореспонденти, и съветските, и чуждестранните, и Лавуазиян, който от нетърпение бе изпратил телеграма за дима, излизащ от комина на локомотива, и канадската девойка, долетяла презглава отвъд океана — всички спяха. Едничък само Паламидов се суетеше по пресния насип — търсеше телеграфа. Той смяташе, че ако изпрати незабавно бърза телеграма, тя ще излезе още в сутрешния брой. И в черната пустиня той намери скованата на бърза ръка барака на телеграфа.

„Светлината звездите — пишеше той, като се ядосваше на молива — направен рапортът завършване магистралата тчк присъствувах историческата целувка началника магистралата члена правителството паламидов“.

Редакцията помести първата част на телеграмата, но целувката изхвърли. Редакторът каза, че не е прилично за един член на правителството да се целува.

Глава XXIX

Гремяшчий ключ

Слънцето изгря над хълмистата пустиня в 5 часа 02 минути 46 секунди. Остап стана една минута по-късно. Фоторепортерът Меншов вече беше наокачил по себе си чанта и ремъци. Каскета си сложи обратно, за да не му пречи козирката да гледа във визьора. На фотографа му предстоеше изключителен ден. Остап също се надяваше на изключителен ден и изхвръкна от вагона без дори да се измие. Жълтата папка той взе със себе си.

Пристигналите влакове с гости от Москва, Сибир и Средна Азия образуваха улици и пресечки. Композициите се приближаваха от всички страни към трибуната, съскаха локомотиви, бяла пара се задържаше върху дългия платнен лозунг:

Всички още спяха и хладният вятър плющеше със знамената на празната трибуна, когато Остап видя, че чистият хоризонт на силно пресечената местност внезапно се помрачи от вдигналия се прах. От всички страни иззад хълмовете се появяваха островърхи шапки. Хиляди конници, седнали върху дървени седла, препускаха рошавите си кончета към дървения стълб, който се издигаше тъкмо в онази точка, която преди две години бе определена за място бъдещото свързване.

Чергарите се движеха на цели аули. Бащите на семействата яздеха коне, яздешком по мъжки пътуваха и жените, децата бяха накачени по три на собствени кончета, дори злите тъщи и те препускаха напред със своите верни коне, като ги удряха с токове по корема. Конните групи се въртяха сред праха, летяха из полето с червени знамена, изправяха се на стремената и извърнати настрани, любопитно зяпаха чудесиите. А чудесии имаше много — влаковете, релсите, напетите фигури на кинооператорите, израсналата неочаквано на голото място решетеста столова и високоговорителите, от които се носеше ясен глас: „Едно, две, три, четири, пет, шест“ — проверяваха дали работи добре радиоуредбата. Двете монтажни градчета, двете строителни предприятия на колелета, с материалните си складове, трапезарии, канцеларии, бани и жилища за работниците, бяха застанали едно срещу друго пред трибуната, разделени само от двадесет метра траверси, още непрошити с релси. На това място ще легне последната релса и ще бъде забит последният крамон. Отпред да Южното градче имаше плакат:

а отпред на Северното:

Работниците от двете градчета се смесиха в една купчина. Те се виждаха за първи път, макар да се знаеха и помнеха още от започването на строителството, когато ги разделяха хиляда и петстотин километра пустини, скали, езера и реки. Съревнованието в работата ускори с една година тяхната среща. Последния месец те монтираха релсите бегом. И Северът, и Югът се стремяха да се изпреварят един друг и първи да влязат в Гремяшчий ключ. Победи Северът. Сега началниците на двете градчета, единият с куршумена толстовка, а другият с бяла рубашка, разговаряха кротко край стълба, но върху лицето на началника на Севера въпреки волята му от време на време се появяваше змийска усмивка. Той бързаше да я пропъди и хвалеше Юга, но усмивката отново повдигаше избелелите му от слънцето мустаци.

Остап изтича към вагоните на Северното градче, обаче градчето беше пусто. Всичките му жители бяха отишли при трибуната, пред която вече седяха музикантите. Изгаряйки устните си от нагорещените металически мундщуци, те свиреха увертюра.

Съветските журналисти заеха лявото крило на трибуната. Надвесен надолу, Лавуазиян молеше Меншов да го фотографира при изпълнение на служебните му задължения. Но на Меншов не му беше до това. Той снимаше ударниците на магистралата на групи и поединично, като караше забивачите на крампони да размахват чуковете, а копачите — да се подпират на лопатите. В дясното крило седяха чужденците. Пред входовете за трибуната червеноармейци проверяваха поканите. Остап нямаше покана. Комендантът на влака ги раздаваше по списък, дето представителят на „Черноморски вестник“ О. Бендер не фигурираше. Напразно Гаргантюа махаше с ръка на великия комбинатор да отиде горе, като викаше: „Нали така? Нали е правилно?“ Остап клатеше отрицателно глава и опипваше с очи трибуната, на която гъсто се бяха сместили герои и гости.

На първия ред седеше спокойно контрольорът от Северното градче Александър Корейко. За защита срещу слънцето главата му беше покрита с триъгълна шапка от вестник. Той беше подал малко едното си ухо, за да може по-добре да чува първия оратор, който вече се промъкваше към микрофона.

— Александър Иванович! — извика Остап, турил ръце на устата си като тръба.

Корейко погледна надолу и се надигна. Музикантите засвириха „Интернационалът“, но богатият контрольор изслуша химна невнимателно. Просташката фигура на великия комбинатор, който тичаше по площадката, очистена за последните релси, веднага го лиши от душевно спокойствие. Той погледна над главите на тълпата, като съобразяваше накъде да избяга. Ала наоколо беше пустиня.

Петнадесет хиляди конници непрестанно сновяха назад-напред, десетки пъти преминаваха по бродовете студената рекичка и едва в началото на митинга се разположиха в конен строй зад трибуната. А някои, срамежливи и горди, току само се мяркаха целия ден по гребените на хълмовете, без да се осмелят да дойдат по-близо до бучащия и ревящ митинг.

Строителите на магистралата празнуваха своята победа шумно, весело, с викове, музика и подхвърляха във въздуха своите любимци и герои. Върху платното със звек полетяха релси. За минутка те бяха поставени и работниците-монтажници, които бяха забили досега милиони крампони, отстъпиха правото на последните удари на своите ръководители.

— Съгласно законите на гостоприемството — рече бюфетчикът, който седеше с готвача на покрива на вагон-ресторанта.

Един инженер-червенознаменец килна назад голямата си филцова шапка, грабна един чук с дълга дръжка и като придаде плачещ израз на лицето си, удари право в земята. Дружелюбният смях на забивачите на крампони, между които имаше такива юначаги, дето забиваха крампона с един удар, придружи тази операция. Обаче между меките удари в земята скоро започна да се чува и звън, който свидетелствуваше, че понякога чукът влиза в съприкосновение с крампона. Размахваха чукове секретарят на крайкома, членовете на правителството, началниците на Севера и Юга и гостите. Последният крампон беше забит в траверсата за някакъв си половин час от началника на строежа.

Започнаха речите. Те се произнасяха по два пъти — на казахски и на руски.

— Другари — каза бавно един забивач на крампони — ударник, като се мъчеше да не гледа ордена „Червено знаме“, току-що прикачен на рубашката му, — каквото е направено, направено е и по това няма какво много да се говори. А от целия наш монтажен колектив има молба към правителството — час по-скоро да ни изпрати на нов строеж. Ние добре се сработихме и през последните месеци поставяхме по пет километра релси на ден. Обещаваме да задържим и повишим тази норма. Да живее нашата световна революция! Исках да кажа още, другари, че траверсите постъпваха с голям брак, много изхвърлихме. Тази работа трябва да се издигне на висота.

Кореспондентите вече не можеха да се оплакват от липса на събития. Записваха се речи. Прегръщаха инженерите през кръста и искаха от тях сведения с точни цифрени данни. Стана горещо, прашно и оживено. Митингът в пустинята задимя като грамаден огън. Надраскаше ли десетина реда, Лавуазиян тичаше на телеграфа, пращаше бърза телеграма и пак се залавяше да записва. Ухудшански не записваше нищо и не изпращаше телеграми. В джоба му лежеше „Тържественият комплект“, който даваше възможност за пет минути да се състави прекрасна кореспонденция с азиатски орнамент. Бъдещето на Ухудшански беше осигурено. И поради това той говореше на своите събратя с по-висока от обичайната сатирична нотка в гласа:

— Стараете ли се? Тъй, тъй!

Неочаквано в ложата на съветските журналисти се появиха изостаналите в Москва Лев Рубашкин и Ян Скамейкин. Беше ги взел самолетът, който пристигна рано сутринта за свързването. Той беше кацнал на десетина километра от Гремяшчий ключ, на естествено летище, зад един далечен хълм, и братята-кореспонденти чак сега се бяха дотътрили пеша оттам. Още нездрависали се, Лев Рубашкин и Ян Скамейкин измъкнаха от джобовете си бележниците и се заловиха да наваксат загубеното време.

Фотоапаратите на чужденците щракаха непрекъснато. Гърлата пресъхнаха от речите и слънцето. Насъбралите се все по-често и по-често поглеждаха надолу, към студената рекичка, към столовата, дето шарените сенки на навеса лежаха върху предългите банкетни маси, отрупани със зелени бутилки нарзан. До нея бяха разположени павилиончетата, където участниците в митинга сегиз-тогиз притичваха да пийнат нещо. Корейко се измъчваше от жажда, но си мируваше под своята детска триъгълна шапка. Великият комбинатор го дразнеше отдалече, като вдигаше над главата си шише лимонада и жълтата папка с връзките за обуща.

На масата, до карафата и микрофона, качиха едно момиченце-пионерка.

— Хайде, момиченце — рече весело началникът на строежа, — кажи ни какво мислиш ти за Източната магистрала?

Нямаше да бъде чудно, ако момиченцето тупнеше изведнъж с крак и започнеше: „Другари! Позволете ми да направя равносметка на онези достижения, кои…“ — и така нататък, защото у нас се срещат примерни деца, които с печална старателност произнасят двучасови речи. Обаче пионерката от Гремяшчий ключ веднага улови със своите слаби ръчички бика за рогата и с тънък смешен глас извика:

— Да живее петилетката!

Паламидов се приближи до чуждестранния професор-икономист, за да получи от него интервю.

— Аз съм възхитен — рече професорът, — цялото строителство, което видях в СССР, е грандиозно. Не се съмнявам, че петилетката ще бъде изпълнена. Аз ще пиша за това.

За това след половин година той наистина издаде книга, в която на двеста страници доказваше, че петилетката ще бъде изпълнена в набелязаните срокове и че СССР ще стане една от най-мощните индустриални страни. А на двеста и първата страница професорът заявяваше, че тъкмо поради тази причина Страната на съветите трябва колкото е възможно по-скоро да бъде унищожена, иначе тя ще докара естествена гибел на капиталистическото общество. Професорът излезе по-делови човек от бъбривия Хайнрих.

Иззад хълма се вдигна бял самолет. Казахите се пръснаха на всички страни. Голямата сянка на самолета се метна през трибуната, огъна се и хукна из пустинята. С викове и вдигнати камшици казахите се втурнаха подир сянката. Кинооператорите завъртяха разтревожени своите машинки. Стана още по-шумно и прашно. Митингът завърши.

— Вижте какво, другари — говореше Паламидов, като бързаше заедно с братята по перо към столовата, — хайде да се условим — да не пишем банални работи.

— Баналността е отвратително нещо! — подкрепи го Лавуазиян. — Тя е ужасна.

И по пътя за столовата кореспондентите единодушно решиха да не пишат за Узун Кулак, което значи Дълго ухо, а то от своя страна значи телеграф. За това са писали всички, които са ходили на Изток, и повече е невъзможно да се чете такова нещо. Да не пишат очерци под заглавие: „Легендата за езерото Исик Кул“. Стига банални работи в източен вкус!

На опустялата трибуна, сред угарки, накъсани докладни бележки и надонесен от пустинята пясък, седеше едничък само Корейко. Той не се решаваше да слезе долу.

— Слезте, Александър Иванович! — викаше Остап. — Съжалете себе си! Една глътчица студен нарзан! А? Не искате ли? Е, тогава поне мене съжалете! Искам да ям! Защото тъй и тъй аз няма да се махна! Може би вие искате да ви изпея серенадата на Шуберт „Пристъпи със стъпка лека, друже“? Мога!

Но Корейко не чака повече. И без серенада му беше ясно, че ще трябва да даде парите. Сгърбушил се и като се спираше на всяко стъпало, той заслиза надолу.

— Вие си имате триъгълна шапка? — закачаше се Остап. — Ами къде ви е сивото походно сако? Няма да ми повярвате колко скучах без вас. Е, здравейте, здравейте! Може би трябва да се цункаме? Или да отидем направо в хамбара, в пещерата на Лайхтвайс, дето Пазите вашите тугрики!

— Най-напред да обядваме — каза Корейко, чийто език бе изсъхнал от жажда и дращеше като едрозъба пила.

— Може и да обядваме. Само че този път без шмекеруване. Впрочем вие нямате никакви шансове. Зад хълмовете са залегнали моите момчета — слъга Остап за всеки случай.

И спомнил си за момчетата, той се натъжи.

Обедът за строителите и гостите беше даден по евразийски. Казахите се разположиха на килимите с подгънати крака, както правят всички на Изток, а на Запад само шивачите. Казахите ядяха пилаф от бели панички и пийваха лимонада. Европейците се разположиха на масите.

Много мъки, грижи и вълнения преживяха строителите на магистралата през двете години работа. Но не малко безпокойство им причини и организирането на тържествения обед в центъра на пустинята. Дълго бе обсъждано менюто — азиатското и европейското. Продължителна дискусия предизвика въпросът за спиртните напитки. За няколко дни управлението на строежа заприлича на Съединените щати пред избори за президент. Привържениците на сухия и мокрия режим влязоха в единоборство. Най-сетне партийната ядка се изказа против спиртните напитки. Тогава изплува ново обстоятелство — чужденците, дипломатите, московчаните! Как да бъдат нахранени те по-изящно? Все пак там в своите Лондон и Ню Йорк те са свикнали с разни кулинарни ексцеси. И ето, извикаха от Ташкент стария специалист Иван Осипович. Едно време той бил метр д’отел в Москва при прочутия Мартиянич, а сега доживяваше своите дни като завеждащ столовата за обществено хранене при Кокоши пазар.

— Та вие гледайте, Иван Осипович — говореха му в управлението, — да не се посрамим. Чужденци ще има. Трябва някак да направим всичко по-бляскаво, по-фасонлия.

— Повярвайте ми — мърмореше старецът със сълзи на очите, — какви хора съм хранил! Принц Вюртембергски съм хранил! Няма нужда да ми заплащате. Как може в края на живота си да не нахраня хората? Ще ги нахраня и — ще умра!

Иван Осипович ужасно се развълнува. Като научи за окончателното решение да няма спиртни напитки, той без малко не се разболя, но не се реши да остави Европа без обед. Орязаха силно представената от него сметка и старецът, като си мърмореше под носа: „Ще ги нахраня и ще умра“ — добави шестдесет рубли от своите спестявания. В деня на обеда Иван Осипович пристигна с нафталинов фрак. Докато траеше митингът, той нервничеше, поглеждаше слънцето и подвикваше на чергарите, които просто от любопитство се опитваха да влязат в столовата с конете си. Старецът замахваше към тях със салфетката си и дърдореше:

— Махай се, Мамай, не видиш ли какво става! Ах, господи! Соусът пикан ще престои. И консомето с пашот не е готово.

Мезетата вече бяха сложени на масата. Всичко беше сервирано изключително красиво и с голямо умение. Твърдите салфетки стърчаха, маслото, завито като пъпки, беше сложено в стъклени чинийки с лед, херингите държаха в уста серсо от лук или маслини, имаше цветя и дори обикновеният сив хляб изглеждаше доста представителен.

Най-после гостите се явиха на масата. Всички бяха изпрашени, червени от жегата и много гладни. Никой не приличаше на принц Вюртембергски. Иван Осипович изведнъж почувствува приближаването на бедата.

— Моля извинение от гостите — рече той изискано, — още пет минутки и ще започнем да обядваме! Имам лична молба към вас — не пипайте нищо на масата до обеда, за да бъде всичко, както се полага.

За минутка той изтича в кухнята с лека танцова стъпка, по светски, а когато се върна с някаква специална риба в блюдо, видя страшна сцена: гостите разграбваха масата. Това дотолкова не подхождаше на разработения от Иван Осипович церемониал за приемане на храната, че той се спря. Англичанинът с тенисната талия безгрижно ядеше хляб с масло, а Хайнрих, наведен през масата, измъкваше с пръсти маслината от устата на една херинга. На масата всичко се беше смесило. Утолили първия си глад, гостите весело си разменяха впечатления.

— Какво е това? — запита старецът с отпаднал глас.

— А супата къде е, татенце? — развика се Хайнрих с пълна уста.

Иван Осипович не отговори нищо. Само махна със салфетката и се отдалечи. По-нататъшните грижи той възложи на своите подчинени.

Когато комбинаторите се провряха до масата, шишкав човек с увиснал като банан нос произнасяше първата наздравица. За крайно свое учудване Остап позна в него инженер Талмудовски.

— Да! Ние сме герои! — възклицаваше Талмудовски и протягаше напред чаша с нарзан. — Привет на нас, строителите на магистралата! Но какви бяха условията на нашата работа, граждани! Да кажа например за заплатите. Не споря, на магистралата заплатите са подобри, отколкото на други места, но, виж, културните удобства… Театър няма! Пустиня! Никаква канализация… Не, аз не мога да работя така!

— Кой е този? — питаха се един друг строителите. — Не го ли познавате?

В това време Талмудовски вече бе измъкнал куфарите си изпод масата.

— Плюя аз на договора! — викаше той, запътил се към изхода. — Какво? Да върна парите ли? Само чрез съда, само чрез съда!

И дори като блъскаше обядващите с куфарите си, той вместо „пардон“ крещеше свирепо: „Само чрез съда!“

Късно през нощта Талмудовски вече пътуваше с една моторна дрезина, присъединил се към ликьорите, които отиваха по работа към южното начало на магистралата. Той седеше върху куфарите си и разясняваше на майсторите причините, поради които един честен специалист не може да работи в това затънтено място. С тях си заминаваше и метр д’отелът Иван Осипович. От огорчение той не беше успял да си свали фрака. Беше много пиян.

— Варвари! — викаше той, като се подаваше навън на бръснещия вятър и се заканваше с пестник към Гремяшчий ключ. — Цялата сервировка обърнаха на свинска кочина!… Антон Павлович съм хранил, принц Вюртембергски!… Щом пристигна в къщи и ще умра! Тогава ще си спомнят за Иван Осипович. Сервирай, ще кажат, банкетна маса за осемдесет и четири души, за свинска кочина. А няма да има кой! Няма да го има вече Иван Осипович Трикартов! Умрял! Заминал за по-добрия свят, иде же несть ни болезни, ни печали, ни воздихания, но жизнь безконечная… Ве-е-ечная пам-м-мят!

И докато старецът опяваше сам себе си, крилата на фрака му плющяха на вятъра като вимпели.

Остап не остави Корейко да дояде компота си, дигна го от масата и го повлече да си разчистят сметките. По подвижна стълбичка комбинаторите се изкачиха в един товарен вагон, дето се помещаваше канцеларията на Северното градче и се намираше походното брезентово легло на контрольора. Тук те се заключиха.

Следобеда, когато пътниците от специалния влак си почиваха — събираха сили за вечерната веселба, — фейлетонистът Гаргантюа залови братята-кореспонденти в непозволено занимание. Лев Рубашкин и Ян Скамейкин носеха в телеграфа две бележки. На едната от тях имаше кратко съобщение:

Втората бележка беше изписана от горе до долу. Ето какво съдържаше тя:

ЛЕГЕНДА

ЗА ЕЗЕРОТО ИСИК КУЛ

Старият каракалпак Ухум Бухеев ми разказа тази легенда, обвеяна с диханието на вековете. Преди двеста хиляди четиристотин осемдесет и пет луни младата, бързонога като джейран (планински овен) жена на хана, хубавицата Сумбурун, обикнала пламенно младия нукер Ай Булак. Голяма била мъката на стария хан, когато научил за изневярата на горещо обичаната жена. Дванадесет луни старецът възнасял молитви, а сетне със сълзи на очи запечатал хубавицата в една бъчва, привързал към нея кюлче чисто злато от осем джасасъна (18 кила) и хвърлил скъпоценния товар в планинското езеро. Оттогава езерото именно получило своето име — Исик Кул, което значи „Сърцето на хубавицата е склонно към измяна“…

Ян Скамейкин-Сараматски (Буталото)

— Нали така? — питаше Гаргантюа, като показваше взетите от братята бележки. — Нали е правилно?

— Разбира се, възмутително! — отвърна Паламидов. — Как сте посмели да напишете легендата след всичко говорено? Според вас Исик Кул се превежда като „Сърцето на хубавицата е склонно към измяна и промяна“? Едва ли! Не ви ли е излъгал този фалшив каракалпак Ухум Бухеев? Не звучи ли това име например така: „Не хвърляйте младите хубавици в езерото, а хвърляйте в езерото лековерните кореспонденти, които се поддават на пагубното влияние на екзотиката“?

Писателят с детското палтенце се изчерви. В неговия бележник вече се мъдреха и Узун Кулак, и две благоуханни легенди, украсени с източен орнамент.

— А според мен — рече той — в това няма нищо страшно. Щом като Узун Кулак съществува, не е ли длъжен все пак някой да пише за него?

— Но нали вече хиляди пъти е писано! — рече Лавуазиян.

— Узун Кулак съществува — въздъхна писателят — и с това трябва да се съобразяваме.

Глава XXX

Александър Ибн-Иванович

В нагорещения и тъмен товарен вагон въздухът беше тежък и застоял като в стара обувка. Миришеше на кожа и крака. Корейко запали един кондукторски фенер и се пъхна под кревата. Остап го гледаше замислен, седнал на един празен сандък от макарони. И двамата комбинатори бяха уморени от борбата и се отнесоха към събитието, от което Корейко се страхуваше извънредно много, а Бендер го очакваше цял живот с някакво формално спокойствие. Някому дори би се сторило, че всичко ставаше като в кооперативен магазин: купувачът търси шапка, а продавачът лениво подхвърля на тезгяха рошав каскет, калдъръмен цвят. На него му е все едно дали купувачът ще вземе каскета, или няма да го вземе. А и самият купувач не се вълнува много, пита само за успокоение на съвестта: „Може би имате други?“ — на което обикновено следва такъв отговор: „Вземайте, вземайте, че и това няма да го има.“ И двамата се гледат с най-голямо равнодушие. Корейко дълго се бави под кревата, види се, откопчаваше капака на куфара и бъркаше в него наслуки.

— Ей, вие там, на шхуната! — викна уморено Остап. — Какво щастие е, че не пушите! Да поиска човек цигара от такъв скръндза като вас, би било просто мъчително. Вие никога не бихте подали табакерата от страх, че вместо една цигара могат да ви вземат няколко, а дълго ще бърникате в джоба, ще отворите с мъка кутията и ще извадите оттам жалка, смачкана цигарка. Вие не сте добър човек. Че какво ви струва да измъкнете навън целия куфар!

— Друго не щете ли? — изломоти Корейко, задъхвайки се под кревата.

Сравнението със скръндзата-пушач му беше неприятно. Тъкмо в този момент той изваждаше от куфара дебелички пачки. Никелираното езиче на ключалката дращеше оголените му до лактите ръце. За по-удобно той легна по гръб и продължаваше да работи като миньор в забой. От тюфлека в очите на милионера падаха плява и други сламени боклуци, някакъв прашец и осилчета.

„Ах, колко лошо — мислеше Александър Иванович, — лошо и страшно! Ама ако ей сега ме удуши и ми вземе всичките пари? Много просто. Ще ме нареже на части и ще ме разпрати с малка бързина в различни градове. А главата ми ще тури в кацата със зелето.“

Гробовна влага поби Корейко. От страх той надникна изпод кревата. Бендер дремеше на своя сандък, като клюмаше с глава към железничарския фенер.

„А може би него… с малка бързина — помисли Александър Иванович, като продължаваше да измъква пачки ужасен — в различни градове? Строго поверително. А?“

Той отново надникна. Великият комбинатор се протегна и се прозя грозно като дог. След това взе кондукторския фенер и почна да го размахва и да вика:

— Гара Хацепетовка! Слизайте, гражданино! Пристигнахме! Впрочем аз съвсем бях забравил да ви кажа: може би вие се каните да ме заколите? Тогава знайте — аз съм против. И после мен веднъж вече ме убиваха. Имаше един такъв побъркан старец от добро семейство, бивш предводител на дворянството, а също и регистратор в отдела за гражданско състояние. Писанчо Воробянинов. Ние с него заедно търсехме щастие на сума сто и петдесет хиляди рубли. И ето че пред самото разделяне на добитата сума глупавият предводител ме рязна с бръснач по шията. Ах, колко долно беше това, Корейко! Долно и болно! Хирурзите едва спасиха моя млад живот, за което аз съм им дълбоко признателен.

Най-после Корейко излезе изпод кревата, като бутна към краката на Остап пачките с парите. Всяка пачка беше грижливо залепена с бяла хартия и превързана с канап.

— Деветдесет и девет пачки — каза Корейко тъжно, — по десет хиляди във всяка. Банкноти от по двадесет и пет червонци. Можете да не ги проверявате, при мен е като в банка.

— А къде е стотната пачка? — попита Остап въодушевен.

— Десет хиляди извадих. За сметка на откраднатите на морския бряг.

— Е, това е вече свинщина. Парите са изхарчени пак за вас. Не се занимавайте с формалистика.

Корейко даде с въздишка липсващите пари, в замяна на което получи своя животопис в жълтата папка с връзките за обуща. Животописа той изгори веднага в желязната печка, чийто кюнец излизаше през покрива на вагона. В това време Остап взе наслуки една от пачките, скъса обвивката и като се убеди, че Корейко не го е излъгал, пъхна я в джоба.

— А къде е валутата? — придирчиво запита великият комбинатор. — Къде са мексиканските долари, турските лири, къде са фунтовете, рупиите, пезетите, центавосите, румънските леи, къде са лимитрофните лати и злоти? Дайте поне една част от валутата!

— Вземайте, вземайте, каквото има — отговори Корейко, седнал пред печката и загледан в гърчещите се в огъня документи, — вземайте, че и това скоро няма да го има. Валута не държа.

— Ето ме и милионер! — възкликна Остап с весело учудване. — Сбъднаха се мечтите на идиота!

Остап изведнъж се опечали. Порази го ежедневният вид на обстановката, стори му се странно, че светът не се промени още същата секунда и че нищо, абсолютно нищо не стана наоколо. И макар да знаеше, че в нашето сурово време не може да има никакви тайнствени пещери, бурета със злато и лампи на Аладин все пак му стана някак жално: Стана му малко скучно, както на Роалд Амундсен, когато, летейки с дирижабъла „Норг“ над Северния полюс, до който цял живот се мъчил да се добере, той казал без всякакво въодушевление на своите спътници: „Ето че пристигнахме.“ Долу имало натрошени ледове, пукнатини, студ, пустота. Тайната е разкрита, целта — постигнала, няма какво повече да се прави и трябва да се сменява професията. Но скръбта е минутна, защото занапред са славата, почитта и уважението — звучат хорове, стоят в шпалир гимназистки с бели пелерини, плачат старици, майки на полярни изследователи, изядени от другарите си по експедиция, изпълняват се национални химни, излитат ракети и старият крал притиска изследователя до своите бодливи ордени и звезди.

Минутната слабост премина. Остап нахвърли пачките в едно чувалче, предложено му любезно от Александър Иванович, взе го под мишница и отвори тежката врата на товарния вагон.

Празникът беше към своя край. Като златни въдици ракетите политаха в небето и хващаха оттам червени и зелени рибки, студен огън плискаше в очите, въртяха се пиротехнически слънца. На дървена естрада зад телеграфната къщурка даваха спектакъл за чергарите. Някои от тях седяха на пейките, а други гледаха представлението от висотата на своите седла. Често цвилеха коне. Специалният влак беше осветен от опашката до главата.

— Да! — възкликна Остап. — Банкет във вагон-ресторанта! Съвсем, бях забравил! Каква радост! Да вървим, Корейко, аз ви черпя, всички черпя! Съгласно законите на гостоприемството! Коняк с лимонче, кльоцки от дивеч, фрикандо с шампиньони, старо унгарско, ново унгарско, шампанско!…

— Фрикандо, фрикандо — рече Корейко злобно, а след това — в дранголника. Не искам да се афиширам!

— Обещавам ви райска вечеря върху бяла покривка — настояваше Остап. — Да вървим, да вървим! И изобщо зарежете това отшелничество, бързайте да изпиете вашата част от спиртни питиета, да изядете вашите двадесет хиляди котлети. Иначе ще налетят чужди лица и ще излапат вашата порция. Ще ви настаня в специалния влак, там аз съм вътрешен човек — и още утре ще бъдем в сравнително културен център. А там с нашите милиони… Александър Иванович!

На великия комбинатор се искаше веднага да облагодетелствува всички, искаше на всички да е весело. Мрачното лице на Корейко го потискаше. И той се залови да убеждава Александър Иванович. Беше съгласен, че не бива да се афишира, но защо да се мори от глад? Остап сам не можеше да си обясни защо му е притрябвал весел контрольор, но веднъж започнал, той не можеше вече да спре. Накрая дори почна да го заплашва:

— Ще си седите така на куфара, а един прекрасен ден ще дойде при нас онази, костеливата — и с косата по шията. А? Представяте ли си какъв атраксион? Бързайте, Александър Иванович, котлетите са още на масата. Не бъдете твърдоглавец.

След загубата на милиона Корейко стана по-мек и възприемчив.

— Наистина, защо да не вземем вятър? — рече той неуверено. — Да отидем до центъра, а? Но, разбира се, без лукс, без това перчене.

— Какво пък перчене има тук! Просто двама лекари-общественици отиват в Москва, за да посетят Художествения театър и със собствените си очи да зърнат мумията в Музея на изящните изкуства. Вземайте куфара.

Милионерите тръгнаха към влака. Остап размахваше небрежно своето чувалче като кадилница. Александър Иванович се усмихваше най-глупашки. Пътниците от специалния влак се разхождаха, като гледаха да са по-близо до вагоните, защото прикачваха вече локомотива. В тъмнината се мяркаха белите панталони на кореспондентите.

В купето на горното легло, дето спа Остап, лежеше, завит с чаршаф, непознат нему човек и четеше вестник.

— Хей, слизайте — рече дружелюбно Остап, — пристигна стопанинът.

— Това място е мое, другарю — забеляза непознатият. — Аз съм Лев Рубашкин.

— Знаете ли, Лев Рубашкин, не събуждайте звяра в мене, махайте се оттук.

Недоумяващият поглед на Александър Иванович подтикваше великия комбинатор на борба.

— Ей, че го рекохте! — каза кореспондентът надуто. — Кой сте вие?

— Това не е работа на баламите! Казват ви — слизайте, значи, слизайте!

— Всеки пиян — започна пискливо Рубашкин — може да хулиганствува тук…

Остап хвана мълчаливо кореспондента за голия крак. Виковете на Рубашкин събраха целия вагон. За всеки случай Корейко се измъкна на платформата.

— Биете ли се? — попита Ухудшански. — Тъй, тъй.

Гаргантюа и дебелият писател с детското палтенце държаха за ръце Остап, който вече беше успял да тупне с чувала по главата Рубашкин.

— Нека покаже билета си! — дереше се великият комбинатор. — Нека покаже плацкартата си!

Съвсем гол, Рубашкин скачаше от легло на легло и настояваше да извикат коменданта. Откъсналият се от действителността Остап също настояваше да се извика началството. Скандалът завърши с голяма неприятност. Рубашкин показа и билет, и плацкарта, след което с трагичен глас поиска същото от Бендер.

— А аз по принцип няма да ги покажа! — заяви великият комбинатор, като напускаше бързо местопроизшествието. — Такива принципи имам!

— „Контрабандист“! — запищя Лев Рубашкин, изхвръкнал гол в коридора. — Обръщам ви внимание, другарю комендант, тук има „контрабандист“!

— Къде е този „контрабандист“? — запита комендантът, в очите на когото се появи блясък на гонче.

Александър Иванович, спотаил се страхливо зад издатината на трибуната, се взираше в тъмното, но нищо не можеше да различи. Покрай влака шаваха фигури, подскачаха огънчетата на цигарите и се чуваха гласове: „Помъчете се да представите!“ — „А аз ви казвам, че по принцип!“ — „Хулиганство!“ — „Нали така? Нали е правилно?“ — „А нали все някой трябва да пътува без билет?“ Тракнаха буферните дискове, ниско над земята със съскане прелетя въздухът от спирачките и светлите прозорци на вагоните помръднаха от мястото си. Остап още се перчеше, но покрай него вече се движеха раирани дивани, багажни мрежи, кондуктори с фенери, букети и таванските перки на вагон-ресторанта. Заминаваше банкетът с шампанското, със старото и новото унгарско вино. Изплъзнаха се от ръцете кльоцките от дивеч и потънаха в нощта. Фрикандото, нежното фрикандо, за което така пламенно разказваше Остап, напусна Гремяшчий ключ. Александър Иванович се приближи.

— Аз няма да оставя това така — мърмореше Остап. — Да изоставят в пустинята кореспондент на съветската преса! Ще вдигна на крак цялата общественост. Корейко! Заминаваме още с първия експресен влак! Ще закупим всичките места в международния вагон!

— Какво говорите — рече Корейко, — какъв експрес сънувате. Оттук никакви влакове не тръгват. По план експлоатацията ще започне чак след два месеца.

Остап вдигна глава. Той видя черно абисинско небе, диви звезди и разбра всичко. Ала плахото напомняне на Корейко за банкета му придаде нови сили.

— Зад хълма е кацнал самолет — каза Бендер, — същият, който долетя за тържеството. Той ще отлети едва на разсъмване. Ще успеем.

За да успеят, милионерите потеглиха с широка дромадерска крачка. Краката им се разиждаха в пясъка, горяха огньовете на чергарите; да се мъкнат куфарът и чувалът, не че беше толкова тежко, колкото крайно противно. Докато те се катереха по хълма откъм страната на Гремяшчий ключ, от противоположната страна сред трясъка на пропелерите постепенно се развиделяваше. Надолу по хълма Бендер и Корейко вече тичаха, страхувайки се, че самолетът ще отлети без тях.

Под високите като покрив грапави криле на самолета се движеха мънички механици с кожени палта. Трите пропелера се въртяха бавно и вентилираха пустинята. На квадратните прозорци на пътническата кабина трепкаха перденца с плюшени топчета. Пилотът се беше облегнал на алуминената стълбичка, ядеше пирожка и пиеше нарзан от бутилка.

— Ние сме пътници — викна Остап задъхан, — два билета първа класа!

Никой не му отговори. Пилотът хвърли бутилката и започна да слага ръкавиците си с фуниестите маншети.

— Има ли места? — повтори Остап, като дръпна пилота за ръката.

— Пътници не приемаме — рече пилотът и се хвана за перилата на стълбата. — Това е специален рейс!

— Купувам самолета! — каза бързо великият комбинатор. — Затънете ми го в книжка.

— Варда! — викна един механик, като се изкачваше подир пилота. Пропелерите изчезнаха в бързото въртене. Като трепереше и се накланяше ту на една, ту на друга страна, самолетът започна да се обръща срещу вятъра. Въздушните вихри изтласкаха милионерите назад към хълма. Капитанската фуражка на Остап отхвръкна и се затъркаля към Индия с такава бързина, че нейното пристигане в Калкута би трябвало да се очаква най-късно след три часа. Така щеше да се търкулне на главната улица на Калкута, обръщайки със своето загадъчно появяване вниманието на кръговете, близки на Интелиджънс сървис, ако самолетът не беше отлетял и бурята не беше утихнала. Във въздуха самолетът светна с ребрата си и се стопи в слънчевата светлина. Остап изтича за фуражката си, която се бе закачила на едно саксаулово храстче, и рече:

— Транспортът се изплъзна от ръцете ни. С железницата се скарахме. Въздушните пътища за съобщение са затворени за нас. Да тръгнем пеша? Четиристотин километра. Това не въодушевява. Остава едно — да приемем исляма и да се придвижим с камили.

За исляма Корейко премълча, но мисълта за камилите му хареса. Привлекателният вид на вагон-ресторанта и самолета затвърди в него желанието да направи една приятна обиколка като лекар-общественик, естествено без перчене, но не и без известна волност.

Аулите, които бяха пристигнали за тържеството, още не бяха се вдигнали и те успяха да купят камили недалече от Гремяшчий ключ.

Корабите на пустинята им излязоха по сто и осемдесет рубли едната.

— Колко евтино! — прошепна Остап. — Хайде да купим петдесет камили. Или сто!

— Това е фукня — каза мрачно Александър Иванович. — Какво ще ги правим? Стигат и две.

Казахите с викове качиха пътешествениците между гърбиците, помогнаха им да вържат куфара, чувала и провизиите за из път — тулум с кумис и два овена. Камилите се изправиха първо на задните си крака, от което милионерите се поклониха ниско, а после на предните и закрачиха покрай платното на Източната магистрала. Овните, привързани с въженца, потичваха отзад, като от време на време пускаха маслинки и блееха сърцераздирателно.

— Ей, шейх Корейко! — викна Остап. — Александър Ибн-Иванович! Прекрасен ли е животът?

Шейхът не отговори нищо. Беше му се паднала крантава камила и той яростно я пердашеше по плешивата задница със саксаулова пръчка.

Глава XXXI

Багдад

Седем дни как камилите мъкнеха през пустинята набедените шейхове. В началото на пътуването Остап се веселеше от душа. Всичко го разсмиваше: и друскащият се между могилките на камилата Александър Ибн-Иванович, и крантавият кораб на пустинята, който се мъчеше да изклинчи от своите задължения, и чувалчето с милиона, с което великият комбинатор понякога подкарваше непокорните овни. Себе си Остап наричаше полковник Лоуренс[28].

— Аз съм емирът-динамит! — викаше той, като се клатушкаше върху високия хребет. — Ако след два дена не получим прилична храна, ще разбунтувам някои племена. Честна дума! Ще назнача себе си за пълномощник на пророка и ще обявя свещена война, джихад. На Дания например. Защо датчаните са мъчили своя принц Хамлет? При съвременната политическа обстановка дори Обществото на народите ще се задоволи с такъв повод за война. Бога ми, ще купя пушки от англичаните за един милион — те обичат да продават огнестрелно оръжие на племената — и ходом марш в Дания! Германия ще ни пусне — за сметка на репарациите. Представяте ли си нахлуването на племената в Копенхаген? Пред всички — аз на бяла камила! Ах! Няма го Паниковски! Да пипнеше някоя датска гъска!…

Но след няколко дни, когато от овните останаха само въженцата, а кумисът беше изпит до капка, дори емирът-динамит се опечали и само мрънкаше меланхолично:

Сред пясъци пусти в арабски земи

растяха си горди три палми сами.

Двамата шейхове отслабнаха много, одрипавяха, пораснаха им бради и заприличаха на дервиши от бедна енория.

— Още малко търпение, Ибн-Корейко, и ние ще пристигнем в градче, което не ще отстъпва на Багдад. Плоски покриви, местни оркестри, ресторантчета в източен стил, сладки вина, легендарни моми и четиридесет хиляди шиш кебапи — карски, турски, татарски, месопотамски и одески. И най-сетне — железницата.

На осмия ден пътниците стигнаха до едно древно гробище. Като окаменели вълни се простираха чак до самия хоризонт редици полукръгли гробници. Тук не заравяха покойниците. Поставяха ги на земята и ги зазиждаха с кръгли камъни. Над пепелявия град на мъртвите печеше страхотно слънце. Древният Изток лежеше в своите горещи ковчези.

Комбинаторите шибнаха камилите и скоро влязоха в един оазис. Далеч околовръст озаряваха града зелените факли на тополите, които се оглеждаха в залените с вода квадратни оризови ниви. Самотно стърчаха карагачи, които възпроизвеждаха точно формата на гигантски глобус с дървено краче. Почнаха да се срещат магаренца, които носеха шишкави ездачи в халати и вързопчета детелина.

Корейко и Бендер минаваха покрай дюкянчета, търгуващи със зелен тютюн на прах и смрадлив коничен сапун, наподобяващ главички на шрапнели. Занаятчии с бели муселинови бради се трудеха над бакърени листове, даваха им форма на легени и тесногърлени ибрици. Обущари сушаха на слънце мънички кожи, боядисани с мастила. Тъмносините, жълтите и небесносините гледжосани плочки на джамиите блестяха с бедна стъклена светлина.

Остатъка от деня и нощта милионерите проспаха тежко и безчувствено в хотела, а на сутринта се изкъпаха в белите вани, избръснаха се и излязоха из града. Безоблачното настроение на шейховете се помрачаваше малко от необходимостта да мъкнат със себе си куфара и чувала.

— Смятам като най-първо мое задължение — рече Бендер самохвално — да ви запозная с една вълшебна избичка. Нарича се „Под луната“. Идвах тук преди пет години, четох лекции за борбата с абортите. Каква избичка само! Полумрак, прохлада, стопанинът от Тифлис, местен оркестър, студена водка, танцьорки с дайрета и зилове. Ще се запием там цял ден. Нали и лекарите-общественици могат да имат свои миниатюрни слабости? Аз черпя. Златният телец отговаря за всичко.

И великият комбинатор тръсна своя чувал.

Ала избичката „Под луната“ вече я нямаше. За учудване на Остап нямаше я дори и онази улица, на която дрънчаха неговите дайрета и зилове! Тук минаваше права европейска улица, която се застрояваше едновременно по цялата си дължина. Издигаха се стобори, висеше алабастров прах, а камионите нажежаваха и без това горещия въздух. Остап погледа за минутка фасадите от сив кирпич с дълги полегнали прозорци, бутна Корейко, продума: „Има още едно местенце, държи го един от Баку“ и го поведе към другия край на града. Но на местенцето нямаше вече стихотворна фирма, която лично кръчмарят от Баку бе съчинил:

Вместо това пред очите на шейховете се мъдреше картонен плакат с арабски и руски букви:

— Да влезем — рече печално Остап, — там поне е прохладно. И после посещаването на музея влиза в програмата на пътуващите лекари-общественици!

Те прекрачиха в голяма, белосана като тебешир стая, оставиха на пода своите милиони и дълго изтриваха с ръкави горещите си чела. В музея имаше само осем експоната: зъб от мамонт, подарен на младия музей от град Ташкент, картина с маслени бои „Схватка с басмачите“, два емирски халата, златна рибка в аквариум, витрина с препариран скакалец, порцеланова статуетка от фабриката на Кузнецов и най-сетне макет на обелиск, който градът се готвеше да постави на главния площад. Тук, в подножието на проекта, лежеше голям тенекиен венец с ленти. Беше го донесла неотдавна специална делегация от една съседна република, но тъй като още нямаше обелиск (Определените за него средства бяха отишли за построяването на баня, която се оказа много по-нужна), делегацията произнесе съответните речи и положи венеца пред проекта.

До посетителите тутакси се приближи юноша е пъстра като килим бухарска тюбетейка на бръснатата си глава и развълнуван като автор, запита:

— Вашите впечатления, другари?

— Бива си го — каза Остап.

Младият човек завеждаше музея и без да губи време, заговори за затрудненията, които изживява неговата рожба. Кредитите са недостатъчни. Ташкент се отървал с един зъб, а собствени ценности, художествени и исторически, няма кой да събира. Не пращат специалист.

— Да имах триста рубли! — извика завеждащият. — Цял Лувър бих направил!

— Кажете, добре ли познавате града? — попита Остап, като смигна на Александър Иванович. — Не бихте ли могли да ни посочите някои забележителности? Аз познавах вашия град, но той някак си се е променил.

Завеждащият много се зарадва. Като викаше, че всичко ще им покаже лично, той заключи музея и изведе милионерите на същата оная улица, дето преди половин час те търсеха избичката „Под луната“.

— Проспект Социализъм! — каза той, като поемаше с удоволствие алабастровия прах. — Ах! Какъв чуден въздух! Какво ще бъде тук след една година! Асфалт! Автобус! Институт по иригация! Тропически институт! Е, ако Ташкент този път не даде научни сили!… Знаете ли, те имат толкова много кости от мамонт, но на мен пратиха само един зъб, а в нашата република има такъв интерес към естествознанието.

— Така ли? — забеляза Корейко, като гледаше с укор Остап.

— И знаете ли — зашепна ентусиастът, — аз подозирам, че това не е зъб от мамонт. Те са ни хързулнали слонов!

— А как е при вас с тези… с кръчмиците в азиатски стил, знаете ги, нали, с тъпаните и флейтите? — запита нетърпеливо великият комбинатор.

— Мина им времето — равнодушно отговори юношата, — отдавна трябваше да премахнат тази зараза, разсадник на епидемии. Тая пролет тъкмо задушихме последния вертеп. Наричаше се „Под луната“.

— Задушихте ли? — ахна Корейко.

— Честна дума! Но затова пък е открита фабрика-кухня. Европейско меню. Чиниите се мият и сушат с помощта на електричество. Кривата на стомашните заболявания рязко взе да пада надолу.

— Брей, какво става! — възкликна великият комбинатор и закри лицето си с ръце.

— Вие още нищо не сте видели — рече завеждащият музея, като се смееше срамежливо. — Да отидем във фабриката-кухня да обядваме.

Те седнаха в една бричка с платнен навес с фистони, обшити със син кенар, и тръгнаха. По пътя любезният придружител караше милионерите всяка минута да надничат изпод балдахина и им показваше издигнати вече сгради, издигащи се сгради и местата, където тепърва ще бъдат издигани. Корейко гледаше Остап със зли очи. Остап се извръщаше и казваше:

— Какво чудно местно пазарче! Багдад!

— На седемнадесети ще почнем да го събаряме — каза младият човек, — тук ще бъдат болницата и коопцентърът.

— Не ви ли е жал за тази екзотика? Та това е Багдад!

— Много е красиво! — въздъхна Корейко.

Младият човек се разсърди.

— За вас, за гостите, то е красиво, а ние трябва да живеем тук. В големия салон на фабриката-кухня, сред кахлените стени, под лентите на мухоморките, провиснали от тавана, пътниците ядоха булгурена супа и малки кафяви кюфтенца. Остап се осведоми за вино, но получи възторжен отговор, че близо до града наскоро е открит извор с минерална вода, който надминава със своите вкусови данни прочутия нарзан. За доказателство беше поискана бутилка от новата вода и изпита при гробно мълчание.

— А как е кривата на проституцията? — запита с надежда Александър Ибн-Иванович.

— Рязко слиза надолу — отвърна неумолимият млад човек.

— Ай, какво става! — рече Остап с фалшив смях.

Но той наистина не знаеше какво стана. Когато станаха от масата, се разбра, че младият човек е успял вече да плати и за тримата. Той за нищо на света не се съгласяваше да взема пари от милионерите, като ги уверяваше, че няма значение — вдругиден ще получи заплата, а дотогава все някак ще я нареди.

— Е, а с веселието как е? Как се весели градът? — вече без екстаз питаше Остап. — Дайрета, зилове има ли?

— Нима не знаете? — зачуди се завеждащият музея. — Миналата седмица у нас беше открита градската филхармония. Голям симфоничен квартет, който носи името на Бебел и Паганини. Да вървим веднага. Как съм изпуснал това!

След като той беше заплатил обеда, бе невъзможно, от етични съображения, да се откажат от посещението на филхармонията. Като излязоха оттам, Александър Ибн-Иванович каза с глас на вратар:

— Градска физхармоника!

Великият комбинатор се изчерви.

На път за хотела младият човек неочаквано спря каруцата, свали милионерите, хвана ги за ръце и като се повдигаше на пръсти от напиращия в него възторг, заведе ги до един малък камък, ограден с решетчица.

— Тук ще се издига обелискът! — каза той важно. — Колоната на марксизма!

На раздяла младият човек ги помоли да идват по-често. Добродушният Остап обеща непременно да дойде, защото никога не е прекарвал такъв радостен ден като днешния.

— Аз отивам на гарата — каза Корейко, когато остана насаме с Бендер.

— Да заминем ли в друг град да погуляем? — попита Остап. — В Ташкент може да се прекарат весело два-три дни.

— На мен ми стига — отговори Александър Иванович. — Ще отида на гарата да предам куфара на гардероб, ще се хвана на служба тук някъде като книговодител. Ще почакам да дойде капитализмът. Тогава ще се повеселя.

— Е, чакайте го — рече Остап доста грубо, — а аз ще тръгна. Днешният ден е досадно недоразумение, огъване по места. Златното теленце все още има някаква власт в нашата страна!

На площада пред гарата те видяха тълпа кореспонденти от специалния влак, които след откриването на линията правеха екскурзионно пътуване из Средна Азия. Те бяха заобиколили Ухудшански. Притежателят на тържествения комплект самодоволно се обръщаше на всички страни, като показваше своите находки. Той беше с кадифена шапка, обшита с опашка от чакал, и халат, скроен от памучно одеяло.

Предсказанията на плюшения пророк продължаваха да се сбъдват.

Глава XXXII

Вратата на великите възможности

В този печален и светъл есенен ден, когато градинарите режат в московските обществени градинки цветята и ги раздават на децата, първородният син на лейтенант Шмид — Шура Балаганов — спеше на една пейка в чакалнята на Рязанската гара. Той лежеше, турил глава на страничната дървена облегалка. Смачканият му каскет беше нахлупен на носа. По всичко личеше, че бордмеханикът на „Антилопа“ и пълномощник по копитата е нещастен и опросял. Върху небръснатата му буза беше залепнала начупена черупка от яйце. Платнените му обуща бяха загубили формата и цвета си и приличаха по-скоро на молдовански опинци. Под високия таван на осветената с два реда прозорци зала летяха лястовички.

Зад големите немити прозорци се виждаха блокировка, семафори и други предмети, необходими на железниците. Разтичаха се носачи и скоро през залата се заточиха пътниците от пристигналия влак. Последен влезе от перона пътник с чисти дрехи. Под разкопчаната мушама се виждаше костюм на ситни калейдоскопични каренца. Панталоните му се спускаха като водопад над лачените чепици. Чуждестранният вид на пътника се допълваше от меката шапка, килната малко над челото. Той не се възползува от услугите на носачите и носеше куфара си сам. Пътникът вървеше лениво през опустялата зала и несъмнено щеше да се озове във вестибюла, ако внезапно не бе забелязал плачевната фигура на Балаганов. Той присви очи, пристъпи по-близо и известно време гледа спящия. После предпазливо, с два пръста в ръкавица повдигна каскета от лицето на бордмеханика и се усмихна.

— Ставайте, графе, викат ви от подземието! — каза той, като раздрусваше Балаганов.

Шура седна, потърка лицето си с ръка и чак тогава позна пътника.

— Капитане! — извика той.

— Не, не — рече Бендер, като се защищаваше с длан, — не ме прегръщайте. Сега аз съм горд.

Балаганов се завъртя около капитана. Той не можеше да го познае. Сменен беше не само костюмът. Остап бе отслабнал, в очите му се бе появила разсеяност, лицето му бе покрито с колониален загар.

— Помургавял си, помургавял! — радостно възкликна Балаганов. — Ех, че си помургавял!

— Да, помургавях — каза Бендер с достойнство. — Погледнете панталона ми. Европа — „А“! А това видяхте ли? На безименния пръст на лявата ми ръка е нанизан брилянтен пръстен. Четири карата. Ами вашите постижения какви са? Все още ли работите като син?

— М-да — смотолеви Шура, — повече на дребно.

В бюфета Остап поиска бяло вино и бисквити за себе си и бира със сандвичи за бордмеханика.

— Кажете честно, Шура, колко пари ви трябват, за да сте щастлив? — попита Остап. — Само че пресметнете всичко.

— Сто рубли — отвърна Балаганов, като със съжаление се откъсваше от хляба и салама.

— О не, вие не ме разбрахте. Не за днес, а изобщо. За да сте щастлив. Ясно ли ви е? За да ви е добре на тоя свят.

Балаганов дълго мисли, като се усмихваше нерешително, и накрая каза, че за да бъде напълно щастлив, са му нужни шест хиляди и четиристотин рубли и че с тази сума ще му бъде много добре на тоя свят.

— Хубаво — рече Остап, — ще получите петдесет хиляди.

Той отвори квадратното куфарче на коленете си и пъхна на Балаганов пет бели пачки, превързани с канап. Бордмеханикът веднага загуби апетит. Той престана да яде, скри парите в джобовете си и вече не извади ръце оттам.

— Нима чинийката? — попита той възторжено.

— Да, да, чинийката — отговори Остап равнодушно. — Със синята ивица. Довереникът я донесе в зъби. Дълго маха с опашка, преди аз да се съглася да ги взема. Сега аз командувам парада! Чувствувам се отлично.

Последните думи той произнесе не твърде уверено.

Парадът, трябва да кажем истината, не се уреждаше и великият комбинатор лъжеше, като твърдеше, че се чувствува отлично. По-вярно би било да се каже, че се чувствува някак неловко, което обаче той не искаше да признае дори и пред себе си.

Откак се раздели с Александър Иванович пред гардероба на гарата, дето нелегалният милионер предаде своето куфарче, беше минал месец.

Още в първия град, в който влезе с чувството на завоевател, Остап не можа да си намери стая в хотела.

— Ще платя, колкото искате! — високомерно каза великият комбинатор.

— Нищо няма да излезе, гражданино — отговори портиерът, — конгресът на почвоведите пристигна в пълен състав за разглеждане на опитната станция. Всичко е ангажирано за представителите на науката.

И вежливото лице на портиера изрази уважение пред конгреса. На Остап му се прииска да закрещи, че той е главният, че него трябва да уважават и почитат, че той има в чувала си един милион, но сметна за уместно да се въздържи и излезе на улицата крайно раздразнен.

Цял ден той скита из града с файтон. В най-добрия ресторант се топи час и половина в очакване, докато почвоведите, които обядваха всички заедно, станат от масите. В театъра този ден се даваше спектакъл за почвоведите и билети не се продаваха на свободните граждани. При това не биха пуснали Остап в зрителната зала с чувал в ръце, а нямаше къде да го дене. За да не нощува в интереса на науката на улицата, милионерът замина същата вечер, като се наспа в международния вагон.

На сутринта Бендер слезе в един голям волжки град. От дърветата падаха спиралообразно жълти прозрачни листа. Откъм Волга подухваше вятър. Стаи нямаше нито в един хотел.

— Може би след месец — казваха колебливо хотелиерите с бради и без бради, мустакати и просто бръснати, — докато не монтират третия агрегат на електроцентралата, не се надявайте. Всичко е дадено на специалистите. И освен това — на окръжния конгрес на комсомола. Нищо не можем да направим.

Докато великият комбинатор стърчеше пред високите маси на портиерите, по стълбищата на хотелите потичваха инженери, техници, чуждестранни специалисти и комсомолци — делегати на конгреса.

И отново Остап прекара деня на файтон, като очакваше с нетърпение бързия влак, дето човек можеше да се измие, да си почине и да почете вестник.

Великият комбинатор прекара петнадесет нощи в различни влакове, прехвърляйки се от град на град, защото никъде нямаше стаи. На едно място издигаха доменна пещ, на друго — хладилник, на трето — цинков завод. Всичко беше препълнено с делови хора. На четвърто място пионерски сбор пресече пътя на Остап и в стаята, където милионерът можеше да прекара приятно вечерта с приятелка, дигаха врява деца. Той свикна да пътува, купи си куфар за милиона, пътни вещи и се екипира. Остап вече замисляше дълго и спокойно пътуване до Владивосток; като пресмяташе, че отиването и връщането ще заеме три седмици, когато внезапно почувствува, че ако тутакси не стъпи на земята, ще умре от някаква загадъчна железопътна болест. И той направи онова, което правеше винаги, когато беше щастлив притежател на празни джобове. Почна да се представя за друго лице, телеграфираше предварително, че пристига еди-кой си инженер или лекар-общественик, или тенор, или писател. За негово учудване за всички хора, които пристигаха по работа, стаи се намираха и Остап малко дойде на себе си след люшкането по влаковете. Веднъж, за да получи стая, той трябваше дори да се представи за син на лейтенант Шмид. След този епизод великият комбинатор се отдаде на тъжни размисли.

„И това ми било живот на милионер! — мислеше той с огорчение. — Къде е уважението? Къде е почитта? Къде е славата? Къде е властта?“

Дори Европа—„А“, с която Остап се хвалеше пред Балаганов — костюмът, обувките и шапката — бяха купени от един оказионен магазин и въпреки превъзходното им качество имаха дефект — това бяха вещи не свои, не родни, а от чужд гръб. Тях вече ги бе носил някой, може би час, минута, но все пак беше ги носил някой друг. Обидно беше и това, че правителството не обръща никакво внимание на бедственото положение на милионерите и разпределя планово жизнените блага. И изобщо беше лошо. Началникът на гарата не козируваше, което едно време правеше пред всеки търговец с капиталец от петдесет хиляди, първенците на града не идваха в хотела да му се представят, пресата не бързаше да вземе интервю и вместо снимките на милионерите публикуваше портретите на някакви си ударници, които изкарваха по сто и двадесет рубли на месец.

Остап броеше всеки ден своя милион и милионът си беше все милион, без някаква си дребна сума. Той полагаше всички усилия, обядваше по няколко пъти на ден, пиеше скъпи вина, раздаваше необикновено големи бакшиши, купи си пръстен, японска ваза и шуба от порчета. Шубата и вазата трябваше да подари на прислужника в хотела, защото Остап не обичаше да се занимава из пътя с обемисти вещи. Освен това, ако станеше нужда, той можеше да накупи още много шуби и вази. Все пак за цял месец бяха изхарчени само шест хиляди.

Не! Парадът никак не вървеше, макар всичко да си беше на място. Навреме бяха изпратени линейните кораби, на определеното време пристигнаха войсковите части, свиреше музика. Но полковете не гледаха него, не нему викаха „ура“, не за него махаше ръце капелмайсторът. Ала Остап не се предаваше. Той много се надяваше на Москва.

— А какво става с Рио де Жанейро? — възбудено попита Балаганов. — Отиваме ли?

— Да върви по дяволите! — с неочаквана злоба рече Остап. — Всичко това е измислица, няма никакъв Рио де Жанейро, и Америка няма, и Европа няма, нищо няма. Изобщо последният град — това е Шепетовка, в който се разбиват вълните на Атлантическия океан.

— Ама че работа! — въздъхна Балаганов.

— На мен един доктор всичко ми обясни — продължаваше Остап, — чужбина — това е митът за задгробния живот. Който попадне там, вече не се връща.

— Просто чудесии! — възкликна Шура, който не бе разбрал нищо.

— Ух, как ще заживея сега! Бедният Паниковски! Разбира се, той наруши конвенцията, но бог да го прости! Щеше да се радва старикът!

Предлагам ди почетем паметта на покойния със ставане на крика — рече Бендер.

Млечните братя се изправиха и постояха една минута в мълчание, като гледаха надолу, към начупените бисквити и недоизядения сандвич.

Тягостното мълчание бе прекъснато от Балаганов.

— Знаете ли какво стана с Козлевич? — рече той. — Просто чудесии! Въпреки всичко той сглоби „Антилопа“ и работи в Черноморск. Писа ми едно писмо! Ето…

Бордмеханикът извади писмото от каскета си.

„Здравейте, Шура — пишеше шофьорът на «Антилопа», — как живеете? Все още ли сте син на л. Ш.? Аз я карам добре, само че пари си нямам, а колата след ремонта нещо капризничи и работи само един час на ден. През цялото време я поправям, просто никакви сили не ми останаха. Пътниците се сърдят. Може би вие, драги Шура, ще ми изпратите маслопроводно черво, макар и не ново. Тук на пазара просто не може да се намери. Потърсете на Смоленския пазар, там, дето продават стари катинари и ключове. А ако сте зле, елате, все ще прекараме някак си. Аз стоя на ъгъла на ул. Меринг, на пиацата. Къде е сега О. Б.? С почит Ваш Адам Козлевич. Забравих да ви пиша. При мен на пиацата идваха ксендзовете, Кушаковски и Морошек. Стана скандал. А.К.“

— Ще изтичам сега да търся черво — рече загрижено Балаганов.

— Няма нужда — отвърна Остап, — аз ще му купя нова кола. Да вървим в „Гранд хотел“, ангажирал съм по телефона стая за диригент на симфоничен оркестър. А вие трябва да се облечете, да се измиете, трябва да ви се направи основен ремонт. Пред вас, Шура, се разтварят вратите на велики възможности.

Те излязоха на Каланчевския площад. Таксита нямаше. Остап отказа да се вози на файтон.

— Това е каретата на миналото — рече той с презрение, — с нея не можеш отиде далеч. Освен това там, в тапицерията, живеят малки мишки.

Трябваше да се качат в трамвая. Той беше претъпкан. Това беше един от онези заразени с кавга трамваи, които често циркулират из столицата. Разправията в тях захваща обикновено някаква отмъстителна бабка в ранните часове на предслужебната блъсканица. Постепенно в кавгата се намесват всички пътници от вагона, дори онези, които са попаднали тук половин час след започване на инцидента. Злата бабка отдавна е слязла, забравена е вече и причината за спора, а виковете и взаимните оскърбления продължават и в караницата се включват все нови и нови кадри пътници. В такъв трамвай до късно през нощта не затихват ругатните.

Вълнуващите се пътници бързо откъснаха Балаганов от Остап и скоро млечните братя се клатушкаха в различни краища на трамвая, притиснати от гърди и кошници. Остап бе увиснал на кожената дръжка, като с мъка издърпваше куфара, който хорският поток постоянно отнасяше.

Внезапно, заглушавайки обикновената трамвайна глъчка, оттам, дето се клатушкаше Балаганов, се чу женски писък:

— Обраха ме! Дръжте го! Ей тоя там!

Всички обърнаха глави. Към мястото на произшествието, задъхани от любопитство, започнаха да се промъкват любителите. Остап видя слисаното лице на Балаганов. Бордмеханикът още не можеше сам да разбере какво се бе случило, а вече го държаха за ръката, която здраво стискаше евтина дамска чантичка със ситна бронзова верижка.

— Бандит! — крещеше жената. — Едва се обърнах и той…

Притежателят на петдесетте хиляди беше откраднал една чантичка, в която имаше костенуркова пудриера, профсъюзна книжка и една рубла и седемдесет копейки. Трамваят спря. Любителите повлякоха Балаганов към изхода. Когато минаваше покрай Остап, Шура пошепна жално:

— Но какво значи това? Аз просто машинално.

— Ще ти дам аз едно машинално! — рече един любител с пенсне и чанта, като с настървение удряше бордмеханика по врата.

През прозореца Остап видя как към групата с бързи крачки се приближи милиционер и повлече престъпника по паважа.

Великият комбинатор се извърна.

Глава XXXIII

Индийският гост

В четириъгълния вътрешен двор на „Гранд хотел“ се чуваха кухненско тракане, съскане на пара и викове: „Два чайни прибора за шестнадесета!“, а в белите коридори беше светло и тихо като в разпределителната зала на някоя електроцентрала. В сто и петдесет стаи спяха конгресистите почвоведи, които се бяха върнали от пътуването си, тридесет стаи бяха отделени за чуждестранните търговци, които изясняваха наболелия въпрос може ли в края на краищата на сметка да се търгува със Съветския съюз, най-хубавият апартамент от четири стаи заемаше прочут индуски поет и философ, а в една малка стая, отделена за диригента на симфоничния оркестър, спеше Остап Бендер.

Той лежеше върху плюшената покривка, облечен и притиснал до гърдите си куфара с милиона. През нощта великият комбинатор погълна всичкия кислород, който съдържаше стаята, и останалите в нея химически елементи можеха да бъдат наречени азот само от вежливост. Миришеше на вкиснато вино, на ужасни котлети и на още нещо неописуемо отвратително. Остап изпъшка и се обърна. Куфарът падна на пода. Остап бързо отвори очи.

— Какво беше това? — промърмори той, като гримасничеше. — Перчене в салона на ресторанта! И дори, струва ми се, някакво кавалергардство! Пфу! Държах се като търговец от втора гилдия! Боже мой, не обидих ли присъствуващите? Там някакво диване викаше: „Почвоведи, станете!“ — а сетне плачеше и се кълнеше, че по душа самият той е почвовед. Естествено това бях аз! Да, но по какъв повод беше това?…

И той си припомни, че вчера, решил да започне подобаващ живот, постанови да си построи вила в мавритански стил. Цялата сутрин прекара в грандиозни мечти. Представяше си къщата с минаретата, вратаря с лице на паметник, малката гостна, билярдната и някаква конференц-зала. В поземления отдел на Съвета разясниха на великия комбинатор, че може да получи участък. Но в строителното бюро всичко рухна. Падна вратарят, като изтрещя с каменната си мутра, разклати се златната конференц-зала, сринаха се минаретата.

— Вие частно лице ли сте? — запитаха милионера в бюрото.

— Да — отвърна Остап, — рязко изразена индивидуалност.

— За съжаление строим само на колективи и организации.

— На кооперативни, обществени и държавни? — запита Бендер с болка в гласа.

— Да, за тях.

— А аз?

— Вие си стройте сам.

— Да, но откъде ще взема камъни, мартинки? Най-сетне первази за дюшемето?

— Все някак ще намерите. Макар и да е трудно. Контингентите вече са разпределени по заявките на промишлеността и кооперациите.

По всяка вероятност тъкмо това беше причината за безобразното нощно перчене.

Легнал, Остап извади бележника си и започна да пресмята разходите от момента, когато бе получил милиона. На първата страница беше записано:

Камила.......180 р.

Овен..........30 р.

Кумис..........1 р. 75 коп.

———————————————————————————

Всичко 211 р. 75 коп.

По-нататък не беше по-добре. Шуба, соус, железопътен билет, пак соус, пак билет, три чалми, купени за черни дни, файтонджии, ваза и най-различни дреболии. Ако не се смятат петдесетте хиляди на Балаганов, които не му донесоха щастие, милионът си беше на мястото.

„Не позволяват на човек да прави капитални вложения — възмущаваше се Остап. — Не позволяват! Може би трябва да заживея интелектуален живот като моя приятел Лоханкин? В края на краищата материални ценности вече натрупах, трябва да трупам по мъничко и духовни ценности. Трябва незабавно да си изясня в какво се състои смисълът на живота.“

Той си спомни, че във вестибюла на хотела по цял ден се тълпяха девойки, които чакаха да поговорят с пристигналия индуски философ за душата.

„Ще отида при индуса — реши той, — ще науча най-сетне в какво се състои работата. Наистина това е галфонство, но друг изход няма.“

И както си беше със смачкан костюм, без да се разделя с куфара, Бендер слезе на втория етаж и почука на вратата на великия човек. Отвори му преводачът.

— Философът приема ли? — запита Остап.

— Зависи кого — отговори преводачът вежливо. — Вие частно лице ли сте?

— Не, не — изплашено рече великият комбинатор — аз съм от една кооперативна организация.

— С група ли сте? Колко души сте? Защото, знаете ли, на учителя му е трудно да приема всички отделни лица. Той предпочита да беседва…

— С колектив ли? — поде Остап. — Тъкмо мен колективът ме е упълномощил да разреша един важен принципиален въпрос за смисъла на живота.

Преводачът изчезна и след пет минути се върна. Той дръпна завесата и каза официално:

— Нека влезе кооперативната организация, желаеща да научи в какво се състои смисълът на живота.

Великият философ и поет, с кафяво кадифено расо и със също такъв калпак, седеше в кресло с високо и неудобно резбовано облегало. Лицето му беше мургаво и нежно, а очите — черни като на подпоручик. Брадата му, бяла и широка, закриваше гърдите му като нагръдник за фрак. Стенографката седеше в краката му. Двамата преводачи, индус и англичанин се настаниха от двете му страни.

Щом видя Остап с куфара, философът се размърда на креслото и разтревожен, зашепна нещо на преводача. Стенографката взе да записва бързо, а преводачът се обърна към великия комбинатор.

— Учителят желае да узнае дали куфарът на посетителя не съдържа песни и саги и дали посетителят не се кани да му ги прочете на глас, понеже на учителя са му прочели вече много песни и саги и той повече не може да ги слуша.

— Кажете на учителя, че саги няма — учтиво отвърна Остап.

Черноокият старец се разтревожи още повече, заговори оживено и започна уплашено да сочи куфара с пръст.

— Учителят пита — започна преводачът — дали посетителят няма намерение да се настани в неговата стая, защото при него никога досега не са идвали с куфар.

И едва след като Остап успокои преводача, а преводачът — философа, напрежението мина и беседата започна.

— Преди да отговори на вашия въпрос за смисъла на живота — каза преводачът, — учителят желае да каже няколко думи за народното образование в Индия.

— Предайте на учителя — съобщи Остап, — че проблемата за народното образование ме вълнува от детинство.

Философът затвори очи и започна бавно да говори. Първия час той говори на английски, а втория — на бенгалски. Понякога започваше да пее с тих приятен глас, а веднъж дори стана и като понадигна расото, направи няколко танцови движения, които, изглежда, изобразяваха игри на учениците в Пенджаб. След това седна и отново затвори очи, а Остап дълго слуша превода. Отначало Остап кимаше вежливо с глава, после загледа сънливо през прозореца и най-подир започна да се развлича — прехвърляше в джоба си дребните пари, любуваше се на пръстена и дори доста явно намигна на хубавичката стенографка, след което тя още по-бързо зашари с молива.

— А какво става все пак със смисъла на живота? — запита милионерът, като издебна удобен момент.

— Учителят желае преди всичко — обясни преводачът — да запознае посетителя с обширните материали, които той е събрал при опознаването му с организацията на народното образование в СССР.

— Предайте на негово благородие — отговори Остап, — че посетителят не възразява.

И машината отново влезе в движение. Учителят говореше, пееше пионерски песни, сочеше стенвестника, който му бяха поднесли децата от сто четиридесет и шесто трудово училище, и дори си поплака малко. Преводачите ломотеха на два гласа, стенографката пишеше, а Остап разсеяно чистеше ноктите си.

Най-сетне Остап се закашля силно.

— Знаете ли какво — рече той, — няма нужда повече да превеждате. Аз някак си взех да разбирам бенгалски. Само когато захване да говори за смисъла на живота, тогава ми превеждайте.

Когато повториха на философа настойчивото желание на Остап, черноокият старец се развълнува.

— Учителят казва — заяви преводачът, — че той самият е дошъл във вашата велика страна, за да научи в какво се състои смисълът на живота. Само там, дето народното образование е поставено на такава висота като у вас, животът става осмислен. Колективът…

— Довиждане — бързо рече великият комбинатор, — предайте на учителя, че посетителят моли разрешение незабавно да си върви.

Но философът вече пееше с нежен глас „Маршът на Будьони“, който беше научил от съветските деца. И Остап се оттегли без разрешение.

— Кришна! — викаше великият комбинатор и тичаше из своята стая. — Вишну! Какво става по света? Къде е простата шаячна правда? А може би аз съм глупак, нищо не разбирам и животът ми е минал глупаво, безсмислено? Истински индус, виждате ли, всичко знае за нашата обширна страна, а аз, като оперен индийски гост, повтарям все едно и също: „Безчет елмази пламенни лежат в хамбари каменни.“ Колко е гадно това!

Този ден Остап обядва без водка и за пръв път остави куфара в стаята. После седя кротко на перваза на прозореца и с интерес наблюдаваше обикновените минувачи, които скачаха в автобуса като катерички.

През нощта великият комбинатор изведнъж се събуди и седна на кревата. Беше тихо и само от ресторанта през дупката на бравата се промъкваше меланхоличен бостън.

— Как можах да забравя! — рече той сърдито.

После се засмя, запали лампата и бързо написа телеграма.

Той позвъни и поиска телеграмата да бъде изпратена веднага като бърза.

Зося не отговори. Не получи отговор и на другите телеграми, написани в същия отчаян лиричен тон.

Глава XXXIV

Дружба с младостта

Влакът отиваше за Черноморск.

Първият пътник свали сакото си, окачи го на медната кукичка на багажника, после събу обувките, като едно след друго поднасяше дебелите си крачета почти до лицето си, и надяна пантофи с езичета.

— Чували ли сте историята за онзи воронежки земемер, който излязъл роднина на японския микадо? — попита той, като предварително се усмихваше.

Вторият и третият пътник се преместиха по-близо. Четвъртият пътник вече лежеше на горния диван, под бодливото малиново одеяло, и недоволно разглеждаше илюстровано списание.

— Не сте ли чували? Едно време много се говореше за това.

Той беше обикновен земемер — жена, една стая, сто и двадесет рубли заплата. Казваше се Бигусов. Обикновен, просто съвсем незабележителен човек, дори ако искате да знаете, между нас казано, простак. Връща се той веднъж от служба, а в стаята му седи японец с такъв, между нас казано, отличен костюм, с очила и ако искате да знаете, с обувки от змийска кожа, последна новост. „Вашето фамилно име Бигусов ли е?“ — пита японецът. „Да“ — казва Бигусов. „А собствено и бащино име?“ — „Еди-какво си“ — отвръща. „Правилно — дума японецът, — в такъв случай бихте ли били любезен да свалите толстовката си — нужно ми е да огледам вашето голо тяло.“ — „Заповядайте“ — казва. А, между нас казано, ако искате да знаете, японецът хич и не гледал тялото, а веднага се насочил към бенката. Имал Бигусов такава бенка на едната страна.

Погледнал японецът с увеличително стъкло, побледнял и дума: „Поздравявам ви, гражданино Бигусов, и позволете да ви връча пакет и писмо.“ Жената, разбира се, отворила пакета. А там, ако искате да знаете, лежи в талаш японски двуостър меч. „Че защо ми е този меч?“ — запитал земемерът. „А вие, казва, прочетете писмото. Там всичко е написано. Вие сте самурай.“ Тогава Бигусов също побледнял. Воронеж, ако искате да знаете, не е особено голям център. Между нас казано, какво отношение може да има там към самураите? Най-отрицателно. Но нямало що да се прави. Взема Бигусов писмото, отлепя четиринадесетте восъчни печата и го чете. Какво мислите? Излиза, че точно преди тридесет и шест години през Воронежка губерния пътувал един японски полупринц — инкогнито. И естествено, между нас казано, негово височество имало вземане-даване с една воронежка мома, родило му се дете — инкогнито. Той дори искал да се ожени, само че микадо му забранил с шифрована телеграма. Полупринцът трябвало да замине, а детето останало незаконно. Това именно бил Бигусов. И ето, след като минали толкова години, на полупринца му дошло време да мре, а за проклетия законни деца няма, няма кому да предаде наследството си и отгоре на това свършвал един знаменит род, което за японеца е най-лошото нещо. И ето че трябвало да си спомни за Бигусов. Паднало му се на човека щастие! Сега, казват, той е вече в Япония. Старецът умрял. А Бигусов сега е принц, роднина на микадо и отгоре на това, между нас казано, получил в брой един милион йени. Милион! На такъв глупак!

— Да бяха дали на мен един милион рубли! — рече вторият пътник, като мотаеше крака. — Щях да им покажа какво се прави с милион.

В празнината между горните дивани се появи главата на четвъртия пътник. Той погледна внимателно човека, който знаеше точно какво може да се направи с един милион, и без да каже нещо, отново се скри зад списанието.

— Да — каза третият пътник, като разпечатваше железопътното пакетче с двата индивидуални сухара, — има разни факти в областта на паричното обращение. На една московска мома умрял във Варшава чичото и й оставил милионно наследство, а тя дори не знаела. Но там, в чужбина, подушили и само след един месец в Москва се появил доста приличен чужденец. Това гълъбче решило да се ожени за девойката, докато тя още не е научила за наследството. А тя си имала в Москва годеник, също доста красив млад човек от Палатата за мерки и теглилки. Тя много го обичала и естествено не искала да се омъжи за другия. А онзи, чужденецът, просто пощурял — пращал й букети, бонбони и воалажни чорапи. Излиза, че чуждестранното гълъбче пристигнало не току-така, а било изпратено от едно акционерно дружество, образувано специално за експлоатация на чичовото наследство. Те дори имали основен капитал от осемнадесет хиляди злоти. Този техен пълномощник трябвало на всяка цена да се ожени за девойката и да я заведе в чужбина! Твърде романтична история! Представете си положението на пълномощника. Такава отговорност! Той бил взел аванс и не можел да го оправдае заради този съветски годеник. А там, във Варшава, цял кошмар! Акционерите чакат, вълнуват се, акциите спадат. Изобщо всичко свършило с крах. Девойката се омъжила за своя, за съветския човек. И така тя нищо не научила.

— Ама че глупачка! — каза вторият пътник. — Ех, да бяха дали на мене този милион!

И в своята възбуда той дори дръпна от ръцете на съседа си едното сухарче и нервно го изяде.

Обитателят на горния диван се прокашля нарочно. Явно, разговорите му пречеха да заспи.

Долу взеха да говорят по-тихо. Сега пътниците седяха притиснати един до друг, глава до глава, и си шепнеха задъхани:

— Неотдавна международното дружество „Червен кръст“ даваше обявление във вестниците, че се търсят наследниците на американския войник Хари Ковалчук, загинал във войната през хиляда деветстотин и осемнадесета година. Наследството — милион! Тоест било по-малко от милион, но нараснали лихвите… И ето в едно глухо селце във Волин…

На горния диван се мяташе малиновото одеяло. Бендер не се чувствуваше добре. Бяха му омръзнали вагоните, горните и долните дивани, целият този друсащ се пътуващ свят. Той на драго сърце би дал половин милион, за да заспи, но шепотът долу не спираше:

— … Разбирате ли, в един жакт[29] отишла една бабичка и дума: „Аз, казва, намерих в нашето мазе туй гърненце, не знам какво има в гърненцето, бъдете така добри, вижте вие.“ Погледнала управата на жакта в туй гърненце, а там златни индийски рупии, милион рупии…

— Ама че глупачка! Намерила на кого да разправя!… Да беше дала на мен този милион, тогава аз…

— Между нас казано, ако искате да знаете, парите — те са всичко.

— А пък в една пещера край Можайск…

Отгоре се чу стон, звучен тежък стон на загиващ индивидуум.

За миг разказвачите се смутиха, но очарованието от неочакваните богатства, които се лееха от джобовете на японските принцове, варшавските роднини или американските войници, беше толкова голямо, че те отново почнаха да се хващат един друг за коленете и да мърморят:

— И ето, когато отворили мощите, там, между нас казано, намерили милион…

На сутринта, още топъл от съня, Остап чу шум от вдигане на щори и глас:

— Милион! Разбирате ли, цял милион…

Това беше вече прекалено. Великият комбинатор надникна гневно надолу. Ала вчерашните пътници вече ги нямаше. На разсъмване те бяха слезли в Харков и оставили след себе си смачкани постелки, мазен лист карирана хартия, трохи от хляб и остатъци от котлети, а така също и въженце. Застаналият до прозореца нов пътник равнодушно погледна Остап и продължи, обръщайки се към своите двама спътници:

— Един милион тона чугун. До края на годината. Комисията намери, че обединението може да даде това. И което е най-смешното — Харков го потвърди!

Остап не намери в това изявление нищо смешно. Обаче новите спътници изведнъж прихнаха да се смеят. При това и на тримата мушамените палта, които те още не бяха успели да свалят, зашумолиха.

— А как е Бубешко, Иван Николаевич? — запита заядливо най-младият от пътниците. — Навярно рие земята с нос?

— Не рие вече. Изпадна в глупаво положение. Но какво беше! Отначало се хвърли да се бие… знаете, Иван Николаевич — характер… Осемстотин двадесет и пет хиляди тона и нито един тон повече. Тогава захвана сериозна работа. Подценяване на възможностите… Факт! Равняване по слабите места — факт! Трябваше човекът веднага да признае напълно своята грешка. Но не! Амбиция! Представи си — благородно дворянство! Да си признае — и туйто. А той започна на части. Реши да си запази авторитета. И ето че започна музиката, достоевщината: „От една страна, признавам, но, от друга — подчертавам.“ А какво има да се подчертава, какво е това безгръбначно увъртане! Стана нужда наш Бубешко второ писмо да пише.

Пътниците отново се засмяха.

— Но и там той не каза нито дума за своя опортюнизъм. И взе да пише. Всеки ден писмо. Специален отдел ще трябва да заведат за него: „Поправки и проверки“. А сам разбира, че се е уплел, иска да се измъкне, но такова нещо е натрупал, че не може. И последния път стигна дотам, че дори написа: „Така и така, санким… признавам си грешката, а настоящото писмо считам за недостатъчно.“

Остап отдавна вече бе отишъл да се мие, а новите пътници все още продължаваха да се смеят. Когато се върна, купето беше пометено, диваните — спуснати и придружителят се отдалечаваше, притиснал с брадичката си наръч чаршафи и одеяла. Младите хора, които не се бояха от течение, бяха отворили прозореца и в купето като морска вълна, затворена в сандък, подскачаше и се търкаляше есенният вятър.

Остап захвърли на мрежата куфара с милиона и седна долу, като дружелюбно поглеждаше новите си спътници, които някак особено усърдно се вживяваха в бита на международния вагон — често се оглеждаха в огледалото на вратата, подрусваха се на дивана, като изпробваха здравината на неговите пружини и федеркант, одобряваха качеството на червената полирана ламперия и натискаха звънците. От време на време един от тях изчезваше за няколко минути и като се върнеше, шушукаше нещо със своите другари. Най-после на вратата се появи девойка с касторено мъжко палто и гимнастически обувки с връзки, които се увиваха около глезените по древногръцки маниер.

— Другари! — каза тя решително. — Това е свинщина. И ние искаме да пътуваме сред разкош. Още на първата гара трябва да се сменим.

Спътниците на Бендер се разгълчаха заканително.

— Няма какво, няма какво. Всички имат такива права, каквито и вие — продължаваше девойката. — Ние вече хвърлихме жребие. Падна се на Тарасов, Паровицки и мен. Измитайте се в трета класа. От целия този шум Остап разбра, че с влака се връщаха в Черноморск от лятната си практика в заводите голяма група студенти от политехникума. За всички не се бяха намерили места във вагоните от трета класа и трябваше да се купят три билета за международния вагон, като разликата в цената се разхвърли върху цялата компания.

В резултат на всичко девойката остана в купето, а първите трима младежи се оттеглиха със закъсняло достойнство. На техните места се явиха Тарасов и Паровицки. Те незабавно взеха да се друсат на диваните и да натискат звънците. Девойката старателно се друскаше заедно с тях. Не мина и половин час и в купето нахълта първата тройка. Докарала я беше обратно мъката по загубеното великолепие. След нея се показаха с плахи усмивки още двама, а после — още един, мустакат. На мустакатия му беше ред да пътува сред разкоша едва на втория ден, но той не можеше да изтърпи. Неговото появяване предизвика особено възбудени викове, при които не закъсня да дойде придружителят.

— Какво е това, граждани? — каза той със строг глас. — Събрали сте се цяла шайка-лайка. Които са от трета класа, да си вървят. Инак ще отида при главния.

Шайката-лайката се смути.

— Това са гости — рече девойката натъжено, — дошли са само да постоят малко.

— Правилникът забранява — заяви придружителят, — вървете си. Мустакатият взе да се измъква към изхода, но тогава в конфликта се намеси великият комбинатор.

— Защо така, чичко — рече той на придружителя, — пътниците не бива да се линчуват без особена нужда. Защо да се придържаме така стриктно към буквата на закона? Трябва да бъдем гостоприемни. Знаете ли как е на Изток? Елате, аз ей сега ще ви обясня всичко.

Като поговори с Остап в коридора, придружителят дотолкова се проникна от духа на Изтока, че не само не мислеше вече да гони шайката-лайката, но й донесе девет чаши чай в тежки подложки и целия запас от индивидуални сухари. Той дори не взе пари.

— Според източния обичай — рече Остап на компанията, — съгласно законите на гостоприемството, както казваше един работник от кулинарния сектор.

Услугата беше направена с такава лекота и непринуденост, че не можеше да не бъде приета. Пращяха разкъсваните пакетчета със сухари. Остап поднасяше като домакин чая и скоро се сприятели с осемте студента и едната студентка.

— Мене отдавна ме интересуваше проблемата за всеобщото равно и тайно обучение — дърдореше той радостно, — неотдавна дори беседвах по този повод с един индуски философ-любител. Човек с голяма ерудиция. Поради това, каквото и да каже, неговите думи веднага се записват на грамофонна плоча. А понеже старецът обича да говори — има си той тая слабост, — натрупали са се осемстотин вагона плочи и сега от тях правят вече копчета.

Започнал с тази свободна импровизация, великият комбинатор взе в ръка едно сухарче.

— Това сухарче — рече той — стои на една крачка от бруса. И тази крачка вече е направена.

Дружбата, стопляна с шеги от подобен род, се развиваше много бързо и скоро цялата шайка-лайка пееше под диригентството на Остап частушката:

Петър наш велики

няма близки никакви.

Има той змия и кон —

туй е целият му дом.

Привечер Остап знаеше имената на всички и с някои вече беше на „ти“. Но много от това, което говореха младите хора, той не разбираше. Изведнъж се видя ужасно стар. Пред него седеше младостта, малко грубичка, праволинейна, някак си обидно откровена. Друг беше той на двадесет години. Призна си, че на двадесет години той беше много по-разнолик и по-лош. Тогава той не се смееше, а само се подсмиваше. А тези се смееха от все сърце.

„Защо се радва толкова тази дебеломутреста младост? — помисли си той с внезапно раздразнение. — Честна дума, започвам да завиждам.“

Макар Остап да беше несъмнено център на вниманието на цялото купе и неговата реч да се лееше гладко, макар всички да се отнасяха към него най-добре, но тук нямаше нито обожанието на Балаганов, нито страхливото подчинение на Паниковски, нито преданата любов на Козлевич. У студентите се чувствуваше превъзходството на зрителя пред конферансието. Зрителят слуша гражданина във фрак, понякога се смее, лениво му ръкопляска, но в края на краищата си отива в къщи и повече няма нищо общо с конферансието. А след спектакъла конферансието идва в клуба на артистите, седи тъжен над котлета и се оплаква на своя събрат от Рабиз — оперетен комик, че публиката не го разбира, а правителството не го цени. Комикът пие водка и също се оплаква, че не го разбират. А какво има тук за неразбиране? Шегите са стари и похватите са стари, а да се учиш наново, е късно. Всичко като че е ясно.

Историята с Бубешко, който пренамалил плановете, беше разказана втори път, но сега специално за Остап. Той ходи със своите нови приятели във вагона от трета класа да убеждава студентката Лида Писаревская да им дойде на гости и при това така сладкодумничеше, че срамежливата Лида дойде и взе участие в общата гама. Внезапното доверие се разрасна дотолкова, че надвечер, като се разхождаше по перона на една голяма възлова гара с девойката с мъжкото палто, великият комбинатор я заведе почти до самия изходен семафор и тук неочаквано за самия себе си изля пред нея своята душа в доста банални изрази.

— Разбирате ли — разясняваше й той, — светеше луната, кралицата на ландшафта. Ние седяхме на стъпалата на музея на древността и изведнъж аз почувствувах, че я обичам. Но ми се наложи още същата вечер да замина, така че работата се развали. Тя, струва ми се, се обиди. Дори сигурно се обиди.

— Вас в командировка ли ви изпратиха? — запита девойката.

— М-да. Нещо като командировка. Тоест не съвсем командировка, обаче срочна работа. Сега аз страдам. Величествено и глупаво страдам.

— Това не е страшно — каза девойката, — включете излишъка от своята енергия за изпълнението на някакъв трудов процес. Режете дърва например. Сега има такова течение.

Остап даде обещание да се включи и макар да не можеше да си представи как ще замени Зося с рязане на дърва, все пак почувствува голямо облекчение. Те се върнаха във вагона с тайнствен вид и след това няколко пъти излизаха в коридора да си пошепнат за несподелената любов и за новите течения в тази област.

В купето Остап се трепеше както по-рано, за да се хареса на компанията. И той постигна това — студентите почнаха да го смятат за свой човек. А грубиянът Паровицки с все сила удари Остап по рамото и викна:

— Ела при нас в политехникума. Бога ми! Ще получиш стипендия от седемдесет и пет рубли. Ще живееш като бог. Имаме стол, всеки ден месо. След това ще отидем в Урал на практика.

— Аз вече съм завършил един хуманитарен вуз — каза бързо великият комбинатор.

— А какво правиш сега? — полита Паровицки.

— Тъй на, по финансова линия.

— В банка ли работиш?

Остап погледна студента язвително и внезапно каза:

— Не, не работя. Аз съм милионер.

Естествено това изявление не задължаваше Остап с нищо и всичко можеше да бъде обърнато на шега, но Паровицки се засмя така силно, че на великия комбинатор му стана обидно. Обзе го желание да слиса своите спътници, да извика у тях още по-голяма възхита.

— Ами колко милиона имате? — попита девойката с гимнастическите обувки, като го подтикваше към весел отговор.

— Един — рече Остап, бледен от гордост.

— Възмалко — заяви мустакатият.

— Малко, малко! — развикаха се всички.

— На мен ми стига — рече Бендер тържествено.

С тези думи той взе куфара си, щракна никелираните ключалки и изсипа на дивана цялото му съдържание. Книжните тухлички се трупнаха на разпълзяваща се купчинка. Остап прегъна една от тях и обвивката се пукна с плясък на карта.

— Във всяка пачка по десет хиляди. Малко ли ви се виждат? Милион без някаква си дреболия. Всичко е както трябва. Подписи, паркетна мрежа и водни знаци.

При общо мълчание Остап сгреба парите обратно в куфара и го захвърли на багажника с жест, който му се стори царствен. Той отново седна на дивана, отпусна се на облегалото, разкрачи широко крака и изгледа шайката-лайката.

— Както виждате, хуманитарните науки също носят плодове — каза милионерът и покани студентите да се повеселят заедно с него.

Студентите мълчаха и разглеждаха различните бутончета и кукички по украсените стени на купето.

— Живея като бог — продължаваше Остап — или като полубог, което в края на краищата е едно и също.

Като почака малко, великият комбинатор се размърда неспокойно и възкликна с най-приятелски тон:

— Защо клюмнахте, дяволи такива?

— Е, аз тръгвам — рече мустакатият, като помисли малко, — ще си отида в купето да видя какво става.

И той излезе от купето.

— Чудно нещо, забележително нещо — рече Остап, — до тая сутрин ние не бяхме дори познати, а сега се чувствуваме така, като че се познаваме от десет години. Какво е това, дали не действуват някакви флуиди?

— Колко ви дължим за чая? — запита Паровицки. — Колко изпихме, другари? Девет чаши или десет! Трябва да питаме придружителя. Ей сега ще дойда.

След него се дигнаха още четирима души, увлечени от желанието да помогнат на Паровицки при уреждане на сметката с придружителя.

— Може да изпеем нещо? — предложи Остап. — Нещо желязно. Например „Сергей поп, Сергей поп!“ Искате ли? Аз имам чуден волжки бас.

И без да дочака отговор, великият комбинатор бързо запя: „Надол по речицата, надол по Казанка синкав юрдек плава.“ Когато дойде време да се подеме припевът, Остаи махна с ръце и тупна с крак като капелмайстор, но страшен хоров рев не последва. Едничка само Лида Писаревская поради своята срамежливост изписка: „Сергей поп, Сергей поп!“, но тутакси млъкна и избяга.

Приятелството явно погиваше. Скоро в купето остана само добрата и отзивчива девойка с гимнастическите обувки.

— Къде така избягаха всички? — запита Бендер.

— Наистина — пошепна девойката, — трябва да разбера.

Тя чевръсто се спусна към вратата, но нещастният милионер я хвана за ръка.

— Аз се пошегувах — задърдори той, — и аз съм трудещ се. Диригент съм на симфоничен оркестър!… Син съм на лейтенант Шмид!… Баща ми е турски поданик. Повярвайте ми!…

— Пуснете ме! — шепнеше девойката.

Великият комбинатор остана сам.

Купето се тресеше и скърцаше. Лъжичките се въртяха в празните чаши и цялото чаено стадо лекичко се хлъзгаше към края на масичката. На вратата се появи придружителят, който притискаше с брадата си куп одеяла и чаршафи.

Глава XXXV

Него го обичаха домакините, домашните работнички, вдовиците и дори една жена-зъботехник

В Черноморск тракаха покривите и по улиците вилнееха течения. От силата на неочаквано налетелия върху града североизточен вятър нежното сиромашко лято беше прокудено към боклукчийските сандъци, улеите и стрехите на къщите. Там то умираше посред овъглени кленови листа и скъсани трамвайни билети. Студените хризантеми киснеха в гърнетата на цветарките. Хлопаха зелените капаци на затворените будки за квас. Гълъбите гукаха: „Ще умра, ще умра.“ Врабците се топлеха, като кълвяха горещ тор. Черноморци кретаха срещу вятъра, навели глави като бикове. Най-много си патеха жилетките от пике. Вятърът отнасяше от главите им гарсонетките и панамените шапки и ги търкаляше по дървената настилка надолу, към булеварда. Старците тичаха подире им, задъхани и негодуващи. Тротоарните вихри носеха самите преследвачи така силно, че по някой път те изпреварваха своите украшения за глава и се опомняха чак когато забиваха нос в мокрите крака на бронзовата фигура на един Екатеринин велможа, щръкнал насред площада.

На своята пиаца „Антилопа“ скърцаше като кораб. Ако по-рано колата на Козлевич извикваше весело недоумение, сега тя будеше жалост: лявото задно крило беше завързано с въже, голяма част от предпазното стъкло беше заменена с шперплат и вместо загубената при катастрофата гумена тромба с „матчиша“ на едно канапче висеше никелирано председателско звънче. Дори кормилното колело, върху което лежаха честните ръце на Адам Казимирович, малко се беше изкривило настрана. На тротоара, до „Антилопа“, бе застанал великият комбинатор. Облакътен на борда на колата, той говореше:

— Аз ви излъгах, Адам. Не мога да ви подаря нито изотафраскини, нито линколн, нито бюик, нито дори форд. Не мога да ви купя нова кола. Държавата не ме смята за купувач. Аз съм частно лице. Единственото нещо, което би могло да се вземе по обявление във вестника — то е също такава вехтория като нашата „Антилопа“.

— Че защо — възрази Козлевич, — моят лорен-дитрих е добра кола. Да имаше само едно вехто маслопроводно черво, не ми трябват на мен никакви буици.

Черно ви донесох — рече Остап, — ето го. И това е единственото нещо, драги Адаме, с което мога да ви помогна относно механизацията на транспорта.

Козлевич се зарадва много на червото, дълго го въртя в ръце и веднага започна да го поставя. Остап удари звънчето, което издаде заседателски звън, и започна пламенно:

— Вие знаете ли, Адам, новото? Върху всеки гражданин натиска стълб от въздух, равен на двеста и четиринадесет кила!

— Не — каза Козлевич, — та какво?

— Как какво! Това е научномедицински факт. И на мен от скоро време това започна да ми тежи. Помислете си само! Двеста и четиринадесет кила! Натискат цяло денонощие, особено нощем. Спя лошо. Какво?

— Нищо, слушам — ласкаво отвърна Козлевич.

— Много ми е лошо, Адаме. Имам прекалено голямо сърце.

Шофьорът на „Антилопа“ хъкна. Остап продължаваше да дрънка:

— Вчера на улицата до мен се приближи една бабичка и ми предложи да купя вечна игла за примус. Знаете ли, Адаме, аз не я купих. Не ми трябва вечна игла, не искам да живея вечно. Искам да умра. У мен са налице всички банални признаци на влюбеността: липса на апетит, безсъница и маниакален стремеж да съчинявам стихове. Слушайте какво надрасках миналата нощ при трепкащата светлина на електрическата лампа: „Аз помня оня миг чудесен, яви се, моя ти мечта, като видение проблесна, като неземна красота.“ Хубаво, нали? Талантливо? И чак на разсъмване, когато бяха дописани последните редове, си спомних, че този стих вече е написал А. Пушкин. Такъв удар от страна на класика! А?

— Не, не продължавайте — рече Козлевич съчувствено.

— Така си и карам — продължи Остап с трепет в гласа. — Тялото ми е зарегистрирано в хотел „Кайро“, а душата ми манкира, на нея дори не й се ще да отиде в Рио де Жанейро. А отгоре на всичко и този атмосферен стълб натиска.

— А вие бяхте ли при нея? — запита праволинейният Козлевич. — При Зося Викторовна?

— Няма да отида — рече Остап, — от горда стеснителност. В мен се пробудиха еничарите. Изпратих от Москва на тази никаквица телеграми за триста и петдесет рубли, а не получих отговор дори за половин рубла. Аз, дето са ме обичали домакини, домашни работнички, вдовици и дори една жена — зъботехник. Не, Адаме, няма да отида там. Довиждане!

Великият комбинатор отиде в хотела и извлече изпод кревата куфара с милиона, който се търкаляше наред със смачкани обувки. Известно време той го гледа доста тъпо, после го взе за дръжката и се измъкна на улицата. Вятърът сграбчи Остап за раменете и го повлече към Приморския-булевард. Тук беше пусто, никой не седеше на белите пейки, нарязани през лятото с любовни надписи. На външния рейд, заобикаляйки фара, излизаше нисък товарен кораб с дебели прави мачти.

— Стига — каза Остап, — златният телец не е за мен. Нека ги вземе, който иска. Нека милионерствува на воля!

Той се огледа и като видя, че никой няма наоколо, хвърли куфара върху чакъла.

— Заповядайте — продума той, като се обръщаше към черните кленове, и се поклони.

Тръгна по алеята, без да се обръща. Отначало вървеше бавно, с крачка на разхождащ се човек, после сложи ръце в джобовете си, защото изведнъж те взеха да му пречат, и усили ход, за да надвие колебанието. Той се насили да свие зад ъгъла и дори да запее една песенчица, но само след минута вече тичаше назад. Куфарът лежеше на предишното си място. Обаче от насрещната страна към него се приближаваше, като се навеждаше и протягаше ръце, един гражданин на средна възраст и със съвсем обикновена външност.

— Къде си тръгнал? — развика се Остап още отдалече. — Ще ти кажа аз как се задигат чужди куфари! Една секунда човек не може да го остави! Безобразие!

Гражданинът сви недоволно рамене и се отдръпна. А Бендер отново се потътри със златния телец в ръце.

„Какво да правя сега? — размисляше той. — Как да се разпоредя с това проклето богатство, което ме обогатява само с морални мъки? Дали да го изгоря?“

На тази мисъл великият комбинатор се спря с удоволствие.

„Тъкмо в стаята ми има камина. Да ги изгоря в камината! Величествено! Постъпка на Клеопатра! В огъня! Пачка след пачка! Какво ще се занимавам с тях? Не, глупаво е! Да гориш пари — това е перушанство! Перчене! А какво мога да направя с тях освен едно непманско лапане? Глупаво положение! Завеждащ музея се кани с триста рубли Лувър да направи, всеки колектив на някакви работници по водния транспорт или кооперативна корпорация на драмписатели за един милион може да построи полунебостъргач с плосък покрив за лекции на чист въздух. А Остап Бендер, потомъкът на еничарите, нищичко не може да направи! Ето че класата-хегемон притисна милионера-едноличник!“

Великият комбинатор тичаше по алеите, сядаше на циментения парапет и гледаше сърдито полюляващия се отвъд вълнолома параход и мислеше как да постъпи с милиона.

„Не, ще трябва да се откажа от пожара. Да гориш пари е малодушно и неграциозно. Трябва да се измисли някакъв ефектен жест. Дали да основа стипендия на името на Балаганов за учащите се задочно в радиотехникума? Да купя пет-десет хиляди сребърни лъжички, да отлея от тях конна статуя на Паниковски и да я поставя на гроба му? Да инкрустирам «Антилопа» със седеф? А може би…“

Великият комбинатор скокна от парапета, озарен от нова мисъл. Без да се бави нито минута, той напусна булеварда и като издържаше твърдо фронталните и странични напори на вятъра, тръгна към пощата.

По негова молба там зашиха куфара в рогозка и го вързаха на кръст с въже. Получи се наглед простичка пратка, каквито пощата приема всекидневно с хиляди и в каквито гражданите изпращат на своите роднини свинска мас, сладко или ябълки.

Остап взе химическия молив, замахна възбудено с него във въздуха и написа:

Ценна

ДО НАРОДНИЯ КОМИСАР НА ФИНАНСИТЕ

МОСКВА

И пратката, хвърлена от ръката на якия пощаджия, тупна върху купчината овални денкове, торбички и сандъчета. Докато лъхаше квитанцията в джоба. Остап видя, че едно тромаво старче с бели светкавици на петлиците вече откарва с количка в съседната зала неговия милион заедно с останалия багаж.

— Заседанието продължава — рече великият комбинатор, — този път без участието на депутата на лудите аграрци О. Бендер.

Дълго стоя той под арката на пощата, като ту одобряваше своята постъпка, ту съжалявате за нея. Вятърът се пъхна под мушамата му. Стана му студено и той с огорчение си спомни, че не може да си купи втора шуба.

Точно пред него за миг се спря една девойка. Тя дигна глава, погледна бляскавия циферблат на часовника на пощата и отмина. Беше с мъхнато палтенце, по-късо от роклята, и синя барета с детски помпон. С дясната си ръка придържаше отмятаната от вятъра пола на палтото. Сърцето на капитана трепна още преди да познае Зося и той закрачи след нея по мокрите плочи на тротоара, като неволно се държеше на известно разстояние. Понякога минувачи закриваха девойката и тогава Остап слизаше на паважа, като се взираше в Зося отстрана и обмисляше тезисите за предстоящото обяснение.

На ъгъла Зося се спря пред един галантериен павилион и започна да разглежда кафявите мъжки чорапи, които се люлееха на една връвчица. Остап взе да патрулира наблизо.

До самия бордюр на тротоара приказваха разпалено двама души с чанти. И двамата бяха с демисезонни палта, под които се виждаха бели летни панталони.

— Вие навреме се махнахте от „Херкулес“, Иван Павлович — казваше единият, като притискаше до гърдите си чантата, — сега там е разгром, чистят като зверове.

— Целият град говори — въздъхна вторият.

— Вчера смъкваха Скумбриевич — сладострастно каза първият, — не можеше да се провреш. Отначало всичко вървеше много културно. Скумбриевич така разказа своята биография, че всички му ръкопляскаха. „Аз, казва, съм роден между чука и наковалнята.“ С това той искаше да подчертае, че родителите му са били ковачи. А после някой от публиката запита: „Кажете, вие не помните ли, имаше една търговска къща «Скумбриевич и син, метални изделия»? Не сте ли вие този Скумбриевич?“ Не щеш ли, този глупак взе, та рече: „Аз не съм Скумбриевич, аз съм синът.“ Представяте ли си какво ще стане сега с него? Първа категория му е осигурена.

— Да, другарю Вайнторг, такава строгост. А днес кого чистят?

— Днес е забележителен ден! Днес е наред Берлага — същият онзи, дето се спасяваше в лудницата. После самият Полихаев и тази змия Серна Михайловна, неговата морганатическа жена. Тя не даваше на никого в „Херкулес“ да диша. Ще отида днес два часа преди започването, иначе човек не може да се промъкне. Освен това Бомзе…

Зося тръгна напред и Остап просто не можа да научи какво се е случило с Адолф Николаевич Бомзе. Обаче това ни най-малко не го развълнува. Началното изречение на разговора беше вече готово. Капитанът бързо настигна девойката.

— Зося — каза той, — аз пристигнах и да се отхвърли този факт е невъзможно.

Това изречение беше произнесено с ужасяваща безцеремонност. Девойката се отдръпна и великият комбинатор разбра, че е взел фалшив тон. Той смени интонацията, говореше бързо и много, оплакваше се от обстоятелствата, каза, че младостта му минала съвсем не така, както си въобразявал през младенческите си години, че животът се оказал груб и нисък като басов ключ.

— Вие знаете, Зося — рече той най-сетне, — че върху всеки човек, дори и партиец да е, натиска атмосферен стълб, тежък двеста и четиринадесет кила. Не сте ли забелязали това?

Зося не отговори. В това време те минаваха-покрай кино „Капиталий“. Остап бързо погледна на другата страна, там, дето през лятото се помещаваше учредената от него кантора, и издаде тих вик. През цялата сграда се простираше широка фирма:

През всички прозорци се виждаха пишещи машини и портрети на държавни дейци. До входа с победоносна усмивка стоеше бабанка-куриер, пълна противоположност на Паниковски. През отворената порта с табелка „Базисен склад“ излизаха тритонни камиони, натоварени догоре с рога и копита. По всичко се виждаше, че рожбата на Остап беше тръгнала по правия път.

— Ето че натисна класата-хегемон — рече Остап печално, — дори моята лекомислена идея — и нея използува за своите цели. А мене ме изтикаха, Зося. Чувате ли, мене ме изтикаха настрана. Аз съм нещастен.

— Печален влюбен — продума Зося и за пръв път се обърна към Остап.

— Да — отговори Остап, — аз съм типичен Евгений Онегин, същият рицар, лишен от наследство от съветската власт.

— Оставете, какъв ти рицар!

— Не се сърдете, Зося. Вземете под внимание атмосферния стълб. Струва ми се дори, че той натиска мене значително по-силно, отколкото другите граждани. Това е от любов към вас. А освен това аз не съм член на профсъюза. И от това също.

— Още и поради туй, че вие лъжете повече от другите граждани.

— Това не е лъжа. Това е закон на физиката. А може би наистина да няма никакъв стълб и това да е само моя фантазия?

Зося се спря и взе да сваля от ръката сивата си плетена ръкавица.

— Аз съм на тридесет и три години — каза бързо Остап, — възрастта на Исус Христос. А какво съм направил досега? Учение не създадох, учениците си разпилях, мъртвия Паниковски не възкресих и само вие…

— Хайде, довиждане — рече Зося, — трябва да вървя в стола.

— Аз също ще обядвам — заяви великият комбинатор, като погледна фирмата: „Учебно-показателен хранителен комбинат ФЗУ при Черноморската държавна академия на пространствените изкуства“, — ще изям някоя дежурнопоказателна супа при тази академия. Може би ще ми поолекне.

— Тук е само за членове на профсъюза — предупреди го Зося.

— Тогава само ще поседя.

Те слязоха долу по трите стъпала. В дъното на учебно-показателния комбинат под зеления покрив на една палма седеше черноок млад човек, който гледаше с достойнство листа за обеда.

— Перикли! — викна още отдалече Зося. — Купих ти чорапи с двойни пети. Запознайте се. Това е Темиди.

— Темиди — каза младият човек, като стисна сърдечно ръката на Остап.

— Бендер-Задунайски — грубо отвърна великият комбинатор, който веднага съобрази, че е закъснял за празника на любовта и че чорапите с двойни пети не са просто продукция на някакво кооперативно сдружение на лъжеинвалиди, а символ на щастлив брак, узаконен от гражданското отделение.

— Как?! Нима вие сте още и Задунайски? — весело попита Зося.

— Да. Задунайски. Нали и вие вече не сте само Синицка? Ако се съди по чорапите…

— Аз съм Синицка-Темиди.

— Вече двадесет И седем дни — забеляза младият човек, като потриваше ръце.

— Вашият мъж ми харесва — рече рицарят, лишен от наследство.

— На мен самата ми харесва — отговори Зося разпалено.

Докато младите съпрузи сърбаха флотския борш, като вдигаха високо лъжиците и се споглеждаха, Остап недоволно поглеждаше под око културните плакати, окачени по стените. На един беше написано:

Другият беше съставен като стих:

Нямаше какво да прави повече. Трябваше да си върви, но му пречеше незнайно откъде довтасала срамежливост.

— В този флотски борш — пресилено рече Остап — плават отломки от корабокрушение.

Съпрузите Темиди се засмяха добродушно.

— Вие собствено по каква линия работите? — попита Остап младия човек.

— Аз собствено съм секретар на изоколектива на железничарските художници — отговори Темиди.

Великият комбинатор започна бавно да се изправя.

— Ах, представител на колектив! Това можеше да се очаква! Но няма да ви отвличам в разговори. Това ще ви попречи на правилното отделяне на стомашния сок, толкова необходим за здравето.

Той си отиде, без да си вземе довиждане, като режеше ъглите на масичките, движейки се направо към изхода.

— Задигнаха девойката! — измърмори той на улицата. — Направо от стоилото я задигнаха. Темиди! Немезиди! Представителят на колектив Темиди я задигна от едноличнйка-милионер…

И за миг с потресна яснота и чистота Бендер си спомни, че няма никакъв милион. Той продължаваше да мисли по това и докато тичаше, като разгребваше с ръце минувачите, както плувецът водата при състезание за счупване на световен рекорд.

— Ама че апостол Павел се намери — шепнеше той, като прескачаше през лехите на градската градина. — Безсребреник, к-кучи син! Менонит проклет, адвентист от седмия ден! Глупак! Ако вече са отправили пратката — ще се обеся! Такива толстоисти трябва да се трепят!

След като се подхлъзна два пъти на кахления под на пощата, великият комбинатор дотича до гишето. Тук имаше малка, сурова и мълчалива опашка. Остап необмислено рече да провре глава в гишето, но гражданинът, който стоеше пръв на опашката, нервно издигна остри лакти и изтика малко пришелеца назад. Вторият гражданин като курдисан също вдигна лакти и великият комбинатор се намери още по-далече от заветното прозорче. И в пълно мълчание лактите се повдигаха и раздвижваха дотогава, докато дръзкият не се намери на законното място — на края на опашката.

— Аз само… — започна Остап.

Но не продължи. Това беше безполезно. Опашката, сива, каменна, беше несъкрушима като гръцка фаланга. Всеки знаеше своето място и беше готов да умре за своите нищожни права.

Едва след четиридесет и пет минути Остап пъхна глава в пощенското прозорче и дръзко поиска обратно своята пратка. Служащият равнодушно върна квитанцията на Остап.

— Другарю, ние пратки обратно не даваме.

— Как! Вече сте я изпратили? — запита великият комбинатор с разтреперан глас. — Само преди един час я предадох!

— Другарю, ние пратки обратно не даваме — повтори пощенският служащ.

— Но нали това е моя пратка — рече Остап ласкаво, — разбирате ли, моя. Аз я предадох, аз искам да я взема обратно. Разбирате ли, забравих да туря бурканче със сладко. От райски ябълчици. Много ви моля. Чичо страшно ще се обиди. Разбирате ли…

— Другарю, ние пратки обратно не даваме.

Остап се огледа, търсейки помощ. Отзад чакаше опашката, мълчалива и сурова, знаеща всички правила, включително и правилото, че пратки обратно не се дават.

— Да сложа бурканчето — замрънка Остап, — райските ябълчици.

— Другарю, бурканчето изпратете като отделна пратка — рече служащият поомекнал. — На вашия чичо нищо няма да му стане.

— Вие не познавате моя чичо! — разпалено рече Остап. — При това аз съм беден студент, нямам пари. Моля ви като общественик.

— Ето виждате, другарю — каза служащият с плачлив глас, — къде да я търсим сега! Там лежат три тона пратки.

Но тогава великият комбинатор взе да дрънка такива жалостиви дивотии, че служащият по съобщенията отиде в другата зала да търси пратката на бедния студент. Мълчаливата досега опашка веднага нададе вик. Хулеха всякак великия комбинатор, че не познава пощенските закони, а една гражданка дори го ощипа в гнева си.

— Никога вече не правете така — строго рече пощенецът, като метна на Бендер куфарчето му.

— Никога няма да го направя! — заяви капитанът. — Честна студентска дума!

От вятъра тракаха покривите, люлееха се лампите, сенки се движеха по земята, а дъждът пресичаше проекционните лъчи на автомобилните прожектори.

— Стига психологически ексцеси — каза радостно Бендер, — стига преживявания и самобичувалия. Време е да започна трудов буржоазен живот. В Рио де Жанейро! Ще купя плантация и ще изпиша като маймуна Балаганов. Нека бере банани за мен!

Глава XXXVI

Кавалерът на ордена „Златното руно“

Някакъв странен човек вървеше една нощ през лъките край Днестър. Той беше грамаден и безформено дебел. На него плътно лежеше брезентов балахон[30] с вдигната качулка. Покрай тръстиковите участъци и под разперените клони на овощните дървета странният човек се движеше на пръсти като в спалня. Понякога той се спираше и въздъхваше. Тогава под балахона се чуваше звекане, каквото издават удрящи се един в друг металически предмети. И всеки път след това във въздуха увисваше тънък, извънредно нежен звън. Веднъж странният човек се препъна в един мокър корен и падна по корем. Тогава се чу такъв силен звук, сякаш рицарски доспехи бяха паднали върху паркет. И дълго след това странният човек не ставаше от земята, като се взираше в тъмното.

Шумеше мартенска нощ. От дърветата капеха и тупаха по земята тежки аптекарски капки.

— Проклето блюдо! — пошепна човекът.

Той стана и измина пътя до самия Днестър без приключения. Повдигнал полите на дрехата си, човекът се свлече от брега и губейки равновесие по омекналия лед, затича към Румъния.

Великият комбинатор се готви цялата зима. Той купуваше северноамерикинеки долари с ликове на президенти с бели букли, златни часовници и табакери, венчални пръстени, брилянти и други скъпоценни неща.

Сега той носеше седемнадесет масивни табакери с монограми, орел и гравирани надписи:

„На директора на Руско-карпатската банка

и благодетеля Евсей Рудолфович Полуфабрикант

по случай годишнината

на неговата сребърна сватба

от признателните му колеги“.

„На тайния съветник М. И. Святотацки

след завършване на сенаторската ревизия

от чиновете на Черноморското градоначалство“.

Но най-тежка от всички беше табакерата с посвещение:

„На господин пристава на Алексеевския участък

от благодарните евреи с търговско звание“.

Под надписа имаше пламтящо емайлово сърце, пробито със стрела, което, разбира се, трябваше да символизира обичта на евреите с търговско звание към господин пристава.

Джобовете му бяха натъпкани с цели връзки, нанизани като гевречета венчални халки, пръстени и гривни. На гърба му в три реда висяха на здрави върви двадесет чифта златни часовници. Някои от тях предизвикателно цъкаха и на Бендер се струваше, че по гърба му лазят насекоми. Между тях имаше подарени екземпляри, за което свидетелствуваше надписът върху капака:

„На любимия ми син Серьоженка Кастраки

по случай издържаните изпити

за диплома за зрелост“

Над думата „зрелост“ с карфица беше надраскана думата „полова“. Това беше направено, види се, от приятелите на младия Кастраки, също такива двойкаджии като него. Остап дълго не искаше да купи този неприличен часовник, но в края на краищата го взе, тъй като твърдо беше решил да вложи целия милион в скъпоценности.

Изобщо зимата мина в големи грижи. Брилянти великият комбинатор намери само за четиристотин хиляди; валута, включително и някакви съмнителни полски и балкански пари, успя да намери само за петдесет хиляди. За останалата сума стана нужда да накупи тежести. Особено трудно му беше да се предвижва със златното блюдо на корема. Блюдото беше голямо и овално като щит на африкански вожд и тежеше двадесет фунта. Мощният врат на капитана се превиваше под тежестта на един архиерейски нагръден кръст с надпис:

който беше взет от бившия иподякон на катедралната черква гражданина Самообложенски. Върху кръста на прекрасна лента висеше орденът „Златното руно“ — излято овне.

Този орден Остап купи от един чудноват старик, който може би е бил дори велик княз, а може би и камердинер на велик княз. Старикът искаше невероятно висока цена, като сочеше, че такъв орден имат само няколко души в света, и то повечето от тях короновани особи.

— „Златното руно“ — мърмореше старецът — се дава за висока доблест!

— А аз имам тъкмо висока доблест — отговори Остап, — при това аз купувам овнето само дотолкова, доколкото то е къс злато.

Но капитанът си кривеше душата. Орденът веднага му хареса и той реши да го запази завинаги у себе си като орден

Гонен от страха и от очакването на трещящ пушечен изстрел, Бендер дотича до средата на реката и се спря. Притискаше го златото — блюдото, кръстът, гривните. Гърбът го сърбеше от накачените по него часовници. Полите на балахона се бяха намокрили и тежаха няколко пуда. Остап с охкане смъкна балахона, хвърли го на леда и продължи нататък. Сега се видя шубата му, голяма, почти необикновена шуба, едва ли не най-ценното в тоалета на Остап. Той я строи четири месеца, строи я като къща, прави чертежи, докарва материали. Шубата беше двойна — подплатена с редки сребърни лисици, а покрита с истински лутър. Яката беше от самури. Чудна шуба беше това! Свръхшуба с чинчилови джобове, които бяха натъпкани с медали за спасяване на давещи се, шийни кръстове и златни мостове, последна дума на зъболекарската техника. На главата на великия комбинатор стърчеше шапка. Не шапка, а биберна тиара.

Целият този чуден товар трябваше да осигури на капитана лек, безгрижен живот на брега на топлия океан, в бленувания от детинство град, сред балконските палми и фикуси на Рио де Жанейро.

В три часа през нощта своенравният потомък на еничарите стъпи на чуждия бряг. Тук също беше тихо, тъмно, тук също беше пролет и от клоните падаха капки. Великият комбинатор се разсмя.

— Сега няколко формалности с отзивчивите румънски чокои и — пътят е свободен. Мисля, че два-три медала за спасяване на давещи се ще подсладят техния сив граничарски живот.

Той се обърна към съветската страна, протегна в мъглата, която вече се вдигаше, дебелата си лутърна ръка и промълви:

— Всичко трябва да се прави по образец. Образец номер пет — прощаване с родината. Няма що, адио, велика страна. Аз не обичам да бъда първи ученик и да получавам бележки за внимание, прилежание и поведение. Аз съм частно лице и не съм длъжен да се интересувам от силажни ями, траншеи и кули. Мен просто малко ме интересува проблемата за социалистическото преобразование на човека в ангел и вложител в спестовната каса. Напротив. Интересуват ме наболелите въпроси за грижливото отношение към личността на самотните милионери…

Тук прощаването с отечеството по образец номер пет беше прекъснато от появяването на няколко въоръжени фигури, в които Бендер позна румънски граничари. Великият комбинатор се поклони с достойнство и ясно произнесе специално заученото изречение:

— Траяску Романиа Маре!

Той погледна мило в лицата, граничарите, които едва се виждаха в полумрака. Стори му се, че граничарите се усмихват.

— Да живее велика Румъния! — повтори Остап на руски. — Аз съм стар професор, избягал от московската Чека! Бога ми, едва се измъкнах! Приветствувам във ваше лице…

Един от граничарите се приближи плътно до Остап и мълчаливо свали от главата му кожената тиара. Остап посегна за шапката си, но граничарят все така мълчаливо отблъсна ръката му назад.

— Но! — каза добродушно капитанът. — Но, но! Без ръце! Ще се оплача от вас в Сфатул-Церий, в Голям Хурулдан!

В това време друг граничар смело, с ловкостта на опитен любовник, започна да разкопчава голямата му, почти невероятна свръхшуба. Капитанът се дръпна. При това движение някъде от джобовете му изхвръкна и се търкулна на земята голяма дамска гривна.

— Бранзулетка! — изписка граничният офицер в късо палто с кучешка яка и големи металически копчета на изпъкналия задник.

— Бранзулетка! — закрещяха и останалите и се нахвърлиха върху Остап.

Заплел се в шубата, великият комбинатор падна и веднага почувствува, че издърпват от гащите му скъпоценното блюдо. Когато се изправи, видя как офицерът с безчовечна усмивка претегля блюдото на ръце. Остап се вкопчи в своята собственост и я издърпа от ръцете на офицера, след което тутакси получи главозамайващ удар по лицето. Събитията се развиха с военна бързина. На великия комбинатор му пречеше шубата и известно време той се би с враговете коленичил, като хвърляше по тях медалите за спасяване на давещи се. След това изведнъж почувствува необяснимо облекчение, което му позволи да нанесе на противника редица съкрушителни удари. Оказа се, че бяха успели да съблекат стохилядната шуба от него.

— Ах, какво отношение! — пронизително пропя Остап, като се озърташе диво.

Имаше един момент, когато той стоеше облегнат на едно дърво и стоварваше лъскавото блюдо върху главите на нападащите. Имаше момент, когато късаха от шията му ордена „Златното руно“ и капитанът клатеше глава като кон. Имаше също така момент, когато, издигнал високо архиерейския кръст с надписа: „Во имя отца и сина и святаго духа“, той викаше истерично:

— Експлоататори на трудовия народ! Паяци! Слуги на капитала! Гадове!

И от устата му пръскаха розови слюнки. Остап се бореше за своя милион като гладиатор. Отхвърляше враговете от себе си и се надигаше от земята, загледан напреде си с помрачен поглед.

Той се опомни на леда с разбита мутра, с един ботуш на крака, без шубата, без табакерите, украсени с надписи, без колекцията от часовниците, без блюдото, без валутата, без кръста и брилянтите — без милиона. На високия бряг стоеше офицерът с кучешката яка и гледаше надолу, към Остап.

— Сигуранца проклета! — извика Остап, като вдигна босия си крак. — Паразити!

Офицерът бавно извади пистолета и дръпна цевта назад. Великият комбинатор разбра, че интервюто е свършено. Наведен, той закуцука назад, към съветския бряг.

Бяла цигарена мъгла се вдигаше от реката. Бендер разтвори ръка и видя на дланта си плоско медно копче, кичур от нечии твърди черни коси и по чудо запазилия се през време на битката орден „Златното руно“. Великият комбинатор изгледа тъпо трофеите и останките от своето богатство и продължи да се движи напред, като се подхлъзнеше в ледените ямички и се мръщеше от болка.

Продължителен и силен трясък като от оръдие разлюля ледената повърхност. Отчаяно духаше топъл вятър. Бендер погледна пред краката си и видя голяма зелена пукнатина в леда. Леденото плато, на което се намираше той, се залюля и единият му край взе да потъва под водата.

— Ледът се пука! — ужасен закрещя великият комбинатор. — Ледът се пука, господа съдебни заседатели!

Той заскача по раздалечаващите се ледени блокове, като бързаше презглава към страната, с която така високомерно се прощаваше преди един час. Мъглата се вдигаше важно и бавно, като откриваше голия нисък бряг.

След десет минути на съветския бряг стъпи странен човек без шапка и само с един ботуш. Без да се обръща към някого, той каза високо:

— Няма нужда от овации! Граф Монте Кристо не излезе от мен. Ще трябва да се преквалифицирам в домоуправител.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/3255

Издание:

Иля Илф, Евгений Петров. Златният телец

Трето издание

Издателство на Отечествения фронт, София, 1983

Редактор: Донка Станкова

Редактор на издателството: Манон Драгостинова

Художник: Живко Станкулов, Кукриникси

Художествен редактор: Пенчо Мутафчиев

Коректор: Ани Георгиева

1

Совслуж — съветски служител. — Б.пр.

2

Народен комисариат на външните работи. — Б.пр.

3

Автодор — дружество за поощряване на автомобилизма и подобряване на пътищата в СССР. — Б.пр.

4

На руски е „первач“. — Б.пр.

5

Съкратено от заработная плата — работна заплата. — Б.пр.

6

Царска династия в Русия. — Б.пр.

7

„Ковачница и чифлик“. — Б.пр.

8

В стара Русия често се срещало името Кац. — Б.пр.

9

Дъсчени или металически украшения на врати и прозорци.

10

Сорт чернено вино. — Б.пр.

11

Лишенец — лишен от права човек. — Б.пр.

12

Нарзан — газирана минерална вода. — Б.пр.

13

Дружество за съдействие на отбраната и на авиационното и химическо строителство в СССР. — Б.пр.

14

Плъстени или кожени ботуши в Сибир и у северните народи. — Б.пр.

15

Э — „е оборотное“ (обърнато „е“), буква от руската азбука, която се произнася като нашето „е“, само че по-твърдо. — Б.пр.

16

Абрек — войнствен кавказец. — Б.пр.

17

Кунак — приятел у кавказките планинци. — Б.пр.

18

Според намиращи се у авторите сведения на картата, която бе лишила от ум бедния географ, Беринговия проток наистина го нямало. Това се дължало на тъпоглавието на издателство „Книга и полюс“. Виновниците получили заслужено наказание. Ръководителят на издателството бил уволнен от длъжност и пратен на низова работа, останалите се отървали с мъмрене с предупреждение.

19

Фура — голяма товарна кола. — Б.пр.

20

Костел — католически храм. — Б.пр.

21

Руското „волокита“ — протакане, разтакаване. — Б.пр.

22

Селтерска вода — минерална въглекисела вода. Носи името си от минералния извор в Селтерс, Германия. — Б.пр.

23

Герои от руските народни приказки. — Б.пр.

24

Кашчей — приказен старец, богат, зъл и безсмъртен. — Б.пр.

25

Съветско дружество за културни връзки. — Б.пр.

26

Началник на административна войскова единица у запорожките казаци. — Б.пр.

27

Игра на карти. — Б.пр.

28

Томас Едуард Лоуренс (Лорънс Арабски) — английски разузнавач, известен със своята разузнаваческа, диверсионна и задкулисна дейност в Близкия и Среден Изток в полза на английския империализъм. Умрял в Англия при автомобилна катастрофа през 1935 г.

29

Жакт — жилищна кооперация. — Б.пр.

30

Балахон — лятна селска дълга дреха. — Б.пр.

Content

Иля Илф, Евгений Петров
Златният телец

От авторите

Първа част Екипажът на „Антилопа“

Глава I За това как Паниковски наруши конвенцията

Глава II Тридесетте сина на лейтенант Шмид

Глава III Бензинът ваш — идеите наши

Глава IV Обикновеното куфарче

Глава V Подземното царство

Глава VI „Антилопа-гну“

Глава VII Сладкото бреме на славата

Глава VIII Криза на жанра

Глава IX Отново криза на жанра

Втора част Двамата комбинатори

Глава X Телеграма от братя Карамазови

Глава XI Херкулесовци

Глава ХП Омир, Милтън и Паниковски

Глава XIII Васисуалий Лоханкин и неговата роля в руската революция

Глава XIV Първата среща

Глава XV Рога и копита

Глава XVI Ярбух фюр психоаналитик

Глава XVII Блудният син се завръща

Глава XVIII По суша и по море

Глава XIX Универсалният щемпел

Глава XX Капитанът танцува танго

Глава XXI Краят на „Гарванско свърталище“

Глава XXII Парада ще командувам аз

Глава XXIII Сърцето на шофьора

Глава XXIV Времето беше благоприятно за любов

Глава XXV Трите пътища

Трета част Частно лице

Глава XXVI Пътникът от специалния влак

Глава XXVII „Позволете на наемника на капитала да влезе“

Глава XXVIII Потният вал на вдъхновението

Глава XXIX Гремяшчий ключ

Глава XXX Александър Ибн-Иванович

Глава XXXI Багдад

Глава XXXII Вратата на великите възможности

Глава XXXIII Индийският гост

Глава XXXIV Дружба с младостта

Глава XXXV Него го обичаха домакините, домашните работнички, вдовиците и дори една жена-зъботехник

Глава XXXVI Кавалерът на ордена „Златното руно“

Информация за текста

1