Gijo Renē

Baltkrēpis

Baltkrēpis

Renē Gijo

I NODAĻA  Čigāni

«Ūdens atkal krities,» Folko nodomāja.

Stāvot laivā, zēns juta, ka vecā, ietrunējusī laiva aizķeras un dūņainajā gultnē grūti virzās uz priekšu. Šī bija visnejaukākā iebrauktuve starp dūksnainajām salām.

Kamargas purvājā Folko labi pazina visus ūdens ceļus. Šie purvi bija viņa brīnumainā valstība. Bieži vakaros, tāpat kā šovakar, viņš gluži viens vectēva Eusebjo laivā devās tos izpētīt — līdzīgi princim, kas apmeklē savu karaļvalsti. Šī milzīgā zeme ar zilajām debesīm un rāmajiem ūdeņiem bija viņa — Folko pasaule.

Kaut arī zēnam bija tikai divpadsmit gadu, viņš bija liels un muskuļains. Folko bija stingri iespraudis kārti dūņās un stāvēja laivas pakaļgalā, ar kailajām, raupjajām kājām atspēries pret dēļiem.

Viņš izlaida pirkstus cauri biezajam matu ērkulim, kas aizsedza sviedriem klāto pieri. Tad viņš ar visu spēku atspiedās uz kārts, lai iekustinātu laivu.

Beidzot laiva izspraucās cauri meldrājam. Tagad tā klusi slīdēja pār pelēkajiem ūdeņiem.

Folko jutās laimīgs.

Zēns gribēja nokļūt līdz pašam purva galam, līdz plašajiem klajumiem, kas viņu valdzināja.

Tur ganībās brīvi klaiņoja savvaļas zirgu bari. Dažreiz Folko pamanīja, kā, krēpēm plīvojot vējā, tie rikšo saules apmirdzētā smilšu mākonī.

Folko sapņoja par šiem brīnišķīgajiem zirgiem.

Vectēvs Eusebjo būtu vēlējies, lai mazdēls, tāpat kā viņš pats, kļūst par zvejnieku. Taču nē… Folko nebūs zvejnieks. Vēlāk viņš kļūs par zirgu uzraugu. Nav skaistāka amata par šo te. Augu dienu var sēdēt zirgam mugurā. Var rikšot, meklējot melno vēršu barus… Var saķert un piejaucēt savvaļas zirgus.

Krēsloja.

Satumsušajās debesīs kā sārta lenta lēnām izritinājās lidojošu flamingo bars. Lielie putni pagaisa saulrieta mākoņos.

Sacēlās dzestrs vējš un locīja meldrus. Nepaies ne stunda, kad uznāks nakts.

Pēkšņi Folko pamanīja, ka vēl nekad laiva nebija viņu aiznesusi tik tālu prom no mājas. Nu laiks atgriezties.

Aizsapņojies zēns bija pilnīgi aizmirsis, ka šovakar pametis māju ne jau tālab, lai dotos purvā meklēt piedzīvojumus.

Vectēvs Eusebjo viņam bija uzdevis izcelt murdus, ko abi pirms pāris dienām izlikuši.

«Ja krietni piespiedīšos, pagūšu vēl to izdarīt,» Folko nodomāja.

Ar spēcīgu kārts vēzienu viņš apgrieza laivu. Tā bija smaga. Cauri satrunējušajiem dēļiem sūcās ūdens. Tas jau sniedzās zēnam līdz potītēm. Vajadzēja apstāties un izsmelt laivu ar veco spaini, kurā parasti tika mestas iekšā zivis.

Folko aizstūmās ar laivu pie krasta un iesprauda kārti aiz laivas gala, lai tā noturētos augstajās zālēs.

Nejaušība viņu bija atvedusi šovakar līdz purva galam un likusi apstāties šai vietā, kur biezie krūmi slēpa skatienam līdzenumu. Vienīgi liktenīgs gadījums bija novedis Folko līdz viņa sapnim.

Satvēris rokā cauro spaini, zēns laivā nometās ceļos. Un tad viņam šķita, ka viņš niedrēs sadzird vieglu čaboņu.

Droši vien tur bija nācis dzert kāds dzīvnieks… Varbūt brūnais ūdrs, kura zobgalīgo skatienu starp smailajām ūsām Folko tik bieži bija manījis.

Nekustējās ne lapiņa. Dziļajā vakara klusumā varēja sadzirdēt vienīgi vieglus ūdens šļakstus pret laivas sāniem.

Un pēkšņi Folko pamanīja pavisam tuvu mazliet izplūdušu attēlu, kas atspoguļojās sīko vilnīšu saņirbinātajā ūdenī, tik dzidrā kā spogulis.

Tur iezīmējās balts stāvs ar divām smalkām ausīm un divām tumšām acīm, kas vērās gan vaļā, gan atkal ciet.

Elpu aizturējis, pukstošu sirdi Folko klusītiņām piecēlās. Viņš piesardzīgi pašķīra meldrus.

Tūdaļ attēls ūdenī izdzisa. Tad atkal parādījās.

Folko pastiepa vājo kaklu un, ieraudzīdams lielisku kumeļu, neticēja pats savām acīm. Tas spoguļojās ūdenī.

Jaunais zirgs laikam pirmo reizi ieraudzīja savu attēlu purva ūdenī. Toties tā gan noteikti bija pirmā reize, kad šis savvaļas zirgu mazulis redzēja sev tik tuvu cilvēka bērnu.

Pēkšņi kumeļš pacēla galvu un atmeta atpakaļ uz pieres noslīdējušo balto krēpju pušķi. Pār visu viņa ķermeni… pār gludo, tīro spalvu, tik baltu kā sniegs… līdz pat kuplajai astei pārskrēja trīsas.

Satraukts un izbrīnījies mazais zirgs stāvēja uz garajām, ļoti tievajām kājām un viegli drebēja. Taču prom tas nebēga. Ar visām četrām kājām iegrimis dūņās, kumeļš palika nekustīgi stāvam tieši pretim zēnam.

Un tad viņu skatieni sastapās.

Šķita, ka pārsteigtā Folko smaids būtu savaldzinājis šo visai bailīgo, jauno dzīvnieku. Kumeļš plati atvēra milzīgās acis. Tik maigas un mazliet skumjas acis.

Tā mūs uzlūko zirgi, kad tie mūs labi pazīst, kad tie kļuvuši mūsu draugi. Tā zirgi mēģina runāt ar mums, nāsis iepletuši, un viņu tumšās lūpas viegli dreb.

Satrauktajam Folko bija tikai vienas bažas, kaut viņš nenobaidītu brīnišķīgo zirdziņu. Zēns neuzdrošinājās ne pakustēties. Beidzot viņš saņēma drosmi. Lēnām saliekdamies, viņš pastiepa roku tādā kā biklā glāstā.

Tūdaļ pārlieku lielajās kumeļa acīs iedegās uguntiņas. Mazliet saslējies pakaļkājās, dzīvnieks pavirzījās sānis. Tad, galvu noliecis, tas ar strauju lēcienu metās prom cauri meldrājam.

Vēl aizvien atrazdamies burvības varā, Folko nodomāja, ka viņš sapņojis. Skaistā parādība bija izgaisusi.

Zēns uzrausās krastā. Staignajā zemē varēja saskatīt mazu nagu pēdas.

Folko izlīda cauri meldrājam.

Nepilnu divdesmit soļu atstatu rūsganajā klajumā viņš ieraudzīja staltu ķēvi apaļiem sāniem, arī gluži baltu. Pāri pleciem tai krita garas, sudrabaini iepelēkas krēpes. Ķēve mierīgi ganījās, pagājās kādu solīti uz priekšu un noplūca ar zobiem zāļu kušķi. Ap viņu lēkāja baltum baltais kumeļš.

Folko panāca tuvāk. Viņš vairs nedomāja nedz par vēlo stundu, nedz par uznākušo vakaru. Zēns atradās tālu no vectēva Eusebjo mājas. Kailās kājas smiltīs nesacēla nekādu troksni. Tomēr ķēve bija jutusi viņa tuvošanos. Tā iezviedzās, saukdama klāt kumeļu. Tas tūdaļ rikšiem pieskrēja mātei klāt un cieši pieplaka tai pie kājām.

«Viņa aizbēgs…» Folko domāja.

Savvaļas zirgi ir ļoti tramīgi. Tie neļauj nevienam sev tuvoties.

Milzīgi pārsteigts Folko redzēja, ka ķēve nav izbijusies. Tā pat mazliet panācās zēnam pretim. Tad apstājās un raudzījās, kā viņš nāk tuvāk.

— Manu skaistulīt… — Folko teica. — Nebaidies taču no manis…

Zēns pienāca pavisam tuvu. Ķēve pastiepa garo, balto galvu uz viņa pusi un ošņāja gaisu, it kā gribēdama iekosties zēna raupjajā matu cekulā.

— Nu, mana jaukā… ļauj tevi noglāstīt…

Folko pārlaida pirkstus pāri zīdainajām krēpēm. Ķēve nolieca galvu zēnam uz pleca.

Folko būtu gribējis piejaucēt skaisto kumeļu. Cik māte bija rāma, tik kumeļš mežonīgs. Tas spēra. Arvien vēl cieši pieplacis mātei pie sāniem, kumeļš mēģināja kost. Bet ķēve, lai to nomierinātu, laizīja tam nāsis.

Taču kumeļu, likās, valdzina tieši Folko balss, kura bija daudz maigāka par glāstu.

— Nu, Baltkrēpīt!… Nu, mīļais…

Baltkrēpis! Šis skaistais vārds pēkšņi bija uzradies puisēnam lūpās. Vārds, kuru kumeļš drīz vien mācīsies pazīt.

— Nebaidies… Es atgriezīšos, Baltkrēpīt. Es drīz atkal atnākšu tevi apraudzīt. Un mēs abi kļūsim draugi.

Zēnam palika tik vien laika, lai viņš sasniegtu māju, pirms galīgi satumsa nakts.

Folko ņēma kājas pār pleciem un aizskrēja līdz krastam. Viņš ielēca laivā un iedūra kārti dūņās. Tad spēcīgiem grūdieniem zēns stūma laivu uz mājām.

* * *

Folko nevarēja nojaust, ka divi cilvēki no tālienes viņu vēro. Rūpīgi paslēpušies biezoknī, tie nogaidīja, līdz Folko attālinās.

Tie bija divi čigāni, zirgu zagļi.

Folko laiva pabrauca tiem garām dažu metru attālumā.

— Vai tu esi pārliecināts, ka viņš mūs neredzēja? — klusu sacīja jaunākais, kuram ausīs bija zelta gredzentiņi.

— Tu bīsties no visa, pat no tāda žeņķa, — norūca vecākais, kam bija tumša, iedegusi seja un gluži sirmi mati.

— Bet ja nu tas ir kāds zēns no zirgu uzraugu mītnes!…

— Nē, — vecais noteica. — Viņu māja atrodas vairāk nekā jūdzi no šejienes. Mēs esam pašā purvājā. Es labi pazīstu apvidu. Es jau šeit esmu bijis pirms gada… Tu redzēji, Pedro. Mums ir laimējies. Ķēve nav bailīga. Viņa ļāva, lai puika pienāk tai klāt.

— Varbūt viņa pazīst zēnu.

— Nē, — vecais noliedza.

— Tad jau šī ķēve ir iejāta.

— Skaidrs, Pedro.

— Visgrūtāk būs tikt vaļā no kumeļa, — noteica čigāns ar gredzentiņiem ausīs.

— Ar kumeļu, Pedro, es tikšu galā, — vecais ņirgājās. — Esmu radis to darīt. Sagatavo slīdošo mezglu un padod man virvi! Vai tu zini, kā tas darāms?

— Jā. Bet, rau… paskaties! Liekas, dzīvnieks kļūst tramīgs. Ķēve osta gaisu. Vai viņa būtu mūs pamanījusi?…

— Nebaidies, Pedro. Mēs esam aizvējā. Vējš pūš uz purva pusi. Drīz uznāks nakts. Ķēve gribēs pievienoties savam ganāmpulkam. Nezaudēsim laiku.

— Es apiešu krūmājam apkārt, — jaunākais sacīja.

— Jā. Tu ej klāt no klajuma puses. Paslēpies, lai vari aizšķērsot ķēvei ceļu. Bet es aizrāpšos līdz tam koku pudurim. Vai redzi… Nu, saprati? Gaidi mani šeit. Bet es sabaidīšu ķēvi. Viņa izbīsies. Ar kumeļu es tikšu galā, pirms māte ieraudzīs, ka tas vairs nevar viņu panākt. Apmet slīdošo mezglu ap tās priekškāju. Ķēve apvelsies… Un tad tā mums būs rokā. Nu ej, Pedro… Tagad zeņķis ir jau tālu.

II NODAĻA  Nolaupīšana

Nē, Folko neatradās tālu. Viņš bija iestidzis nejaukajā iebrauktuvē starp dūņainajām salām.

Lai nezaudētu laiku, zēns izlēca krastā. Kailām kājām viņš brida pa piekrastes dūņām un ar virvi vilka laivu sev līdz. Viņš bija viss vienos sviedros.

Beidzot ūdens sāka laivu labāk nest. Tā slīdēja. Folko atkal paņēma kārti. Un tad no klajuma puses viņš izdzirda troksni, it kā tur kāds cīnītos, un apslāpētus zirgu zagļu lāstus. Un visupēc garu, mežonīgu zviedzienu…

Vienā lēcienā Folko bija ārā no laivas. Ar abām rokām viņš steidzīgi šķīra krūmus, saskrambādams seju pret asajiem ērkšķiem.

Pāri nebeidzamajam, tukšajam klajumam pēdējie saulrieta stari klāja liegu, zeltainu miglas plīvuru.

Sārtu saules atspīdumu acīs Folko vienīgais no tālienes redzēja lielās, baltās ķēves izmisīgo cīņu.

Ķēve pazina cilvēkus. Viņi tai nekad nekā ļauna nebija nodarījuši. Ķēve bija ļāvusi pienākt klāt zirgu zagļiem čigāniem. Un pēkšņi tā ieraudzīja, ka cilvēks, kas lien šurp, metas virsū tās mazulim, nogāž to zemē un abi vārtās zālē.

Un tieši tad Folko izdzirda mātes ilgo, žēlabaino kliedzienu, kad tā metās palīgā mazajam.

Gaisā nosvilpa laso. Slīdošais mezgls aptinās ap kāju ķēvei, kura laidās pilnos rikšos.

Bet kur atradās Baltkrēpis?… Vai viņš bija aizbēdzis? Vai viņam izdevās aizmukt?…

Koku pudura tuvumā ķēves kāju saceltajā putekļu mākonī Folko nevarēja labi saskatīt abus tumšos stāvus. Skriedami apkārt trakojošai ķēvei, vīri plātīja rokas.

Satraukts par redzēto, Folko stāvēja kā pienaglots. Viņš būtu gribējis skriet, kliegt, saukt palīgā. Taču viņš bija tikai staignajā purvājā nomaldījies bezpalīdzīgs zēns. Kailām kājām, izmirkušās drēbēs viņš viss drebēja.

Folko varēja vienīgi noraudzīties ar niknumu sirdī un nespēja neko uzsākt… neko!

Bet pēkšņi maza cerības dzirkstelīte viesa viņa sirdī prieku.

«Viņa izbēgs,» Folko nodomāja.

Lepnais dzīvnieks bija satrakots. Ķēvi vēl aizvien turēja ciet slīdošais mezgls, kas bija nobrāzis tai kāju, divas reizes tā pakrita, valstījās zemē un spārdījās ar visām četrām. Ar spēcīgiem gurnu vēzieniem ķēve abas reizes atkal pielēca kājās.

Čigāns, kas joprojām turēja virvi rokās, velti mēģināja lopu pievilkt pie nelielā koka un to savaldīt.

Ķēve uzbruka. Tā bija saslējusies pakaļkājās un, krēpēm plandot vējā, atkal nolaidās uz priekškājām, kārpīja zemi un, draudoši pavērusi muti, metās virsū uzbrucējiem, grasīdamās tos saplosīt zobiem.

Varēja sadzirdēt vienīgi ķēves gārdzošo elpu un krūtīs apslāpēto zviedzienu.

Galvu noliekusi, tā ar negaidītu triecienu nogāza vienu vīru zemē. Ķēve grasījās mesties tam virsū. Čigāns paguva laikus piecelties. Bet ķēve ieķērās viņa svārkos un saplosīja tos driskās.

Negaidīts spēriens!… Kliedziens!…

Tagad atmuguriski nolidoja zemē jaunākais, otrs čigāns, kas turēja rokā laso.

— Riebīgā maita!…

Folko redzēja, ka vīrs ar pūlēm pieceļas, rokas pie vēdera piespiedis. Laso viņš bija izlaidis no rokām. Ķēve nu bija brīva!

Ķēve instinktīvi sajuta, ka to vairs netur valgs, un trakos rikšos metās prom. Bailes aizdzina to līdz pašam klajuma galam, un tur ļoti tālu tumsā uz tās zviedzieniem atsaucās bara ērzeļi.

Ķēve ar visu virvi bija izbēgusi no zirgu zagļiem.

Čigāns paguva laikus piecelties.

Abi vīri vēl nebija paguvuši mesties tai pakaļ, kad Folko, kuram sirds vai draudēja no krūtīm izlēkt un kurš jau domāja, ka ķēve ir glābta, ieraudzīja dzīvnieku strauji metamies atpakaļ un nogāžam zemē vīru, kas ķērās tai pie galvas. Ķēve skrējienā apstājās un, izstiepusi kaklu, ošņāja gaisu. Viņa bija atgriezusies, lai meklētu kumeļu. Bet kādēļ Baltkrēpis nesauca māti? Vai viņš bija ievainots?…

Beidzot ķēve izdzirda kumeļa žēlo aicinājumu. Tā metās turp…

Par vēlu! Abi vīri jau bija uzmetuši tai virsū virvi. Ķēve nespēja tos abus noraut zemē.

Šoreiz dzīvnieks bija pieveikts.

Skriedams uz koku puduri, viens no čigāniem veicīgi apmeta ap koka zaru laso un cieši to nostiprināja.

Tagad ķēve varēja lauzties, cik grib. Viņa bija sagūstīta.

Lepnais dzīvnieks bija cīnījies līdz galam. Nu tā spēki bija izsmelti.

Vairs nevarēja saredzēt gandrīz neko. Pie apvāršņa izdzisa pēdējā sārtā svītra.

Biezajā miglā Folko saskatīja vienīgi neskaidrus siluetus. Viņš neredzēja, kā čigāni aiz virves pamazām velk uz birzīti putām klāto ķēvi. Birzītē, vairoties no spērieniem un kodieniem, viņiem beidzot izdevās aplikt ķēvei ap purnu otru slīdošo mezglu. Viņi atbrīvoja lopa ievainoto kāju. Nu viņi varēja vest to prom.

Folko ar skatienu sekoja bariņam, kas attālinājās: pamazām pelēkajā miglā izgaisa divi tumši, slaidi stāvi un lielā, gaišā ķēve.

Tad Folko kā neprātīgs metās uz tumšo laukumiņu — nelielo koku puduri klajuma vidū.

Baltkrēpis nebija varējis aizbēgt. Viņš nebija sekojis mātei. Tad jau Folko būtu to redzējis. Zēnam bija jāmeklē kumeļš tur krūmos. Ko čigāni tam bija izdarījuši, lai tiktu no tā vaļā?…

Ceļu aizšķērsoja kāda peļķe. Bet Folko metās skriešus. Līdz potītēm ūdenī grimdams, šķiezdams dubļainas šļakatas, viņš tikai mazliet palēnināja gaitu.

Tagad jau bija tumšs. Migla, kas kļuva aizvien biezāka, izdzēsa visu, šķita, ka sīkie koki bēg projām.

Gurdām kājām Folko nonāca līdz pirmajiem brikšņiem. Mirkli viņš apstājās, lai atņemtu elpu.

Zēns klausījās. Ne trokšņa… Tikai paša sirds sitās krūtīs. Tad viņš sauca:

— Baltkrēpīt!…

Krūmos aizžvīkstēja kāds nakts putns. Pēc tam atkal klusums…

— Baltkrēpīt!…

Šoreiz zēnam šķita, ka tas dzird vieglu, žēlabainu nopūtu. Viņš skrēja uz to pusi, kājas aizķērās aiz kāda ērkšķu krūma, zēns paklupa, tad atkal piecēlās.

Viņš bija pareizi saklausījis. Kumeļš atradās tur. Folko to ieraudzīja guļam biezajos brikšņos ār nelielu auklu sasaistītām kājām.

Kumeļa tumšā mute bija savilkta ne vien sāpēs, bet it īpaši niknumā un dusmās. Dzīvnieks bija gandrīz bez elpas.

— Tas esmu es, Folko… Tavs draugs.

Zēns panācās tuvāk.

Kumeļš pagrieza galvu uz viņa pusi. Baltā spalva tam bija notraipīta netīrumiem. Cīnoties Baltkrēpis bija ievainojis nāsis uz ērkšķiem. Viņš bija galīgi noguris, taču joprojām tramīgs. Kumeļa lielajās acīs vienlaikus varēja vērot bailes un dusmas.

— Baltkrēpīt… nebaidies no manis…

Kumeļš, šķiet, kļuva rāmāks. Šī balss viņu saistīja.

Aizritēja mirklis.

Baltkrēpis likās nomierinājies.

Taču tas vairs nebija nevainīgais, mazais zirgs, kurš ļāva sevi glaudīt, kura skatiens bija krustojies purvāja ūdeņu spogulī ar zēna jauko smaidu.

Cilvēki, ko kumeļš līdz šim nekad nebija redzējis, bija ļauni apgājušies ar viņu, pusdzīvu sasaistījuši ar virvēm. Tagad tas atkal bija mazs dzīvnieks, kas pēkšņi atguvis savu mežonīgo instinktu.

Folko pastiepa roku, lai atbrīvotu draugu, taču pēkšņi parāva to atpakaļ. Baltkrēpis ar zobiem gandrīz bija saplosījis roku.

— Es tev nedarīšu nekā ļauna… tu labi zini!

Taču kumeļš baidījās. Viņa skaistās, baltās krūtis smagi cilājās. Folko negribēja aizskart kumeļu, viņš vienīgi runāja ar to.

— Rāmi, rāmi… Baltkrēpīt…

Folko pietupās dažus soļus atstatu no drauga. Viņš to uzlūkoja. Kad lielās dusmas būs pāri, Baltkrēpis ļaus atraisīt valgus. Bet šobrīd abas tumšās, zibošās acis šķita sakām: «Neaiztiec mani!…»

Šim mazajam Kamargas iemītniekam jau bija ļoti drošs instinkts. Čigānu apsietā virve bija viņa pirmie pinekļi.

Baltkrēpis nevairījās zēna. Kumeļš bija pieradis pie viņa smakas un balss. Bet, lai tiktu vaļā no savām saitēm, kumeļam nebija vajadzīga zēna palīdzība.

— Tev jau ir lieli zobi, — Folko smiedamies sacīja, — un tu proti likt tos lietā…

Baltkrēpis pacietīgi grauza virvi, plosīja to driskās un laizīja notirpušās kājas. Pēc tam viņš pameta skatienu uz Folko pusi… Tad atkal sāka košļāt kaņepāju virvi.

Beidzot tā atrisa.

Baltkrēpis vienā lēcienā izslējās kājās. Arī Folko bija piecēlies. Kumeļa galva sniedzās zēnam līdz plecam.

Zēns labi saprata, ka tieši šis brīdis ir viņu īstā sastapšanās, viņu draudzības sākums.

Kumeļš tagad atradās viens pats purvāja vidū, bez mātes. Bailes kļūt pamestam lika viņam nodrebēt un aptumšoja viņa skatienu.

Nakts bija melna. Debesīs nevienas zvaigznes.

— Baltkrēpi!

Vai mazais, skaistais zirgs viņam sekos?

— Nāc, nāc…

Kumeļš ostīja gaisu tāpat, kā to bija darījusi viņa māte.

Folko paspēra dažus soļus, it kā grasīdamies iet prom.

— Nāc, Baltkrēpīt… nāc man līdz…

Ai, kāds prieks!… Nedrošiem soļiem, bikli mazais zirdziņš sekoja Folko. Viņš vairs nebaidījās.

Zēns soļojo atmuguriski, maigi aicinādams draugu. Viņi nonāca pie koku pudura, kur bija risinājusies cīņa.

Pēkšņi Baltkrēpis apstājās. Viņš pastiepa kaklu, pagrieza galvu pa labi, pa kreisi un palika nekustīgi stāvam, pavērsis purvājam muguru.

Bet tad piepeši tas metās skriešus. Trīs slaidi lēcieni, un kumeļš bija prom.

Kā lai to aiztur?…

Lieliskais kumeļš vairs nevarēja sadzirdēt zēna izmisušo saucienu. Vējā ieplētis nāsis, mazais, mežonīgais zirgs, cik spēka, auļoja pa pēdām zirgu zagļiem, kas bija aizveduši viņa māti.

Sīkais, gaišais punkts izgaisa tumsā…

Folko paliek viens klajuma vidū, kur visapkārt Kamargas purvāja meldros šalko vējš.

Smagu sirdi zēns atgriežas pie savas laivas.

Mājās droši vien uztraucas par viņa ilgo prombūtni. Vectēvs Eusebjo un mazais brālītis noteikti nepacietīgi gaida viņu.

Aši… aši!…

Folko skrien, ko kājas nes. Viņš ielec laivā. Stumjas ar kārti, cik spēka.

Ūdens ceļa pagriezienā krietni tālu viņš jau redz nakts tumsā mirgojam sīku gaismiņu.

Vai, atgriezies mājās, viņš pastāstīs par šo neticamo piedzīvojumu, kāds tam šovakar gadījies?

III NODAĻA  Vecais zirgu uzraugs Antonio

Folko par notikušo pastāstīs mazajam brālītim tikai pēc vakariņām, kad svece būs izdzēsta un kad viņi abi gulēs blakus zem segas.

Folko pastāstīs par savu piedzīvojumu arī Antonio. Antonio ir viņa draugs, Folko bieži tiekas ar šo veco zirgu uzraugu, kas jau nokalpojis savu laiku. Zirgu īpašnieks viņam vēl dod darbu. Antonio guļ stallī salmos pie zirgiem. Bet viņš tur jūtas laimīgs.

Tikai vienu vienīgu reizi Folko bija aizgājis līdz skaistajai majai, kura dzīvo pats īpašnieks, savvaļas zirgu saimnieks.

Kad Antonio dodas apraudzīt zirgu barus, viņš bieži vien izmet līkumu un uz mirklīti ienāk patērzēt ar savu veco draugu Eusebjo.

Jau pagājusi nedēļa, kopš Folko sastapis Baltkrēpi, nedēļa kopš tās nakts, kad čigāni bija nolaupījuši stalto, balto ķēvi.

Un reiz, saulei lecot, kāds ar apkaltu nūju klauvē pie durvīm.

Pie pavarda notupies, Folko pūta sārtās ogles, lai uzsildītu brokastīm kafiju. Zēns metās atvērt durvis.

— Labdien, Antonio…

— Kā tad tā, vai vēl neviens nav piecēlies? Paturi manu zirgu, mazulīt… Un palīdzi man noklunkurēt zemē. Tu zini, ka seglos es jūtos gluži kā olis maisā…

Antonio ir reimatisma savilkts. Viens pats viņš nevar nedz uzkāpt zirgam mugurā, nedz norausties no tā zemē.

— Iedzeršu kafiju kopā ar jums.

Kad zirgs Frankī bija piesiets pie durvju roktura, Antonio, stīvo kāju pievilkdams, devās mājā iekšā.

— Augšā esi gan, Eusebjo… Sveiks!… Kā vienmēr žirgts! Padod man ķeblīti. Nu, kas tad jauns purvājā?

— Viss pa vecam, Antonio. Bet pie tā velna zirgu īpašnieka?

— Liec velnu mierā, Eusebjo! Skrandās tas bija atnācis pie mums… Nu protams! Čigāni… Tie mums nozaga skaistu ķēvi, kurai bija jauks kumeliņš, ta gan…

— Baltkrēpi! — Folko iesaucās.

— Ko tu tur teici, mazais?

— Es redzēju čigānus, Antonio. Es viņus redzēju tai vakarā, kad viņi nozaga ķēvi. Es biju purvājā.

— Ja tu tai zeperi klausīsies, Antonio, viņš piestāstīs tev pilnu galvu, — vectēvs zobojās. — Un tā ir arī tava vaina, Antonio…

— Mana vaina?

— Nu jā… Tu taču sajauci galvu šim zeņķim ar saviem nostāstiem par zirgiem.

— Ļauj, lai Folko runā, Eusebjo, — noteica vecais zirgu uzraugs. — Es jau tev reiz teicu, ko domāju. Velti tu pretojies šīm puišeļa tieksmēm. Mīlestība uz zirgiem viņam ir iedzimta. Kas tas reiz būs par lielisku zirgu uzraugu!…

— Nekad, — vectēvs viņu strupi pārtrauca.

— Kurš gan var teikt — nekad, Eusebjo? Bet lai nu paliek. Skaidrs, ka ķēve ir pagalam. To vairs neredzēsim. Viņu kādreiz iejāja Džuzepe. Tu atceries Džuzepi, Eusebjo? Tagad viņš ir aizgājis atpūtā. Viņam ir maza mājiņa un vīna dārzs laukos Aries tuvumā. Šī ķēve Rita bija mazdrusciņ sākusi klibot. Zirgu īpašnieks viņu nodeva atpakaļ ganāmpulkā. Skaista ķēve… Zēl gan! Taisni vai jāsēro pēc tās. Bet kumeļš! Kaut vismaz tas nebūtu pagalam…

— Un tā tu atkal dodies laukos jau no paša rīta, — vectēvs teica.

— Jā. Dodos meklēt kumeļu. Ak, zinu… Atrast to nav ne mazāko izredžu. Vai tu atļausi, ka paķeru līdz tavu zeņķi, Eusebjo? Man patīk, ja man kāds ir biedros.

— Ai jā, vectētiņi — Folko lūdzās.

— Nu ej, ej, nemiera gars… Es jūs pavadīšu līdz ceļa galam. Eju uz savu lauciņu.

Tā vecais zvejnieks dēvēja mazo zemes gabalu, kas atradās trīssimt metru no būdiņas.

Viņi dodas ceļā. Folko palīdz Antonio uzrausties seglos. Tad zēns veikli uzlec viņam aizmugurē uz zirga.

Eusebjo lāpstu pār plecu soļo tiem līdzās. Bet uz lāpstas asmens, galviņu gaisā pacēlis, sēž vectēva pieradinātais cīrulītis. Tas ir viņa uzticamais pavadonis. Kad vectēvs kuģoja pa tālajām jūrām, ķīnieši viņam bija iemācījuši pieradināt sīkus putniņus. Nonācis pie lauciņa, Eusebjo paņem cīrulīti rokā. Viņš to pamet gaisā. Putns aizlaižas. To vairs nevar redzēt.

Vecais vīrs paliek te pāris stundu, lai uzraktu zemes gabalu. Pirms došanās uz māju viņš iesvilpjas, divus pirkstus mutē ielicis. Un tūdaļ debesīs izgaisušais cīrulītis nokrīt kā akmens no augstumiem un notupstas vecajam vīram uz pleca.

— Laimīgu ceļu, Antonio…

— Mēs ganībās kaut ko iekodīsim, — vecais zirgu uzraugs nosaka. — Kad sāks krēslot, atvedīšu tavu puiku mājās.

Folko un viņa vecais draugs dodas gar purvāja malu uz lielo, kailo līdzenumu.

— Vai tu domā, ka Baltkrēpis būs nozudis? — Folko bažīgi ievaicājas.

— Viņš būs skrējis, ko kājas nes.

— Un pēc tam, Antonio?…

— Un pēc tam viņš bez elpas būs kaut kur pakritis. Tu jau zini, ka tāds jauns zirdziņš ir vārgs.

— Viņš bija tik jauks, — Folko nopūtās.

— Zinu, mazulīt. Es to redzēju. Viņam nebija neviena tumša plankuma uz ādas. Pat krēpes bija sniega baltumā. Var jau būt, ka mums palaimējas…

— Vai tev tā liekas, Antonio?…

— Nu protams, manu bērniņ. Ir jāpaļaujas uz laimi. Skat, kur zirgu bars. Skaists ganāmpulks. Un tagad ir lielo rotaļu laiks. Paraugies, kā tie skrien! Tas tādēļ, lai jaunie kumeļi ielocītu kājas.

Baltu zirgu bars aizjoņoja garām aši kā zibens. Neviens kumeļš neatpalika. Tie rikšoja aiz ērzeļiem un ķēvēm.

— Mēs sastapsim zirgus šovakar pie upes, — Antonio sacīja. — Kad tie dosies dzert. Saule vēl nav pārāk augstu. Mums būs jājāj līdz pašam līdzenumam.

Pusdienas laikā vecais zirgu uzraugs un Folko nokāpa no zirga. Viņi iekoda gabalu siera un žāvētas vīģes, ko Antonio bija paņēmis līdz ceļa somā. Tad viņi padzērās no miklās kazādas blašķes.

— Nosnaudīsimies mazliet, manu zēn…

Folko būtu gribējis doties tālāk.

— Jāatpūšas, puisīt. Saule traki svelmē. Izstiepies zālē un nedomā ne par ko.

Viegli tā teikt…

It kā Folko varētu nedomāt par Baltkrēpi! Kopš viņi sastapušies, Folko bez mitas domāja par brīnišķīgo balto kumeļu, kas būtu varējis kļūt viņa draugs.

Garā pārjājiena nogurdināts, Folko tomēr iemiga.

— Kas ir?…

— Antonio… skaties!

— Kas tur ir, puisīt?

— Redzi, tur, Antonio…

Folko rādīja ar pirkstu purvāja virzienā uz meldru puduri — zaļu plankumu saules svelmē izdegušajā līdzenumā.

— Es nekā neredzu, — atbildēja Antonio, kas, no saules vairīdamies, bija aizlicis roku acīm priekšā. — Tiesa kas tiesa, mana redze kļūst vājāka. Ko tu tur redzēji, Folko?

— Baltkrēpi, — aizžņaugtā balsī čukstēja zēns. — Ritas kumeļu… Tas dodas lejup uz grāvja pusi. Un Frankī to sajuta no tālienes. Viņš to sauca…

Jau otru reizi vecā uzrauga zirgs skaļi iezviedzās.

— Kumeļš nāk uz mūsu pusi, Antonio. Viņš atradis ganībās savu baru. Tas ir viņš! Esmu pārliecināts, ka tas ir Baltkrēpis…

Kāda smalka, dreboša balss tālumā atbildēja Franki aicinājumam.

— Paliec šeit, Folko, — Antonio pavēlēja, satverdams aiz rokas zēnu, kas jau grasījās mesties projām. — Paliec pie manis un nekusties.

— Viņš klibo, Antonio…

— Nē. Viņš ir novārdzis. Tev taisnība, dēliņ, tas ir viņš.

— Es taču zināju, ka tas ir Baltkrēpis.

— Bet kāds viņš izskatās!… — vecais zirgu uzraugs norūca.

Tagad, kad kumeļš nāca tuvāk, varēja labāk redzēt, ko šais trakā skrējiena dienās lieliskais zirdziņš bija pārcietis, meklējot māti. Tas patiesi bija Baltkrēpis, tikai tam vairs nebija nevienas baltas spalviņas. Viņš viss bija dubļos notraipījies pelēks. Aste karājās salipusi kā netīra aukla. Kaklu tas bija zemu noliecis, it kā tam būtu pārlieku smagi nest galvu.

Kumeļš droši vien vairs nespēja paskriet. Viņš lēnām vilka kājas pa zemi.

Frankī vēlreiz iezviedzās, un Baltkrēpis pacēla galvu. Ieraudzījis lielo zirgu, viņš centās izskatīties lepns. Kumeļš arī iezviedzās, apstājās un sāka kārpīt zemi.

— Skaidri redzams, no kā viņš mantojis tādu stāju, — vecais uzraugs lepni noteica. — Reti var redzēt tik dižciltīgu ķēvi, kāda bija Rita. Savā laikā tā bija visa bara karaliene. Paskaties, kā kumeļš izslējās, kaut gan tik tikko turas kājās.

— Ļauj man pieiet tuvāk, Antonio, — Folko lūdzās.

— Nē!

— Nu tad parunāt ar viņu… Es tevi lūdzu, Antonio.

— Nē… ļauj, lai viņš aprunājas ar savu lielo brāli. Tu taču zini, ka tavs Baltkrēpis tālu nācis. Un, ja viņam ir kas sakāms, tad ne jau mums, cilvēkiem! Viņš dabūjis krietnu sutu. To tik drīz neaizmirsīs!…

Folko vēlāk atcerējās, ko bija teicis šis vecais uzraugs, kurš tik labi pazina Kamargas zirgus.

— Redzi, Folko. Frankī nupat izrunājās ar jauniņo. Šovakar Baltkrēpis atradīs savvaļas brāļu baru. Naktij iestājoties, viņš kopā ar tiem dosies pie upes dzert. Un izpeldēties… Viņam vajag notīrīties!

— Vai tu esi pārliecināts, ka viņš nav ievainots?

— Es jau nu pats labāk zināšu, kā zirgs iet, zēniņ! Rau, te nu ir tavs draugs… Viņš jūt savu baru, un tas viņu iedrošina. Re, kā viņš palecas, sāk rikšot… Un prom ir!

— Viņš ir skaists, Antonio.

— Ļoti skaists… — vecais uzraugs atteica. — Tas būs īsts kungs. Un kad vēl segli mugurā… Tagad mēs varam atgriezties mājās. Nu tu esi pārliecinājies.

— Jā, Antonio. Esmu laimīgs. Bet vai tas ir tiesa, ko tu teici?

— Vai tas esot tiesa?… Skaidrs! No zirgiem es šo to sajēdzu, vari man ticēt. Tavam Baltkrēpim jau tagad stāja kā īstam dižmanim…

IV NODAĻA  Baltais princis

Dižmanis… — tā bija teicis Antonio. Vecais uzraugs bija pavadījis visu mūžu kopā ar Kamargas zirgiem. Kad zirgi rotaļājās, sacentās skriešanā vai cīnījās, viņš prata izšķirt, kurš no tiem ir tīrasiņu, no vadoņu dzimtas.

Baltkrēpis atbilda visām prasībām. Viņš bija staltāks nekā pārējie kumeļi. Viņa krūtis bija platas, labi veidotas. Viņa nemierīgās kājas — viens vienīgs muskuļu kamols.

«Dzelzs zirgs,» Antonio lepni sacīja.

Bīstams zirgs — it īpaši, kad to satracina un tas kļūst šausmīgi nikns. Cilvēki bija atrāvuši to no mātes tai vecumā, kad kumeliņi baidās no visa, kas vien purvājā pakustas, pat no savas ēnas. Tas bija tikai gluži jauns, mazs kumeliņš, kad to piemeklēja šī lielā nelaime.

To kumeļš nevarēja aizmirst. Cilvēki bija viņa ienaidnieki. Kā visi īstie savvaļas dzīvnieki, kā meža cūkas vai lapsas, arī Baltkrēpis prata jau no tālienes saost cilvēku.

Ja vien līdzenumā parādījās kāds zirgu uzraugs, Baltkrēpis, kas tagad vadīja jauno zirgu baru, iezviedzās un deva zīmi, ka jābēg. Pat pašam Antonio nekad nebija izdevies tuvoties zirgam.

Bet Folko Baltkrēpis pazina.

Vairākas reizes, aiziroties līdz purvāja viņam galam, zēnam bija palaimējies piestāt krastā pie plašajiem klajumiem, kur mīt zirgu bari.

Pievakarē zirgi dodas pie upes dzert.

Zēns tūdaļ barā ieraudzīja savu draugu. Viņš pasauca Baltkrēpi… Jaunais zirgs atbildēja ar mazliet aizsmakušu zviedzienu, kuru viņš būtu gribējis izdvest ļoti maigi. Zēna balss zirgu gan valdzināja, gan vēl arvien biedēja, tomēr zirgs, gaisu ostīdams, nāsis iepletis, nāca tuvāk.

Viņš, protams, atcerējās pirmo tikšanos ūdens malā, kad viņi abi, kā kumeļš, tā zēns, bija vienā augumā.

Tagad zirgs bija izaudzis. Viņš raudzījās no augšas šai sīkajā cilvēkbērnā, kas tikai ar savu maigo runāšanu vien viņu aizturēja no bēgšanas.

Kaut arī šī draudzīgā balss skanēja glāstoši, Baltkrēpis, apstājies dažus soļus no Folko purva malā, kas bija it kā robeža zirgu valstībai, likās sakām: «Tu esi no cilvēku sugas. Mēs neesam no vienas un tās pašas brālības.»

Ritēja vasaras un ziemas.

Paklausīdams vectēvam Eusebjo, Folko salīga pa sezonas laiku uz dažiem mēnešiem pie Ronas zvejniekiem.

Līdz pat naktij viņi meta smagos tīklus, kas savainoja viņiem rokas.

Vakarā viņi piestāja dumbrainā krastā pie kādas mazas saliņas, kas bija tāda pati kā visas citas — ar tamariska birzītēm un ūdens augu puduriem. Šķita, ka, vieglas straumes nesta, saliņa peld uz jūras pusi.

Zvejnieki iekūra ugunskuru un vārīja zivju viru. Tad, segās ietinušies, tie gulēja zālē zem klajas debess.

Kaut arī garā zvejas diena Folko bija nogurdinājusi, viņš tomēr ilgi nevarēja aizmigt. Viņš domāja par Baltkrēpi. Tālu prom no mājām, no purvāja, no zirgu bariem — viņš nemitīgi domāja par savu draugu, balto princi.

Reiz vakarā, kad mazās zvejas laivas komanda piestāja pie kādas peldošas saliņas, Folko pamanīja dubļos svaigus zirga nagu nospiedumus. Viņš pastāstīja par to laivas vecākajam. Pēc vakariņām, sēžot ap ugunskuru, vīri aizsmēķēja pēdējo pīpi.

— Es gan neko lielu nesajēdzu par zirgiem, — ierunājās vecākais, — bet esot tādi zirgi, kam uznākot untumi.

— Untumi?

— Nu jā, dēliņ… Zirgiem uznāk niķi. Tad tie cīkstas kā traki. Tie kļūst tik briesmīgi, ka pārējie zirgi niķīgos padzen no bara. Un vēl ir savrupnieki… Tie ir lepni. Tiem vajag vieniem pašiem visu zemi, kur rikšot. Un kādu dienu tie aizbēg. Pamet baru.

— Vai jūs, kaptein, esat tādus redzējis?

— Jā. Atceros lielu, vecu zirgu… Viņš devās prom uz salām… Metās peldus kādas upes pietekā. Sai salai vajadzēja kļūt par viņa valstību… tomēr vēlāk viņš atgriezās pie bara.

Folko domāja par savu draugu, lepno, tramīgo, nevaldāmo Baltkrēpi. Par Baltkrēpi, kas bēg no cilvēkiem un patiesi spēj nesaudzīgi uzspiest savu gribu pārējiem zirgiem.

Un, iemiegot smilšainajā krastā, mazais zvejnieks domās iztēlojās balto princi, kas peld pa Ronu līdz pamestai salai, kur tas viens pats var dot kājām vaļu.

V NODAĻA  Sagūstīšana

Kad zvejas sezona bija beigusies, Folko atgriezās mājās. Viņš bija laimīgs, pēc tik ilgas prombūtnes ieraugot jaunāko brāli un vectēvu Eusebjo. Un mazajā, baltajā būdiņā purvāja malā dzīve ritēja kā senāk.

Dažas dienas pēc Folko atgriešanās būdiņai garām jāja Antonio. Zēns jau labi agri bija devies prom laivā.

— Puika būs saīdzis, ka nav tevi saticis, — vectēvs sacīja.

— Redzi, Eusebjo, visumā tā būs labāk…

— Atkal pasakas par zirgiem… — vecais zvejnieks īgņojās. — Es cerēju, ka mans zēns tās būs izmetis no galvas. Bet viņam vēl arvien nekas cits nav prātā kā zirgi. Un viņa Baltkrēpis!…

— To es zinu, Eusebjo.

— Vai tu jau jāj prom?

— Jā, — Antonio atteica. — Došos pie citiem uzraugiem… Kaut arī esmu vecs, tomēr vēl spēju parādīt zirgu īpašniekam, ka protu sev nopelnīt maizi tādā dienā kā šī te. Tādēļ ka šodien tas viņam darīs prieku…

Antonio izskatījās tāds dīvains. Eusebjo neuzdrošinājās viņu iztaujāt. Un, turpat durvju priekšā sēžot, vecais vīrs atkal sāka labot tīklus, laiku pa laikam noraudzīdamies, kā Antonio sīkos rikšos aizjāj uz ganību pusi.

Folko, atrazdamies purvājā, nevarēja pat iedomāties, ka šai mirklī zirgu īpašnieks un viņa uzraugi grasās sagūstīt kādu jaunu zirgu… un ka šis zirgs ir Baltkrēpis!

Antonio panāca zirgu uzraugus tanī mirklī, kad tie lenca savvaļas zirgu baru. Vīri visi bija brīnišķīgi jātnieki. Viņi sēdēja mugurā ērzeļiem, kuri «brāzās kā vējš».

Frankī, Antonio zirgs, vairs nebija gluži jauns, tāpat kā viņa saimnieks, un bija jau zaudējis dedzību. Bet vecais zirgu uzraugs seglos izrīkojās tik prasmīgi un tik veikli, ka viņš vienmēr atradās priekšgalā šai neparastajā līkloču jājienā cauri satrakotajam zirgu baram, kuri panikā bēga uz visām pusēm.

— Tava kārta, Antonio, — zirgu īpašnieks sauca.

— Pārējie visi grāvī. Piespiediet, nu piespiediet taču!… Kam jūs sēžat mugurā?…

Baltkrēpis bija izbēdzis. Uzraugi rikšodami dzina kopā lielāko daļu izklīdušo bara zirgu un neļāva tiem lēkt pāri grāvim.

Atdalījies no bara, Baltkrēpis pēkšņi pasitās atpakaļ. Bet iesānis viņam pretim traucās Antonio un, gribēdams apturēt Baltkrēpi trakajā skrējienā, strauji parāva pavadu savam zirgam, tā ka tas teju, teju neapkrita.

Milzīgs lēciens… pēc tam spēriens tieši Franki krūtīs… Un Baltkrēpis aizauļo ja kā bulta.

Tālumā viss bars bēga prom. Bēgošajam zirgu baram pretim, aizsprostodami ceļu, jāja zirgu uzraugi.

— Lec, Antonio! — zirgu īpašnieks ierēcās.

Viņam nebija nekādas vajadzības deldēt rīkli, izkliedzot pavēli vecam uzraugam, kas prot savu amatu!

Antonio piespieda zirgam sānos. Grāvis bija plats.

Vajātāju satracinātais Baltkrēpis, kuru bija aizkavējis Frankī — tagad vecais jātnieks savu zirgu turēja pārējo ierindā —, ar sānu gandrīz vai skarot Antonio zābaku, milzīgā lēcienā metās pāri grāvim. Viņš iestiga dūņās, izrausās ārā un atkal sāka skriet.

Taču Baltkrēpis vairs nevarēja izmukt vajātājiem.

Antonio apturēja savu zirgu, lai tas atvelk elpu. Tagad lai papūlas jaunie uzraugi. Tie no visām pusēm ielenca ērzeli, kas nevarēja paskriet tiem garām. Un nu trako skrējienu vadīja zirgu īpašnieka jātnieki.

Antonio jau agrāk bija teicis, ka Baltkrēpim ir dzelzs krūšukurvis. Uzraugu zirgi, dzīdamies viņam pa pēdām, sāka aizelsties. Lieliskajām krēpēm vējā plandot un astei kā baltai liesmai plīvojot, ērzelis joņoja bara priekšgalā.

Viņš pašķīra krūmus ar krūtīm. Viņš lēca pāri gravām, metās cauri sīku, baltu ziediņu pilnajām peļķēm, taču ne vissīkākā ūdens pilīte neskāra viņa kāju nagus.

Bet dzinēji neatlaidās. Viņu zirgi zināja, kurp dodas. Zirgu īpašnieka māja un staļļi vairs nebija tālu. Tie slēpās aiz kokiem, tur, kur plašajā klajumā bija pagrieziens, un zirgu pakavi dimdēja uz cietās zemes.

Vēl mazliet jāpiespiež…

— Hei!… Pagalmā! — zirgu īpašnieks iesaucās.

Vārti jau bija vaļā.

Taciņa noveda šaurā ejā, kas beidzās ar klaju zemes gabalu — iejādes pagalmu, ko apjoza mietu un kāršu žogs.

Baltkrēpis bija sagūstīts.

Viņš kā traks metās pret sētu, bet tā turējās cieši. Galīgi zaudējis spēkus, zirgs novēlās zemē. Tūdaļ viņš piecēlās un metās pa taku gar kārtīm, meklējot, kur varētu izsprukt.

Nokāpuši no zirgiem un paslēpušies aiz sētas, uzraugi uzmanīja viņa kustības. Vienam no viņiem izdevās apmest virvi Baltkrēpim ap kaklu. Pēc tam šis vīrs ielēca aplokā. Arī pārējie vīri pārkāpa pāri sētai un skrēja savam biedram palīgā.

Taču, lai cik veikls bija šis vīrs, drīz vien viņš nokļuva sprukās. Zirgu īpašnieks ir atminēties nevarēja, ka sagūstīts zirgs būtu jebkad tik izmisīgi pretojies.

Ap kaklu apmestais slīdošais mezgls Baltkrēpi smacēja, un viņš aplokā izmisīgi cīnījās.

Un vēlreiz cilvēki viņu mocīja. Aizrautu elpu, pašus pēdējos spēkus saņēmis, lepnais ērzelis izslējās un lēca…

— Laid vaļā! Laid vaļā! — sauca Antonio, kas bija ieradies kopā ar zirgu īpašnieku.

Uzraugs nebija izlaidis pavadu no rokām un nogāzās zemē.

— Vai tu gribi viņu nogalēt? — Antonio kliedza. Galīgi satracināts, Baltkrēpis būtu spējīgs saplosīt ar zobiem šos vīrus un samīdīt tos gabalu gabalos. Tam palaimējās pārraut virvi.

— Tu esi ķerts, Antonio! — zirgu īpašnieks ierēcās.

Ieķēries žogā, lai būtu kur atbalstīt stīvo kāju,

Antonio nokāpa no zirga. Viņš atvēra aploka vārtus.

— Tu esi ķerts!…

— Jūs laikam labāk gribētu, lai šis zirgs lauž sev sprandu… — vecais uzraugs sacīja. — Dzīvnieks vairs nav savā jēgā. Tas ir tikai laimes gadījums, ka viņam nav noticis kaut kas ļauns.

Baltkrēpis, pamanījis, ka izeja vaļā, kā bulta metās ārā no aploka. Divu soļu attālumā viņš paskrēja garām zirgu īpašniekam un aizjoņoja uz klajuma pusi. Zirgs pazuda pagriezienā, aiz kokiem putekļu mākonī.

— Skaista dieniņa! — zirgu īpašnieks lādējās.

— Tā varēja beigties vēl ļaunāk, — Antonio norūca caur zobiem.

— Ko tu tur murmini, vecais?…

— Neko, saimniek, neko.

— Nu tad nemuldi, — zirgu īpašnieks noteica. Un, pret uzraugiem pagriezies, piebilda: — Zirgus ievest staļļos. Rīt tiem būs jāveic tikpat daudz kā šodien un pat vairāk. Šoreiz, Antonio, mēs dabūsim lielo balto rokā. Daudz stūrgalvīgāki ir pieveikti. Kad viņš nāks manās rokās, tad ar laužņiem zobos un ar krietnu pāri piešu… Varbūt tu gribēsi to iejāt pirmais, Antonio?…

Un vīri laida smieklus vaļā.

Antonio un jaunais zirgu uzraugs, kuru Baltkrēpis gandrīz vai bija saminis, nakti pārlaida stallī.

Vakarā Antonio ierunājās:

— Ir jau viegli smieties par vecu vīru.

— Es taču par tevi nezobojos, Antonio…

— Tādēļ ka tev bija bail? Netaisnojies. Jaunības dienās arī man iznāca darīšanas ar tikpat lepnu zirgu kā šo balto. Nevaldāmu… To neviens nevarēja saķert. Zirgu īpašnieks te ir kungs. Bet es viņa vietā nu gan ar varēm neko neiesāktu.

— Īpašnieks ir nežēlīgs, tu taču to zini, Antonio.

— Zinu… zinu, — Antonio nosacīja.

VI NODAĻA  Kad sapņi kļūst īstenība

Nākamajā rītā, kā jau ik rītu, Folko piecēlies sasildīja kafiju. Tad, pirms vēl vecaistēvs nav pamodies, viņš ātri pārlaida slotu pāri klona grīdai.

Spalviņas sabozis, cīrulītis gulēja uz lielās, vara kalumiem rotātās lādes līdzās vecā drauga galvgalim.

— Tu jau augšā, Folko!…

— Saule ir lielā gabalā, vecotēv.

— Redzi nu, kļūstu vecs. Un kājas ar man lauž, tāpat kā Antonio. Šorīt tev atkal vajadzēs doties uz zveju bez manis. Tev pietiks ar mazo tīklu. Otrs ir saplīsis driskās. Vajadzēs lāpīt katru valdziņu.

— Kad Antonio dosies uz Arli, varbūt varētu palūgt, lai viņš nopērk jaunu, — Folko ieminējās.

— Jauns tīkls maksā dārgi, dēliņ. Nu, gan jau redzēsim.

— Kafija ir galdā. Vai mazulim ļaut pagulēt?

— Jā, ļauj vien.

— Es varbūt aizbraukšu tālāk par lielo purvu, — Folko sacīja.

— Pareizi, tur ir vairāk zivju. Bet tad jau tu uz brokastlaiku netiksi atpakaļ.

— Paņemšu ēdienu somā līdz, — Folko noteica.

— Labi… lai nu tev gadās krietns loms!

Folko uzmeta tīklus plecos un izgāja laukā no būdiņas. Laivā pa nakti atkal bija sakrājies diezgan daudz ūdens. Folko to izsmēla. Tad, atgrūdies no krasta, viņš sāka stumt laivu ar kārti.

Droši vien murdos, ko viņš vakar nebija izcēlis, būs salīdušas zivis. Un, ja lielā purva ūdeņos drusku laimēsies, tad divās stundās spainis būs pilns. Pēc tam Folko būs brīvs līdz vakaram. Un viņš piebrauks malā tur, kur stiepjas plašās ganības. Viņš dosies apciemot Baltkrēpi…

Zēns nevarēja ne iedomāties, ka sastaps draugu daudz tuvāk būdiņai.

Folko īrās klusi uz priekšu starp baltajiem ūdens ziediņiem, kādi klāj dīķu virsmu. Viņš priecājās par garo dienu, kas vēl bija priekšā.

Zēns nokļuva līdz dūņainajām saliņām. Apstājās tur, lai izvilktu divus murdus, kas ņudzēja no zivīm. Kāds skaists baltvēderis zutis tik tikko neizspruka viņam no rokām. Par laimi, tas iekrita laivā un ielocījās dēlu spraugā.

Folko izlika murdus tālāk. Iroties pāri zilajam grāvim, viņš divreiz izmeta tīklu: abas reizes bagāti lomi…

Diena sākās labi.

Folko nogriezās ieslīpi no lielā, baltiem ziediņiem rotātā ūdens klajuma. Sīkās ziedlapiņas šķita kā izkaisītas sniega pārslas.

Aizlidoja kāds putns. Sekodams tam ar skatienu, Folko pēkšņi pamanīja slaidu, baltu stāvu, kas iezīmējās uz tumšā krūmu fona.

Baltkrēpis!…

Tas bija Baltkrēpis. Viņš atpūtās pēc vakardienas nogurdinošā skrējiena un pēc cīņas ar cilvēkiem. Droši vien viņš bija pārlaidis nakti šeit, biezokņa pavēnī, iebridis ūdenī līdz puslieliem. Viņa krēpes bija galīgi sajukušas. Biezais saru kušķis, kas tam krita uz pieres pār acīm, aizsedza pusi galvas.

Baltkrēpis juta kādu tuvojamies. Viņš pagrieza galvu uz Folko pusi. Laikam gan viņš pazina draugu, jo nemēģināja bēgt projām.

Piepeši zirgs pameta galvu atpakaļ, tā ka krēpes noplanda vien. Kājas saspringa, augums izslējās. Viņš bija lielisks!…

Zirgs nupat bija saklausījis tālumā kādu brienam ūdenī.

Un tūdaļ arī atskanēja kliedzieni:

— Tas ir viņš… šoreiz mēs to dabūsim rokā… Visi sekojiet man!…

Pierikšoja zirgu īpašnieks ar saviem vīriem. Ūdens šļakstījās zem uzraugu zirgu kājām, kad viņi ielenca Baltkrēpi.

Folko apturēja laivu. Viņš bija aculiecinieks šim skatam. Tas nevilkās ilgi.

Par lielu izbrīnu uzraugiem, mežonīgais ērzelis pat negrasījās bēgt. Ierunājās viņa dižciltīgās asinis.

Baltkrēpis pagriezās pret jātniekiem. Tie tūdaļ izveidoja loku un noņēma uz segliem kamolā saritinātos laso.

— Pie manis!… — iesaucās zirgu īpašnieks, kas arī bija sagatavojies mest virvi.

Taču viņš nepaguva to izdarīt.

Mežonīgi iekliegdamies un uz visām pusēm šļakstīdams dubļus, tā ka notraipīja savu skaisto spalvu, Baltkrēpis metās zirgu īpašniekam virsū.

Uzbrukums bija drausmīgs… Sastapšanās notika uz šaura zemes laukumiņa, kur irdne bija gandrīz sausa.

Abi zirgi saslējās uz pakaļkājām aci pret aci. Kozdams un spārdīdams Baltkrēpis ar krūtīm atgrūda zirgu bara īpašnieka jājamzirgu. Vīrs bija atlaidis vaļā pavadu un ieķēries ķēvei krēpēs. Šī ķēve bija spēcīga un drosmīga. Tā izturēja triecienu un smagi atkrita atpakaļ uz priekškājām.

Piesteidzās zirgu uzraugi.

Bet Baltkrēpis, galīgi satrakots, atjaunoja uzbrukumu. Zirgu īpašnieka ķēve izslējās uz pakaļkājām tik pēkšņi, ka izmeta jātnieku no segliem un kāpšļiem, un viņš novēlās zemē.

Vīrs izgrūda briesmīgu lāstu. Zirgu uzraugi metās pie saimnieka.

— Lieciet man mieru!

— Vai nav kas lauzts?

— Lieciet man mieru, es jums saku!

Viņa balss aiz dusmām drebēja.

Viņam vajadzēja saturēt ķēvi aiz galvas, jo tā bija tik satracināta, ka nebūtu ļāvusi jātniekam kāpt atpakaļ seglos. Beidzot vīrs uzmauca piešus un savāca pavadu.

— Pretīgais lops! — viņš iekliedzās.

Niknums viņu smacēja. Ar krekla piedurkni viņš notrausa sviedrus no pieres. Tad, vicinādams dūri nopakaļ Baltkrēpim, kas, izbaudījis atriebes prieku, bija aizbēdzis, zirgu īpašnieks izgrūda:

— Šitas draņķīgais lops… lai to ņem, kas grib, es to atdodu!

Folko dzirdēja šo solījumu. Viņš pienāca klāt. Viņu biedēja šie vīri. Taču viņš atrada drosmi lēnprātīgi pajautāt dusmu apstulbotajam zirgu īpašniekam:

— Vai jūs to dotu… pat man?

Zirgu bara īpašnieks, sēdēdams ķēvē, no augšas noraudzījās uz puisēnu, kurš stāvēja viņa priekšā kailām kājām, izspūrušiem matiem un kura vienīgās drēbes bija šauras, salāpītas bikšeles un vecs, novalkāts krekls.

— Kas ir šis mazais mežonēns? — viņš pavaicāja.

— Tas ir Folko, — atbildēja kāds no uzraugiem.

— Folko… nepazīstu.

— Eusebjo — tā zvejnieka mazdēls…

— Ā, Antonio draugs!!! — saimnieks ņirgājās. — Un šitas sīkais baskājis iekārojis manu zirgu!… Goda vārds, puika nav no kautrīgajiem… Nu labi… Norunāts! Zirgu atdodu pat tev, zeņķi… Bet, kad tu viņu būsi noķēris… tavas zivis būs aizlaidušās!…

Vīri skaļi iesmējās.

— Jūs pārējie ejiet prom, — zirgu īpašnieks noteica. — Uz mājām…

Un viņš vēlreiz ļauni pasmīnēja, noraudzīdamies Folko, kas ir nepakustējās, bet, dūņās iestidzis, vērās viņam tieši sejā. Tad, strauji pagriezis zirgu, saimnieks panāca mazo bariņu un aizrikšoja tam pa priekšu.

* * *

Folko kļuva domīgs. Zirgu īpašnieks bija zobojies par viņu. Baltkrēpis bija šo izmetis no segliem. Un tomēr tas bija jātnieks, kas prata apieties ar zirgiem. Skaidrs, ka zirgu īpašnieks drīkstēja pasmieties, ieraudzīdams mazo zvejnieka zēnu, kas gribēja sagūstīt vismežonīgāko ērzeli viņa zirgu barā. Jā, viņš drīkstēja smieties un zoboties…

Bet, visiem uzraugiem klāt esot, īpašnieks bija atdevis Baltkrēpi Folko. Zēns nodomāja: «Ja es noķeršu Baltkrēpi, tad tiešām tas būs mans…»

Un šī doma iepriecināja divpadsmit gadu vecā zēna sirdi.

Vēršu uzraugi vairs nevajāja Baltkrēpi. Varbūt tas neatradās pārāk tālu.

Folko piesēja laivu. Viņš pazina dzīvnieku pēdas. Baltā prinča nagi bija dziļi iespiedušies dubļos. Folko devās pa šim pēdām starp krasta meldrāju, līdz tās uz cietzemes izzuda.

Šeit zirgs bija apstājies. Viņš bija mīņājies. A… viņš būs devies atpakaļ uz baltām ziedlapiņām piebirušo ūdens klajumu.

Pēkšņi Folko ieraudzīja savu draugu. Baltkrēpis izskatījās noguris. Galvu tas bija nokāris, un krēpju gali tam mirka ūdenī. Folko klusītiņām pienāca tuvāk. Viņš maigi labināja zirgu:

— Baltkrēpīt!…

Zirgs izslēja ausis.

Baltkrēpis vēlreiz ļausies sava drauga balss valdzinājumam un tad dosies prom pie bara.

«Tu esi mans, Baltkrēpīt…» kā solījumu klusībā noteica Folko.

Zēns turēja rokā labi saritinātu virvi, ko zirgu īpašnieks bija pametis zemē, kad tika izsviests no segliem. Zēns sauca vēlreiz, šoreiz stiprākā balsī, lai zirgs paceltu galvu:

— Baltkrēpi!…

Un tūdaļ viņš meta slīdošo mezglu.

Pārsteigtais zirgs izslējās pakaļkājās un salēcās. Viņš skrēja lieliem rikšiem, vilkdams sev līdz dubļos pakritušo zēnu, kas nebija izlaidis virvi no rokām.

Ne par ko pasaulē Folko nebūtu palaidis vaļā savu guvumu. Zirgs aiz dusmām šņāca, elsoja, jo virve tam žņaudza kaklu. Lai atbrīvotos no šī smaguma, kas vilkās līdz, zirgs metās skriet ātrākos rikšos.

Seju ūdenī, dubļu pilnām acīm Folko ar visiem spēkiem izmisīgi ieķērās virvē, ko bija aptinis sev ap dūri.

Kaņepāju šķiedras griezās iekšā miesā. Bet viņš nejuta sāpju.

Garšļauku izstiepies, nobrāztiem ceļgaliem un elkoņiem, dubļu pilnu muti un nāsīm — Folko tā ļāva sevi vilkt cauri ūdens klajumam. Beidzot zirgs apstājās. Tas mazliet drebēja. Tas pastiepa kaklu uz zēna pusi, kas joprojām gulēja zemē dubļu apšļāktiem matiem. Šajā gluži melnajā sejā skaidras un mirdzošas spīdēja vienīgi acis.

Aizritēja daži mirkļi. Nekustīgs, taču joprojām tramīgs zirgs vēroja šo mazo mežonēnu, kas raudzījās viņā kā draugā.

Folko piecēlās un lēnām piegāja pie Baltkrēpja tik tuvu, ka varēja aizskart tā plecu. Viņš uzlika roku ērzelim uz kakla un iegremdēja pirkstus zīdainajās krēpēs.

Zirga slaidais, baltais purns uz brīdi pieskārās zēna melnajam vaigam.

Pirmo reizi Baltkrēpis ļāva sevi glaudīt.

— Nāc, Baltkrēpīt… nāc…

Zēnam vairs nevajadzēja turēt pavadu. Baltkrēpis viņam sekoja. Viņi soļoja plecu pie pleca gar purva malu pa šauro taciņu, kas aizvijās līdz būdiņai.

Folko veda Baltkrēpi uz savu māju.

* * *

— Vectētiņi… Vectētiņ…

— Kas ir, mazulīt?

Vecais zvejnieks, sēdēdams uz durvju sliekšņa, pina kārklu klūgu murdu.

— Vectētiņ, tas ir Folko… Folko un viņa zirgs!

Mazais brālītis neticēja savām acīm. Viņš bija aizpārsteiguma apmulsis.

Folko brālītim bija pastāstījis brīnišķīgu stāstu: par tikšanos ar sniegbaltu kumeļu, par to, kā čigāni nozaguši ķēvi. Katru vakaru, kad zēni, zem segas palīduši, gulēja blakus, Folko nevarēja vien beigt klāstīt mazajam par savu draugu savvaļas zirgu Baltkrēpi, ko viņš sastapis purvājā.

Mazulim, kas nekad vēl nebija spēris soli tālāk par būdiņu, šis purvājs šķita kā īsta pasaku zeme, kur mīt rūķīši un fejas.

— Kādudien es paņemšu tevi laivā līdz, — Folko teica… — Un tu redzēsi…

— Tu tik man vienmēr soli, — puisītis nopūtās.

Mazais palika viens krastā, noraudzīdamies, kā lielais brālis dodas meklēt piedzīvojumus šai noslēpumainajā zemē. Tur Folko slepeni tikās ar balto princi, kas mazajam pēkšņi bija parādījies milzīga zirga izskatā, ar liesmojošām acīm. Tas bija zirgs, kas prata runāt, kā pasakās runā rūķīši.

Lūk, tādu savā iztēlē Folko mazais brālītis iedomājās Baltkrēpi.

Folko ļoti labi prata stāstīt jaukus stāstus, kas rosināja sapņus. Bet stāsts par Baltkrēpi bija visskaistākais.

Un, lūk, šovakar lielais brālis atgriezās mājās ar šo pasaku tēlu… Tas bija īsts zirgs ar apbrīnojami tīru, baltu spalvu. Tas bija daudz lielāks, daudz skaistāks par Folko stāstā minēto zirgu, ar kuru viņš tik neparasti bija ticies.

— Nebaidies, — Folko teica, uzsmaidīdams mazulim, kurš neuzdrošinājās viņam tuvoties. — Redzi, tas ir Baltkrēpis. Tagad tas pieder man.

Burvīgajam stāstam vēl nebija gala.

— Saki, Folko, pasaki…

Folko noliecās mazajam pie auss un pavisam klusu teica:

— Jā, Baltkrēpis pieder man. Sākot no šīs dienas, tas ir mans, vai skaidrs? Tas ir mans zirgs. Zirgu īpašnieks man to atdeva. Es tev pastāstīšu…

— Viņš tev to iedeva… — zobgalīgi ierunājās vectēvs Eusebjo. — Ko es dzirdu? Man gan tikai viena auss ir dzirdīga, bet ar to man pietiek. Tātad šitādam mazam skrandainim kā tev zirgu īpašnieks uzdāvināja vienu no saviem zirgiem!

— Paklau, vecotēv…

— Tā, tā, tā… Nepūt pīlītes!

— Tas ir Baltkrēpis, — Folko noteica. — Es tev zvēru, vecotēv, es tev apzvēru, ka zirgu īpašnieks man to atdeva. Nupat, visu zirgu uzraugu klātbūtnē. Antonio tev to apstiprinās.

— Labi… Atkal šīs pasakas par zirgiem. Tie tev pavisam sagrozīs galvu. Es parunāšu ar Antonio. Un ko tad tu darīsi ar savu zirgu?

— Es to likšu aplokā, — Folko atbildēja. — Ja tu tā gribi.

— Es jau vairs īsti nezinu, ko gribu. Taču viens ir skaidrs, ka rīt tu man sagādāsi to prieku un aizvedīsi baltiņu pie zirgu īpašnieka. Tu sameklēsi Antonio. Man ir kas sakāms šim trakajam vecim.

— Paldies, vectētiņ, paldies! — Folko iesaucās.

Un viņš aizvilka vēl aizvien apstulbušo brālīti sev līdz uz aploku, kur tiem paklausīgi sekoja Baltkrēpis.

— Es viņu novietošu šeit, — Folko teica. — Nu, Baltkrēpīt, tev te būs labi… tu būsi apkopts un aprūpēts. Redzēsi.

Zirgs vēl mazliet baidījās.

— Viņam jāpierod, — Folko paskaidroja mazajam. — Redzi, viņš ēd man no rokas. Iedod tu arī viņam kādu kušķi siena. Nebaidies. Viņš tevi osta, tāpēc ka nepazīst. Re, es viņu turu aiz baltās šķipsnas. Tu vari viņam viegli noglāstīt purnu. Uzmanīgi!…

— Viņš baidās no manis, — mazais žēlojās.

— Nē. Viņš osta gaisu. Ej labi žigli aizver vārtus.

Folko tūdaļ nojauta, kāpēc draugs nepacietīgi trīs.

Kaut kur tālu, jo zviedzienus tik tikko varēja sadzirdēt, savvaļas zirgu bars rikšoja uz upi.

Baltkrēpis izlaida no mutes sienu, ko gremoja. Viņš pacēla galvu un, ausis izslējis, klausījās. Nāsis ieplētis, drebošās lūpas pavēris, tā ka kļuva redzami zobi, ērzelis skaļi atbildēja uz sava bara saucienu.

Folko saprata, ka ilgāk nevarēs aizturēt savu draugu.

Arī Baltkrēpis droši vien mīlēja šo zēnu, viņa maigo balsi un glāstus. Bet instinkts bija stiprāks par visu.

Viņš vairs nespēja pretoties ilgām un ātrāk gribēja pievienoties saviem savvaļas brāļiem.

Zirgs pavirzījās, lai neskartu mazo zēnu, kas tam atradās pie kājām. Folko nepaguva tam paskriet priekšā. Nekas nevarēja zirgu aizturēt. Nupat, ienākot aplokā, zēns bija atraisījis zirgam ap kaklu apsieto virvi.

Baltkrēpis metās pret žogu, tas apkrita. Tad, bultas ātrumā joņodams tieši pāri klajumam, viņš bēga uz tālo zemi, kur ganās lepnie savvaļas zirgi, kam nav saimnieka.

Baltkrēpis atgriezās pie savējiem, kuri brīvi mīt zem Kamargas debesīm un noreibst no vēja un ātrajiem, nebeidzamajiem skrējieniem.

Folko pazaudēja savu skaisto zirgu. Viņam bija smagi ap sirdi.

Baltkrēpis nespēja dzīvot pie cilvēkiem. Pat ne pie tāda maza zēna, kāds bija viņa draugs. Viņam vajadzēja plašuma.

«Viņš nekad vairs neatgriezīsies,» Folko nodomāja.

Kopā ar mazuli, kas dalījās lielā brāļa skumjās, Folko iegāja būdiņā paņemt katlu, kur vārīt pusdienām zivju viru.

— Es pats tikšu galā, — sacīja vecaistēvs, piemetot sausus zarus ugunij.

Viņš vairāk neko nepiebilda. Vecajam zvejniekam bija laba sirds. Viņš redzēja, ka šovakar Folko un viņa mazajam brālītim ir lielas bēdas.

VII NODAĻA  Sacensības pavasarī

Pēc dažām dienām būdiņā ieradās Antonio. Folko bija devies zvejot.

Eusebjo, sēdēdams pie galda ar mazo cīrulīti uz pleca, turēja rokā citu — pavisam izpūrušu putniņu.

— Ievainots nabadziņš, — paskaidroja Eusebjo. — Paskaties! Spārns cietis. Šovakar, kad atgriezos no lauciņa, šis te kopā ar manu cīruli nolaidās no debesīm. Laikam augšā abi satikušies. Un tad manējais mazulis droši vien būs teicis šim otrajam: «Nāc man līdz. Tur ir tāds večuks, kam «viegla roka». Viņš sadziedēs tev spārnu.» Un, lūk, darīts. Gribētos redzēt, vai šis te paliks man uzticīgs, tāpat kā manējais, vai arī aizlaidīsies, kad spārns būs vesels. Un kas jauns tavās mājās, Antonio?

— Nekas. Es apjāju savu līkumu līdz zirgu baram. Tagad dodos mājup. Jau labu laiku neesmu redzējis Folko.

— Paklau, Antonio! Kas tas par notikumu, nu tu jau zini… ar Baltkrēpi… zirgu īpašnieks tēlo augstsirdīgo un uzdāvina zeņķim zirgu, un šis ņem to par pilnu… Tev vajadzētu parunāt ar Folko, Antonio. Zēns vairs neēd, kopš viņa zirgs aizbēdzis. Viņa zirgs!… Vai tu vari to saprast!…

— Jā, man vajadzēs parunāt ar zēnu, — vecais uzraugs noteica. — Tādēļ ka zirgu īpašnieks…

— Un ko tu viņam labu teiksi?

— Neko, — norūca Antonio. — Zirgu īpašnieks paliek zirgu īpašnieks, tas ir viss. Mēs vairs nevaram saprasties. Redzi, es esmu no vecās skolas.

— Vai tad tu, Antonio, domā pamest zirgus?

— Jā. Bet ne jau ar priecīgu sirdi Es taču tos mīlu. Bet viņš, šis īpašnieks, nav nekas cits kā zirgu mijējs. To es viņam pateicu.

— Un kur tu domā palikt, Antonio?

— Aizrakstīju Džuzepem. Tas man pagādās savā pusē kādu vietu. Es jau tev teicu, ka Aries laukos viņam pieder neliela mājiņa. Palīdzēšu uzrakt vīna dārzu. Un abi divi varēsim parunāt par vecajiem labajiem laikiem. Nu tad uz redzīti, Eusebjo!

— Uz drīzu redzēšanos, Antonio!

Atbalstījies uz viena no sētas mietiem, ko Baltkrēpis bija izgāzis, gribēdams atgūt brīvību, vecais zirgu uzraugs ar pūlēm uzrausās seglos. Sīkos rikšos viņš aizjāja uz rietumiem. Viņš nesastaps Folko. Tanī vakarā zēns pārradīsies mājā ļoti vēlu. Atkal viņa laiva to bija aizvedusi uz purvāja viņu galu. Bet tovakar Folko velti rūpīgi vērās pelēkajās ganībās.

Klajums bija tukšs. Folko pat nevarēja samanīt tālumā sārtajā rieta gaismā zeltaino smilšu putekļu mākoni, kas parasti aizsedza lielu, baltu plankumu — rikšojošo zirgu baru.

Vējš bija pavisam pierimis. Ne meldrājā, ne sīkajos krūmu puduros nekustējās ne lapiņa. Brieda negaiss.

Tas bija drudžains laiks, mežonīgu cīņu laiks, kad bara ērzeļi sastopas nežēlīgās cīņās.

Antonio bieži vien tika stāstījis Folko par šīm sacensībām, kas noris slēgtā laukumā starp bara lepnākajiem zirgiem.

«Tā ir cīņa par vadonību…» Antonio bija teicis.

Cīņa par vadoņa tiesībām. Par tādu kļūst uzvarētājs. Tad tas kļūst par vadoni, par neapstrīdamu pavēlnieku, kas uzspiež citiem savus likumus.

Kad Folko, uz kārts atspiedies, īrās mājup, pār purvāju dobji ieducinājās pērkons.

Zēns izdzirda, ka no liela tāluma šurp nāk apslāpētu zviedzienu un cīņas atbalss.

Ja zēns varējis redzēt šo ainu, viņš būtu lepns par savu draugu Baltkrēpi.

«Dižmanis…» — tā viņu bija nosaucis Antonio, kas no pirmā acu uzmetiena nojauta, ka šim zirgam ar tumšo skatienu ir dedzīgākas asinis nekā pārējiem.

Cīņa ilga jau vairākas stundas. Baltkrēpis bija ātri ticis galā ar daudz vecākiem zirgiem nekā pats. Savā laikā tie tika vadījuši baru. Tie prata taupīt savus spēkus un elpu. Un cīņā tie lietoja viltību. Bet Baltkrēpis metās cīņā ar visu degsmi. Drīz vien viņš pieveica šos veterānus, un tie palika guļam zemē.

Vienīgais Baltkrēpja cienīgais pretinieks bija kāds jauns zirgs, melns kā piķis. It kā trešā acs pieres vidū tam laistījās melnu spalvu pušķis. Melnas bija arī kuplās krēpes, kas krita pār pieri. Šī bija melnā un baltā prinča pēdējā cīņa, kurā satikās viens otra cienīgi pretinieki.

Maza uzkalniņa malā, kur auga reti krūmi, bija salasījies viss bars. Bailīgās ķēves turējās mazliet nostāk, nepacietīgi kārpīdamas zemi. Sacīkšu laukumā aci pret aci cīkstējās abi ērzeļi.

Baltkrēpis, jau iepriekšējā kaujā saņēmis nejauku spērienu, bija ievainots. Kāja viņam asiņoja. Bet tieši tādēļ viņš vēl vairāk saērcināts devās pēdējā uzbrukumā.

Viņa gājieni bija tikai kara viltība. Abi zirgi vēroja viens otru, mēģināja viens otram iekosties ar zobiem ādā vai arī iespert.

Melnais un baltais princis bija viena auguma. Bet Baltkrēpja pretinieks bija smagnējāks, ne tik veikls un ne tik ašs kā viņš.

Viņš vilcinājās uzbrukt. Kā jau sacensībās, abi ērzeļi mežonīgos auļos metās viens otram pretim. Trieciens bija drausmīgs. Abi zirgi, kas bija nometušies ceļos, skaļi zviegdami, tagad izslējās un, kopā saķērušies, cīnījās.

Baltkrēpis ar zobiem ieplēsa melnajam princim plecu, un tas sāpēs iekaucās. Melnais zirgs uzbruka, Baltkrēpis notrieca to zemē, mīdīja tam mugurkaulu un spieda to nost ar savām varenajām krūtīm.

Ērzelis ar melnajām krēpēm atbrīvojās, pārtrauca cīņu un saņēmies no jauna metās virsū Baltkrēpim, taču tas triecienu izturēja.

Krēpes zirgiem plīvoja vienā vienīgā jūklī, tie ar kājām kārpīja zemi, tad, izslējuši tās gaisā, spēra viens otram.

Baltkrēpis vadīja mežonīgo cīņu. Viņš metās krūtīs ienaidniekam, kas acīm redzami pagura. Viņš piespieda to atkāpties, galva melnajam bija iespiesta starp ceļgaliem, lūpas vienās putās, pats galīgi bez elpas.

Tās bija cīņas beigas. Uzvarēts, vēl pēdējo reizi saņēmis spērienu tieši krūtīs, melnais princis novēlās zemē un kārpījās, lai netiktu samīts. Tad viņš piecēlās. Sakauts, kāju pievilkdams, viņš atgriezās pie zirgu bara, kas cīņas laikā nebija pakustējies.

Bars apsveica savu vadoni.

Galvu gaisā izslējis, Baltkrēpis skaņi iezviedzās: tas bija uzvaras sauciens. Nu viņš bija kļuvis par vadoni.

Sai mirklī pār purvāju atkal ieducinājās pērkons.

Tieši tobrīd Folko sasniedza mājas, kur jau bija iedegta gaisma.

* * *

Visu nakti lietus bungoja pa būdiņas salmu jumtu. Negaiss gāja pāri purvājam.

Dažas stundas pirms rītausmas lietus pārstāja. Un, kad uzlēca saule, sīkie krūmiņi, kas mājas priekšā mirka ūdens lāmās, mirdzēja košā zaļumā kā nomazgāti.

Folko jau sen bija piecēlies. Viņš mazliet sakopa māju, tanī jauki smaržoja uz oglēm grauzdēta maize.

Patlaban atmodies, mazais brāļuks žāvājās un staipījās zem segas. Kaķis ņaudēja pēc piena. Vectēva cīrulītis, kura biedrs bija izveseļojies un aizlaidies, knābāja drusciņas uz vecās lādes.

Folko bija sapņojis par Baltkrēpi, un pat atmostoties viņš domāja par draugu. Šis draugs laikam gan viņu ātri aizmirsīs, dzīvodams starp savvaļas brāļiem skaistajā zirgu valstībā.

Pēkšņi zēns sāka ausīties. Viņam šķita, ka ārā zālē dzirdami soļi. Tie nāca arvien tuvāk. Un Folko skaidri izšķīra pazīstamu balsi. Starp tūkstoš citiem zviedzieniem viņš būtu pazinis šo maigo, mazliet žēlabaino saucienu, kādā iedrebējās Baltkrēpja lūpas, kad tas ļāva sevi noglāstīt.

Zēnam sirds krūtīs salēcās. Pēkšņi viņu pārņēma milzīgs prieks.

Baltkrēpis atgriezies!

Folko pieskrēja pie durvīm, atvēra tās…

Saules pilnajā durvju ielokā iezīmējās brīnišķīgs, balts stāvs. Baltkrēpis lēnām pacēla galvu. Viņš bija noguris. Viņa lielajās, tumšajās acīs šaudījās nemierīgs mirdzums.

— Tas esi tu, — Folko čukstēja.

Viņš paņēma drauga galvu savās rokās. Viņš to spieda sev pie krūtīm. Zēns bija tik aizkustināts, ka acīs viņam saskrēja prieka asaras.

Tad pienāca mazais brālītis. Puisītis stāvēja blakus Folko, raudzīdamies vecākajā brālī.

— Viņš ir atgriezies… un viens pats! — Folko atkārtoja, apskāvis zirga kaklu. — Viņš gājis cauri visam purvam. Viņš atradis ceļu uz mūsu būdu.

— Kas tur notiek? — aizsmakušā balsī apvaicājās vectēvs.

— Tas ir Baltkrēpis, — mazais sauca. — Baltkrēpis atgriezies! Viņš ir šeit. Nāc paskaties, vecotēv!

Mājā viss gāja juku jukām. Uz krāsns svila grauzdētās maizītes. Kaķis apkalpoja pats sevi, mērkdams ķepu piena podā.

Bet durvju priekšā stāvēja Folko un mazais brālītis un nevarēja vien beigt brīnīties. Tikai pēc laba brīža Folko pamanīja, ka Baltkrēpis izstiepj kaklu un laiza kāju, un tad zēns ieraudzīja, ka zirgs ir ievainots. No garās rētas, kas stiepās līdz pat skrumslim, vēl sūcās asinis.

— Aši, viņš jāpārsien. Baltkrēpīt, tu esi kāvies… Tu esi kāvies ar citiem zirgiem un ticis ievainots. Tad tādēļ tu atgriezies. Nāc…

Baltkrēpis ļāva sevi vest un paklausīgi sekoja zēnam uz mazo aploku aiz būdiņas. Šoreiz Folko pat nepapūlējās aiztaisīt žoga kārti.

Ātri bija jāpārsien brūce.

Zēns aizskrēja pēc spaiņa un atnesa to pilnu ar ūdeni. Tad viņš noplēsa no savalkātā krekla stērbeli un sāka ar to mitrināt brūci.

— Dod šurp kāju!

Baltkrēpis ļāva, ka viņu apkopj. Viņš salieca celi. Folko turēja zirga kāju abās rokās aiz naga.

— Nu… liec kāju spainī. Tā būs ērtāk. Un nekusties…

Pie zirga kājas notupušies, abi zēni uzmanīgi tīrīja brūci. Tā bija dziļa, aplipuši ar grants un smilšu graudiņiem, kad Baltkrēpis cīņas laikā bija spārdījis kājām zemi.

—     Tā. Nu būs labi, — Folko noteica.

Viņš vēl ilgi mazgāja iekaisušo zirga kāju. Tad ar tīru, baltu lupatu, ko mazais brālis bija sameklējis lādē, viņš aptina zirgam kāju un nostiprināja apsēju ar tievu aukliņu.

Baltkrēpis aiz prieka iezviedzās.

— Redzi, viņš ir apmierināts, — Folko sacīja mazajam. — Un šoreiz viņš vairs neies prom. Es viņam pametīšu krietnu klēpi siena.

Todien Folko neaizgāja zvejot. Vecaistēvs, vaidēdams un lādēdamies par savu slimo kāju, gāja izmest tīklus. Viņš bija laimīgs, redzot prieku, kādā mirdzēja abu bērnu acis. Vectētiņu pavadīja cīrulītis, sēdēdams viņam uz pleca.

Vai mēs izvēlamies draugus? Nu protams…

Zēnam Folko par draugu bija kļuvis liels zirgs no Kamargas purviem.

— Lai jums laba šī diena, mazuļi… Vai tu izmeti tīklus tais vietās, kur es tev teicu, Folko?

— Jā, tieši pie lielā purva.

— Līdz vakaram…

Laiva aizbrauca.

Folko nekad neaizmirsīs šo burvīgo dienu un nākamo nedēļu.

Mazajam brālītim tas bija brīnišķīgā stāsta turpinājums.

Folko jutās laimīgs. Zirgu īpašnieks viņam bija uzdāvinājis pašu skaistāko bara zirgu. Bet it īpaši zēns priecājās tālab, ka Baltkrēpis pats bija atnācis pie viņa. Viņš palika šais mājās aiz draudzības.

Izdzirdis Folko balsi, zirgs tūdaļ skrēja tam klāt. Viņš ēda zēnam no rokas. Viņš būtu tam sekojis pat iekšā istabā. Viņš bāza galvu šaurajā durvju vērumā.

Tagad Folko domāja, ka vajadzētu iejādīt zirgu un doties kopā ar to garos izjājienos. Bet viņš vēl nekad nebija uzdrošinājies kāpt zirgam mugurā.

Kad brūce kājā bija sadzijusi, Folko noņēma pārsēju un piesēja zirgam pie paceles lapu slotiņu, ar ko aizdzīt mušas.

Nu jau drīz būs nedēļa, kopš Folko un Baltkrēpis draudzīgi vadīja kopā jaukas dienas, kad reiz rīta pusē mājās ieradās Antonio. Stāvēdams aplokā, Baltkrēpis ar līksmu zviedzienu atbildēja uz Frankī skanīgo sveicienu.

— Vai redzēji, Antonio? — skriedams saņemt draugu, sauca Folko.

Vecais uzraugs palaida vaļā pavadu. Pāri sētai abi zirgi sabāza purnus kopā.

— Antonio… vai tu redzēji Baltkrēpi?

— Nē, — paīgni atrūca Antonio. — Patiesi, es nekā neesmu redzējis.

Viņš nepiebilda, ka tas nebūt nav viņa pienākums visu apskatīt un pastāstīt zirgu īpašniekam par to, ko redzējis. Vispirms par to, ka tāds Kamargas zirgs, kas baidās cilvēku, tagad klausa mazam zēnam tā, it kā tie vienmēr būtu dzīvojuši kopā… Un tad par Folko, kuru zirgu īpašnieks bija nosaucis par mazo mežonēnu un kuru laime bija tā apveltījusi.

Jo šis nabaga zvejnieka zēns, novalkātās drānās stāvēdams saulē, izskatījās skaists, skaists kā princis, ar mirdzošām acīm un gaišiem smiekliem.

Laime bija padarījusi to lepnu.

Antonio nokāpa no zirga. Kādu bridi viņš pakavējās Eusebjo sabiedrībā. Tad devās tālāk un iegriezās purva ielokā.

Tieši tanī vakarā Folko nolēma izmēģināt to, ko līdz šim nebija uzdrošinājies: iejādīt Baltkrēpi un kopā ar to doties garā izjājienā.

Zēns izraudzījās mirkli, kad atradās aplokā viens ar zirgu. Tad viņš to maigi uzrunāja un noglaudīja ar delnu tam muguru.

Folko nebija pavadas. Viņš izlīdzēsies ar auklu. Sākumā Baltkrēpis bija tramīgs un pretojās, bet tad piekāpās un ļāva, lai viņam apsien ap purnu auklu.

Folko stāvēja zirgam pie pleca, abām rokām ieķēries tā krēpēs, tad palēcās un uzsēdās savam jājamzirgam uz krustiem, cenzdamies to darīt, cik viegli vien iespējams.

Pārsteigtais Baltkrēpis salēcās un pēkšņi pasitās sānis. Zirgs vairs nedzirdēja sava drauga balsi. Tas atkal bija kļuvis par savvaļas zirgu, kam asinis sāk trakot, ja viņu mēģina iejāt.

Velti Folko spieda ceļgalus zirgam sānos un ķērās krēpēs, Baltkrēpis, divreiz strauji palēcies kā jērs, nometa jātnieku zemē.

Sadauzītais Folko attapās, ka guļ ar seju zemē. Viņš piecēlās.

Baltkrēpis jau bija gabalā. Zēns redzēja to aizrikšojam pagriezienā aiz mazās priežu audzītes.

Skaistais sapnis bija beidzies!

Zēnam bija smagi ap sirdi. Ja viņš nebūtu pamanījis vecotēvu, kas brauca šurp uz krastmalu, viņam laikam nebūtu pieticis spēka savaldīties. Viņš būtu skaļi elsājis.

Bet vakarā, nolicies blakus aizmigušajam brālītim, Folko pavisam klusu atkārtoja:

— Viņš bija mans draugs. Viņš domāja, ka padarīšu viņam kaut ko ļaunu… Viņš ir prom, un tā ir mana vaina…

VIII NODAĻA Baltkrēpis ir pazudis

Pagāja divas garas nedēļas, taču Folko nelaimējās sastapt Baltkrēpi.

Tomēr katru dienu zēns laivā devās pārmeklēt purvāju.

Viņš piestāja malā tais vietās, kur skraidīja zirgu bars. Bet savvaļas zirgu baram pienākt kaut cik tuvāk bija grūti.

Tad kādu vakaru, kad Folko bija pabraucis garām lielajam purvam un īrās gar klajo piekrasti, viņš tālumā rietumu pusē ieraudzīja zirgus. Zēns piesēja laivu un izlēca krastā. Tad, līzdams pa pļavu un slēpdamies aiz ūdensaugu puduriem, viņš pienāca tiem tuvāk.

Šeit nebija neviena krūmiņa, aiz kura varētu paslēpties. Par laimi, klajumu šķērsoja sauss, zālēm aizaudzis grāvis. Zēns ielīda tur un rāpās uz priekšu pa grāvi..

Saule zeltīja zirgu gaišos augumus. Pēkšņi zirgi aizrikšoja, tad atkal pienāca tuvāk.

Baltkrēpis droši vien rikšoja sava bara priekšgalā. Folko, kas atšķirtu zirgu pat no ļoti liela tāluma, neredzēja sava drauga lepno stāvu.

Labi paslēpies grāvī, Folko ilgi vēroja zirgus. Tie šķita nemierīgi. Cits pie cita cieši piespiedušies, zirgi likās nojaušam briesmas. Tie ganījās, šur un tur noplūkdami pa zāles kušķim. Taču varēja manīt, ka tie ir nepacietīgi un mazākās trauksmes gadījumā gatavi bēgt.

Bara vadonis bija skaists ērzelis kuplām, melnām krēpēm, tik tumšām kā melnkoks. Galvu vējā augstu izslējis, viņš palika nekustīgi stāvam uz savām trauksmainajām kājām.

Tas nebija Baltkrēpis.

Tikko Folko pabāza galvu ārā no garās zāles, Kamargas zirgu bars aizbēga.

Turpmākajās dienās Folko vēl divas reizes pamanīja zirgu baru. Bet Baltkrēpis nerikšoja biedru vidū.

Viņš bija pazudis. Kas bija noticis ar skaisto bara vadoni?

Būtu labi, ja Folko varētu uzticēt savas bažas Antonio. Bet nu jau pagājis labs laika sprīdis, kopš vecais zirgu uzraugs nebija iegriezies viņu mājiņā.

Folko pārcilāja galvā simtiem domu, citu par citu neprātīgāku. It īpaši viena, ko zēns par katru cenu gribēja atvairīt, nedeva tam mieru: ja nu zirgu uzraugi sagūstījuši Baltkrēpi…

Beidzot kādu vakaru, nevarēdams vairs izturēt, Folko devās nevis, kā parasts, uz plašo klajumu, bet vadīja savu laivu uz uzbēruma pusi. Tur aiz priedulāja atradās zirgu īpašnieka māja, staļļi un zirgu parks.

Aplokā kāds jauns uzraugs mocīja zirgu. Nepieradinātais ērzelis izrādīja mežonīgu pretestību, mēģināja izraut jātniekam no rokām pavadu un spēra… Uzraugam krekls bija vienos sviedros, un viņš vairākas reizes gandrīz vai tika izsviests no segliem. Beidzot viņam izdevās savaldīt jājamo lopu, un viņš to jādīja aplokam apkārt pilnos rikšos, lai tas atpūšas. Tad jātnieks nolēca no zirga un pienāca pie žoga.

— Ā, tas esi tu, Folko… Tu nāc apraudzīt mūsu veco Antonio. Viņu piemeklējusi liksta. Patlaban viņš veseļojas. Nāc, manu zēn, es tevi aizvedīšu pie viņa…

Folko sekoja uzraugam.

Zēns atrada draugu guļam uz saliekamās gultas. Vecais vīrs izskatījās noguris, un viņa skatiens bija drudžains,

— Sveiks, dēliņ… es tevi gaidīju. Redzi nu, man jau drīz būs jāšķiras no zirgiem… Piesēdi…

Folko tuvojās gultai.

— Lēnām atkopjos, — vecais zirgu uzraugs stāstīja. — Man piesities nelāgs drudzis. Bet parunāsim par tevi.

Paraugies manī mazliet… Tu izskaties tāds satriekts. Kas tev kaiš? Vai mājās kaut kas noticis?

— Nē, — Folko atbildēja.

Antonio noglauda ar savu garo, kalsno roku Folko izpūrušo matu cekulu.

— Pastāsti, manu zēn… Kas tev nedod mieru?

— Baltkrēpis… — Folko čukstēja. — Baltkrēpis ir pazudis.

Un zēns uzticēja savas bažas vecajam zirgu uzraugam, kas, galvu grozīdams, klausījās viņā. Zēns pastāstīja, ka izpētījis visus purvus un vairākas reizes sastapis zirgu baru, kas pazaudējis savu vadoni.

— Es nojaušu, par ko tu domā, — Antonio sacīja. — Šo divu nedēļu laikā, kuras es te pavadu, saistīts pie gultas, zirgu īpašnieks licis sagūstīt pāris jaunu zirgu. Bet Baltkrēpis nav saķerts. To es zinātu. Tad jau uzraugi būtu par to runājuši.

— Vai tu esi par to pārliecināts, Antonio?

— Manu puisīt, nekad jau nevar būt gluži drošs ne par ko.

— Redzi nu, Antonio! Ja nu zirgu īpašnieks licis sagūstīt Baltkrēpi… Ja viņš to pārdevis…

— Viss ir iespējams. Taču, atklāti sakot, es nedomāju, ka tas tā būtu. Manuprāt, redzi, tavam Baltkrēpim ir trakas asinis. Un tas ir tādēļ, ka viņš, būdams vēl kumeļš, tika bargi piemeklēts. Tālab viņš izaicina citus zirgus. Viņš kaujas… Un tad viņš aiziet iztrakoties viens pats. Viņš nevar paciest citu zirgu sabiedrību. Viņš aizbēg. Skrien pakaļ vējam, kā mēdz teikt…

Folko klausījās, ko stāsta vecais zirgu uzraugs.

— Tādas ir manas domas, dēliņ. Gribi — tici, gribi — ne. Es domāju, ka tavs Baltkrēpis nav pazudis. Viņš slēpjas un drīz vien pārradīsies savā barā.

Folko tomēr nebija pārliecināts. Viņš joprojām baiļojās, vai tikai ar Baltkrēpi nav kaut kas ļauns atgadījies.

— Paklau, — Antonio sacīja. — Man ir kāds priekšlikums. Tad tev nebūs tik daudz par to jādomā… Nedēļas beigās es varēšu celties, un tad es tevi paņemšu līdz uz Arli.

— Uz Arli, Antonio!

— Nu protams, manu puisīt. Eusebjo būs ar mieru, par to es parūpēšos. Tur notiks svētki. Tu neko citu nezini kā tikai šos purvus. Tad tu redzēsi pilsētu, cirka

spēles, skriešanās sacīkstes, vēršu cīņas… Nu, tātad norunāts. Svētdien es aiziešu uz būdiņu un paņemšu tevi līdz. Vai esi ar mieru?

— Ai, protams, Antonio!

— Neraizējies. Vai skaidrs?

— Skaidrs, Antonio.

— Kāds dīvains puika tu esi! Tātad līdz svētdienai. Gaidi mani.

Taču, atgriežoties uz būdiņu purva malā, Folko vis nedomāja par svētkiem Arlē. Nē… Visas zēna domas kavējās pie Baltkrēpja, pie šī tramīgā drauga, kuru viņš baidījās pazaudēt uz visiem laikiem.

IX NODAĻA  Svētki Arlē

Pienāca svētdiena. Kā solījies, Antonio agri no rīta apturēja zirgu pie būdiņas sliekšņa.

— Mēs nejāsim tūdaļ tieši uz svētku vietu, — vecais zirgu uzraugs sacīja. — Mēs jāsim nelielus ceļa gabalus. Vispirms vajag pabarot Frankī.

— Un pa ceļam tu apstāsies pie draugiem, — vecaistēvs noteica.

— Nu kā tad, Eusebjo.

— Es jau nu gan nekad vairs nenokļūšu līdz Arlei, — vecais zvejnieks nopūtās. — Vai tu atceries, Antonio, pēdējo reizi, kad mēs abi devāmies turp?

— Kā nu ne!

— Tu nebaidījies neviena pretinieka spēlēs un skriešanās sacīkstēs.

— Lai nu paliek, — Antonio viņu pārtrauca. — Tas laiks sen pagājis. Tagad es ņemu Folko līdzi. Tu zini, ka tavs puika būs drošās rokās. Es viņam parādīšu pilsētu.

— Laimīgu ceļu, Antonio!

Folko uzlēca zirgā uzraugam aiz muguras. Mazais brālītis noraudzījās, kā viņi aizjāj. Viņam bija smagi ap sirdi. Pirmo reizi vecākais brālis būs projām vairākas dienas, tas dosies līdz pasaules galam.

Kā jau Antonio bija noteicis, viņi jāja nelielus ceļa gabalus. Vakarā viņi atrada pajumti un naktsmājas pie zirgu uzraugiem. Veco Antonio visi pazina.

Zirgu uzraugiem arī vajadzēja doties uz Arli, un viņi rosīgi gatavojās lielajai svētku parādei. Bija jāparūpējas, lai vara rotājumi uz zirgu iejūgiem spīdētu. Tika spodrināti laužņi un laužņu važiņas. Kāpšļi un pieši mirdzēja kā sudrabs.

Vajadzēja arī paraudzīties staļļos. Visi jātnieki lepojās ar saviem jājamlopiem. Antonio, kā jau lietpratējs, atzinīgi novērtēja tos.

Nākamajā dienā viņi uzsāka ceļu cauri retām priežu audzītēm. No tālienes viņi reizumis pamanīja baru tumšu vēršu ar smailiem ragiem. Viņi jāja cauri plašām pļavām, kur auga vienīgi sīki ūdens augi.

Frankī jautri nesa savu jātnieku un Folko, kas, aizmugurē sēdēdams, kuļāja kājas un tērgāja ar veco draugu.

— Es netiku brīdinājis Džuzepi, — Antonio sacīja. — Gribu sagādāt viņam pārsteigumu.

Džuzepe dzīvoja zemā mājiņā Aries laukos akmeņainā nogāzē. Jau no tālienes Antonio ar pirkstu parādīja to zēnam. Mājiņa ar nobalsinātajām sienām skaidri izcēlās starp olīvkoku sudraboto zaļumu.

Džuzepe, ieraudzījis jātniekus uz šaurās taciņas, panācās tiem pretim uz terases, ko ieskāva akmeņu siena.

— Kāds pārsteigums, Antonio! Un kas ir šis mazais? Laikam kāds audzēknis… Kāds, kuram tu māci zirgus pazīt?

Visas šīs dienas, ko Folko pavadīja pie Džuzepes, abi vecie zirgu uzraugi dalījās atmiņās, un viņš citu neko nedzirdēja runājam kā vienīgi par zirgiem.

— Šogad mums būs skaisti svētki, Antonio, — Džuzepe apgalvoja. — Mazliet atpūtīsimies un tad dosimies uz pilsētu. Bet vispirms jāparūpējas par tavu zirgu. Nu, Folko, ved Frankī stallī!

Frankī priecīgi iezviedzās. Aiz durvīm tūdaļ viņam atbildēja kāda cita zirga balss.

— Tā ir Rita, — Džuzepe sacīja. — Jā, mana ķēve. To bija nolaupījuši čigāni. Tie nevarēja iedomāties, ka šī mājiņa, kas atrodas ceļa malā, ir senākā ķēves īpašnieka māja. Es ieraudzīju ķēvi. Neticēju pats savām acīm. Tā bija Rita. Es saucu…

— Un viņa tevi pazina pēc balss… — Antonio noteica.

— Tev tik to vajadzēja redzēt… Viņa gandrīz vai sarāva ilksis un atsaites. Iedomājies, viņi bija to iejūguši…

— Vai tu viņiem to atņēmi?

— Tūdaļ salasījās vesels bars ļaužu, — Džuzepe sacīja. — O! es vis gari nerunāju! Saproti, es atdabūju Ritu… Tad es sacīju šiem neliešiem, šiem zirgu zagļiem, lai viņi meklē karātavas citur. Viņi arī nelūdza, lai ļauj tiem palikt. Tā, te būs ko paknibināt Frankī, bet mēs iesim pie galda.

Folko noglāstīja Baltkrēpja māti. Zēns bija laimīgs, ka ķēve atkal atgriezusies pie sava vecā saimnieka.

* * *

Svētki zēnam bija īsts brīnums. Koši rotātajās ielās vējā plandījās sīki karodziņi.

— Ceļu… ceļu!…

Melnie vērši, kurus jātnieki tik tikko varēja savaldīt, ragus zemu nodūruši, izskrēja ielai cauri kā bultas. Putekļus saceldami, tie aizdrāzās uz arēnu pusi, kur vajadzēja notikt sacīkstēm.

Spožas saules apspīdēti, jātnieki drasēja savus iznesīgos, mazos zirdziņus; jājējiem aizmugurē sēdēja arlēzietes izrakstītās galvassegās, rotājušās kā madonnas.

Notika rotaļas, skriešanās pēc kokardēm.

Folko, mazais zvejnieku zēns no Kamargas purviem, bija pārsteigts par neredzēto skatu, par līksmo pūli, par velnišķīgi aizrautīgajām tautas dejām — farandolām, par mūziku, kas skaņi plūda no spožajiem vara instrumentiem… bet it īpaši par jātnieku apbrīnojamo veiklību.

— Lai svētki būtu pilnīgi, Antonio, — Džuzepe sacīja, — pēc pusdienām aizvedīsim tavu puiku uz cirku.

Cirka telts bija uzcelta uz liela laukuma. Vakarā pēc spēlēm parādes braucienā pa ielām ripoja pušķoti rati.

Folko nekad nebija bijis cirkā.

Sēdēdams starp Antonio un Džuzepi pēdējos amfiteātra solos, viņš, acis iepletis, skatījās apžilbinošo uzvedumu gaismas pielietajā arēnā.

Klauni, ziloņi, akrobāti, žonglieri…

Beidzot — zirgi!…

Kāds jātnieks, tērpies kā princis, demonstrēja augstākās klases vingrojumus. Viņš sēdēja milzīgā, melnā zirgā, daudz lielākā par tiem, kādus Folko bija redzējis zirgu baros.

Pēc tam sekoja kovboju spēles. Ādas tērpos, garos zābakos, kas sniedzās līdz vēderam, milzīgām platmalēm galvā — viņi dzinās pakaļ lieliskam, baltam ērzelim ar kuplām krēpēm.

Bez kādām zirgu lietām, vienīgi pats savā sniegbaltajā tērpā — šis savvaļas zirgs bēga no vajātājiem un vairījās no laso. Celiņa vidū, kur kovboji to ielenca, zirgs saslējās stāvus, gatavs cīnīties.

Tas bija gatavs cīnīties un izmest no segliem pretinieku, tāpat kā to bija darījis Baltkrēpis, kad tas lēca krūtīs zirgu īpašnieka ķēvei.

Folko apslāpēja kliedzienu. Un, žņaugdams Antonio roku, viņš drebošā balsī izdvesa:

— Antonio… vai tu redzēji?

— Tas nav iespējams! — norūca vecais zirgu uzraugs, arī pārsteigts par šo neparasto līdzību.

— Antonio… tas ir viņš! Tas ir Baltkrēpis!

— Nav vis, manu dēliņ… nav vis.

Arēnā norisinājās gūstīšanas rotaļa.

Pēdējo reizi iesvilpās laso. Brīnišķīgais, baltais zirgs ar sasaistītām priekškājām nogāzās zemē.

— Viņi to nobeigs, — Džuzepe īgņojās.

Bet arī cirka jātnieki prata valdīt zirgus. Viņi ātri atbrīvoja ērzeli no saitēm. Vienā lēcienā tas bija augšā. Zemi spārdīdams, tā ka zāģu skaidas lidoja pa gaisu, tas pazuda aiz sarkanā priekškara, kas aizsedza uzeju arēnā.

— Es tomēr gribētu pārliecināties, — Antonio klusiņām noteica.

Bija starpbrīdis. Soli kļuva tukši. Folko un viņa draugi devās ļaudīm līdz apskatīt zvērnīcu.

Zirgu staļļi atradās pašā telts viņā galā, kur rindojās sprosti.

— Nāciet man līdz, — Antonio teica.

Aiz lielā, melnā zirga varēja manīt ērzeļa balto stāvu, nu jau ērzelis sāka nomierināties.

Pukstošu sirdi Folko pienāca klāt.

Tas nebija Baltkrēpis.

Gluži līksms zēns to gribēja pateikt Antonio, bet tad pamanīja, ka draugs izskatās norūpējies. Antonio neizlaida no acīm trīs vīrus, kas aizrautīgi sarunājās dažu soļu atstatumā no baltkrēpainā zirga steliņa.

Vienam no tiem kājās bija iesarkani ādas zābaki un rokā pātaga, tas bija cirka direktors. Folko tūdaļ pazina abus pārējos — zirgu īpašnieku un jauno uzraugu, kas dresēja zirgu, kad Folko bija devies apciemot Antonio.

— Par ko gan šie vīri varētu runāt? — Antonio čukstēja. — Vai tagad sāks pārdot mūsu kamargiešus cirkiem?

Direktors un zirgu īpašnieks dedzīgi par kaut ko strīdējās un plātījās rokām. Zirgu īpašnieks piesauca jauno uzraugu par liecinieku. Tas norādīja ar roku uz zirgu, kas līdzinājās Baltkrēpim.

— Es te neko labu neparedzu, — Antonio norūca starp zobiem.

Bet Folko neievēroja drauga nelāgo omu. Viņam sirdī ielija kā balzams. Baltkrēpis joprojām brīvs skraidīja Kamargas purvos. Drīz vien viņi abi atkal sastapsies. Šoreiz viņi vairs nešķirsies.

Folko un Antonio vēl pakavējās divi dienas Džuzepes namiņā. Tad bija jādomā par došanos mājup.

— Kad tu būsi izlēmis šķirties no zirgu īpašnieka, tad atceries, ka mana māja tevi gaida, — Džuzepe sacīja.

— Pateicos, Džuzepe, — Antonio atbildēja. — Es nesaku — nē… Bet tu jau zini, ko nozīmē pamest zirgus!

— Tas ir smagi, Antonio. Es zinu… Laimīgu ceļu!

— Paldies!

Atceļā, tāpat kā dodoties projām, Frankī jau no tālienes sveica koku zaļumā paslēptos zirgu īpašnieka staļļus, pirms vēl bija tur nonācis.

Pēc pēdējās apstāšanās kādā mazā būdiņā Ronas krastā viņi visu rītu bija rikšojuši, līdz Folko atkal ieraudzīja pazīstamos plašos klajumus, vecos, izsusējušos grāvjus un krūmājiem apaugušās kāpas.

Arī Frankī zināja, ka atgriežas mājās. Ar skaļu zviedzienu viņš sveica kādu tālumā rikšojošu zirgu baru. Varbūt tas bija Baltkrēpja bars?

Beidzot vakarā abi jātnieki nokļuva pie niedrēm jumtās būdiņas. Uz durvju sliekšņa Eusebjo un mazais brālītis vareni māja viņiem pretim.

— Nu tik būs ko viņiem pastāstīt, — smaidīdams noteica Antonio. — Nakti es pārlaidīšu pie jums. Frankī ir pamatīgi noguris. Folko, tu pamet man salmu klēpi kādā stūri. Un, ja iedosi vēl segu, tad es dusēšu kā karalis.

Vakarā viņi ilgi nevarēja aiziet gulēt. It īpaši jau vecajam Antonio bija ko stāstīt.

Bet Folko, tagad atgriezies savos purvos, domāja tikai par to, ka laiva ir pieķēdēta tepat pie durvīm. Un rīt, vēlākais, parīt viņš atkal ņems kārti rokā. Viņš brauks meklēt Baltkrēpi, kas varbūt būs atradis savu baru.

X NODAĻA  Zirgu īpašnieks

Pēc dažām dienām zirgu īpašnieks bija sapulcinājis savā mājā visus uzraugus. Pusdienas gāja uz beigām. Šovakar Antonio atradīs izskaidrojumu tam, ko viņš gribēja atklāt kopš tā vakara cirkā.

Vecais uzraugs dabūja zināt, kāds iemesls bija strīdam starp zirgu īpašnieku un trupas direktoru.

Antonio bija pareizi sapratis, ka runa ir par kādu tirgošanos.

Zirgu īpašnieks un cirka direktors bija vienojušies.

— Viņš grib, lai es viņam pārdotu vienu savvaļas kamargieti, — īpašnieks klāstīja. — Man nav nekas pretim, ja tikai viņš labi samaksā.

Antonio klusībā nodomāja, ka zirgi galu galā nemaz nav tik nelaimīgi cirkos, viņi tur ir labi apkopti un nosukāti tā, ka spīd vien…

— Vai ne, Antonio?

— Skaidrs, saimniek…

— Šis vīrs grib tādu ugunīgu zirgu. Viņš vēlas papildināt to numuru, kur zirgs tiek saķerts ar laso. Viņš uzskata mūsu Kamargas zirgus par mūļiem! Nu viņš redzēs…

Zirgu īpašnieks skaļi iesmējās.

— Man ir kāds nodoms, — viņš piebilda. — Vai varat uzminēt, puiši? Nē?… Bet tu, Antonio? Tu arī nenojaut! Nu, tad es jums pateikšu.

Zirgu īpašnieks vilcinājās. Viņš piebāza pīpi, aizdedzināja to un ievilka no tās krietnu dūmu. Tad, arvien vēl ļauni smiedamies, piebilda:

— Jā… Un varat ticēt, ka cirka vīrs dabūs solīto. Zirgu, ko es viņam taupu, viņš varēs vienmēr savaldīt, pirms to laidīs arēnā… Ā, šis kungs vēlas ugunīgu zirgu!

Šoreiz Antonio un zirgu uzraugi bija nojautuši sava saimnieka nodomu.

— Ko jūs tā nodūrāt degunus šķīvjos? Varbūt tev, Antonio, ir kas sakāms?… Nē? Nu tad uzklausiet mani uzmanīgi. Zirgs, kuru es domāju pārdot šim klientam, ir tas pretīgais lops, kas mani izmeta no segliem. Lielais baltais!

— Tas jau vēl jānoķer, — kādam uzraugam paspruka.

— Tas tiks darīts, — cieti atcirta zirgu īpašnieks. — Vēl trakākus esam savaldījuši.

Vīri ap galdu klusēja.

— Man arī šķiet, ka, krietni pacenšoties, mēs tiksim ar zirgu galā, — mazliet dreboši ieskanējās Antonio balss. — Bet kā tad būs ar zēnu… ar Folko.

— Ā, ar tavu mazo mežonēnu! — zirgu īpašnieks ņirgājās. — Kāda viņam šeit daļa?

— Šis zirgs pieder viņam, saimniek… Jūs to viņam atdevāt.

— Atdevu! — zirgu īpašnieks skaļi iesaucās. — Goda vārds, tu esi ķerts, Antonio. Atdevu!… Dusmās es tikai tā kaut ko izmetu. Bet pat puika, vai tu saproti, pat šis puika to droši vien nebūs ņēmis nopietni.

— Jūs nepazīstat Folko, — vecais zirgu uzraugs iebilda. — Viņam Baltkrēpis…

— Ā, viņš to sauc par Baltkrēpi, — veco vīru pārtrauca zirgu īpašnieks.

— Jā. Baltkrēpis ir viņa zirgs. Kad jūs šo ērzeli sūtījāt pie visiem velniem, jūs to atdevāt mazajam zēnam.

— Diezgan! Kas šeit ir noteicējs?

— Uzklausiet mani, — Antonio sacīja. — Es runāju nopietni. Jūs neesat ļauns cilvēks…

— Pietiek, Antonio! Es jau teicu. Sākot ar rītdienu, mēs dosimies to meklēt. Visi zirgos no agra rīta. Ejiet! Ar labu nakti!

Zirgu īpašnieks piecēlās no galda un, durvis aizcirzdams, izgāja ārā. Palikuši vieni, vīri klusēdami saskatījās.

Dziļi satriekts, Antonio gāja uz staļļiem. Viņa guļvieta bija blakus Frankī salmos. Viņš izstiepās līdzās savam zirgam. Šis vecais, uzticamais biedrs pastiepa kaklu un sniedzās ar purnu pretim rokai, kas to katru vakaru glāstīja.

— Manu nabaga Frankī, mēs abi vairs nederam darbam.

Antonio domāja par tām lielajām sāpēm, kādas sagaida viņa draugu Folko. Viņš dalījās šais sāpēs. Viņam sirdī krājās niknums par to, ka viņš ir vecs un viņam nav drosmes pretoties zirgu īpašniekam un skaļi pateikt acīs savas domas.

Kopš ceļojuma uz Arli slimā kāja atkal sagādāja vecajam vīram nežēlīgas ciešanas. Pēc šī ilgā jājiena viņš vairs nebija kāpis zirgam mugurā.

Dažus soļus tālāk uz saliekamās gultas gulēja jaunais vēršu uzraugs, rokas cieši dūrēs saspiedis.

Aizritēja stundas.

Izstiepies salmos un cieši vērdamies lūkā, kur mēness meta dzeltenu spīdumu, Antonio pārcilāja tūkstošiem domu un nevarēja apspiest dusmas.

«Es nekad nebūšu spējīgs viens pats iesēsties seglos,» viņš nodomāja.

Jo viņš bija apņēmies aizrikšot līdz zvejnieka būdiņai un brīdināt Folko.

«Nē, es nekad tur neaizkļūšu… Kāja šķiet kā svina pielieta!»

Apseglot Frankī — tas vēl nebūtu nekas.

— Nu, nepiepūties tā, — pievelkot seglu siksnas, vecais uzraugs čukstēja zirgam ausī.

Antonio uzmauca zirgam apaušus. Tad viņš ielika Frankī mutē laužņus.

Visgrūtākais bija uzrausties seglos.

— Vai tās vairs ir rokas, — vecais uzraugs rūca. — Tīrās lupatas!

Viņš smagi atkrita atpakaļ uz zemes.

Nepacietīgais Frankī knosīdamies iespēra pa steliņģa groda dēļiem.

— Kas tur ir?… Šie sāks vēl kauties! — pusmiegā norūca jaunais uzraugs.

Viņš izberzēja acis, grasījās celties augšā un mesties starpā, lai zirgi nesāk kauties.

— Ā, tas esi tu, Antonio! Kas tev ienācis prātā — skriet laukā?

— Tā ir mana darīšana…

— Vecais, ko tu runā! Paklau. Ne jau tu šeit pavēli. Tu to labi zini. Zirgu īpašnieks…

— Šis briesmonis! — Antonio viņu pārtrauca. — Ai, kādas man dusmas! Šovakar es velti nepateicu viņam patiesību acīs. Bet viņš neko nezaudēs, ja pagaidīs.

— Tu gremzies par tīriem niekiem, Antonio. Stāvi mierā, tā būs labāk.

— Nē.

— Tu labi zini, ka tu vis nebūsi stiprākais. Ja zirgu īpašnieks kaut ko ieņēmis galvā, viņš nekad nav no tā atteicies. Nu?

— Paklau, — Antonio sacīja.

— Ko tu, vecīt, gribi darīt?

— Brīdināt zēnu.

— Vai tas ko dos!

— Varbūt neko.

— Nu redzi! — jaunais uzraugs piebilda. — Liecies atkal gulēt un esi mierīgs.

— Cik varētu būt pulkstenis? — Antonio ievaicājās.

— Drīz ausīs rīts. Mēness ir zemu.

Antonio klusēja. Vajadzēja kaut ko izlemt.

Bez šaubām, šai brīdī nekas vairs nevarēja stāties ceļā Baltkrēpja liktenim.

Tomēr vecais zirgu uzraugs, kam dusmas bija atdevušas jaunības degsmi, nespēja palikt mierā. Viņam vajadzēja aizskriet un brīdināt Folko. Viņš domāja:

«Frankī nav bijis laukā jau vairākas dienas. Zirgs varētu izturēt ilgu jājienu. Folko pavadībā Antonio varētu doties cauri purviem uzmeklēt Baltkrēpi. Ja viņiem palaimētos aizsteigties priekšā zirgu īpašnieka vīriem…»

— Paklau, — Antonio uzrunāja jauno zirgu uzraugu, — palīdzi man tikt seglos! To tu man nevari atteikt.

— Ja jau tu tā ietiepies, Antonio.

— Esmu smags… Nu, cel! Paldies.

— Tas ir tikai laika jautājums.

— Es zinu, — strupi noteica Antonio.

Aiz staļļa durvīm viņš palaida Frankī rikšos.

Austrumos jau sārtojās rīts. Smalkas miglas pielietā apvāršņa malā iemirdzējās gaiša svītra. Modās putni. Spārniem skardams krūmus, garām aizlaidās bars meža pīļu.

Kamēr zem zirga kājām bija jūtama cieta zeme, Antonio ļāva pavadai brīvi nokarāties uz Frankī kakla. Pie pirmajām slīkšņainajām purva lāmām gaitu vajadzēja palēnināt.

Saule jau kāpa augšā, skaidri iezīmējās priežu audzītes tumšās aprises.

Izjājis cauri plašajam, baltu ūdens ziediņu piebiruša jam klajumam, Antonio ieraudzīja Folko būdiņu. Starp kokiem vijās augšup tieva dūmu strūkliņa.

Droši vien zēns jau bija piecēlies. Viņam bija jāsilda kafija uz pavarda.

Nav ko laiku zaudēt…

Antonio mudināja zirgu, kas grima dubļos līdz puslielam, un beidzot sasniedza būdiņu. Viņš sauca:

— Folko!… Folko!

Atbildes nebija. Tad pēc kāda brīža atskanēja:

— Tas esi tu, Antonio… Nāc šurp!

Tā bija vecā zvejnieka balss.

— Vai Folko nav šeit? — Antonio vaicāja.

— Vai tu viņu nesastapi? — vecaistēvs atjautāja. — Pirms kāda brīža viņš aizbrauca.

— Laivā?

— Protams, laivā… tu taču atrodies pie zvejniekiem, Antonio, — smiedamies piebilda vecais vīrs.

Bet Antonio nebija prātā joki. Viņa pēdējā cerība dzisa. Kur lai atrod Folko purvos?

— Vai tev puikam bija kas sakāms? — vecaistēvs apjautājās.

— Nē, nekas, — Antonio atteica. — Gan jau kādu citu reizi.

Un, palaidis Frankī rikšos, nezinot, uz kuru pusi tas dosies, Antonio aizjāja purvājā.

XI NODAĻA  Kā skaistā sapnī…

No kurienes šorīt atgriezās Baltkrēpis? Pēc kādas gan pastaigas vienatnē viņš tagad gribēja pievienoties savam baram?

Ja Folko būtu ar laivu īries uz upes pusi, viņš būtu varējis ieraudzīt kāpu virsotnē ērzeļa lepno stāvu.

Krēpēm plandot vējā, Baltkrēpis no šejienes raudzījās pelēkajos līdzenumos, nepārtraukto peļķu rindās savā valstībā. Instinkts viņam pateica, kur slēpjas zirgu bars, kuram viņš atkal kļūs par vadoni!

Zirga zviedziens izbiedēja sīku putnu baru, kas aizspurdza kā gaisā pamesta smalku graudiņu riekšava. Tad zirgs metās lejā pa kāpu nogāzi uz purvāju.

Šoreiz zēnam nāca palīgā laime. Viņš gan nedomāja, ka sastaps Baltkrēpi. Arī Baltkrēpis nezināja, ka, šķērsojot ūdeņaino klajumu, viņš soļo pretim draugam.

Taču viņš devās pretim arī zirgu īpašniekam un viņa uzraugiem!

Jātnieki jau kopš rītausmas sava saimnieka vadībā bija nodomājuši pārmeklēt visu milzīgo purvāju. Viens no uzraugiem, kas bija devies izlūkot, kur ganās zirgu bars, atgriezās ar ziņojumu: Baltkrēpja nav kamargiešu barā.

Garā virknē kā dzinēji medībās zirgu uzraugi devās uz priekšu, rūpīgi vērodami katru krūmiņu un augsto meldru puduri, kur zirgs būtu varējis paslēpties.

Pirmais, kas ieraudzīja ērzeli, deva trauksmi.

— Tur, priekšā… tieši saulē…

Vīri paguva ievērot vienīgi gaišu svītru, kas aiztraucas pār plašo ūdens klajumu kā balts mākonis.

— Viņš mums ir rokā! — zirgu īpašnieks iesaucās.

Vīrs domāja, ka zirgs mēģinās izvairīties bēgot. Un

šai spēlē Baltkrēpis noteikti zaudēs. Jātnieki dosies tam pa pēdām, kamēr zirgs padosies. Uzraugiem bija viegli nogriezt atkāpšanos satrakotajam zirgam.

Bet Baltkrēpis, it kā nojautis jātnieku viltību, nevis metās pilnos rikšos uz klajuma pusi, bet auļoja tieši uz bieziem meldriem pieaugušo purvāju. Viņš bija pārliecināts, ka šai neizbrienamajā biezoknī atradīs patvērumu. Aso purva zāļu garie stiebri bija augstāki par jātniekiem, kas sēdēja zirgos.

Baltkrēpis metās iekšā meldros.

Folko, kas trīssimt soļu attālumā īrās ar laivu, jātniekus nebija pamanījis. Viņš apbrauca dūksnainās saliņas, kur caur biezajiem krūmiem neko nevarēja saredzēt.

— Pie manis! — zirgu īpašnieks kliedza.

Un viņš pateica savas pavēles.

— Mēs izkvēpināsim pretīgo lopu. Tikai uguns piespiedīs viņu izlīst no turienes… Nu, puiši! Aizdedziniet uguni visos četros purva stūros!

Zirgu uzraugi nolēca zemē, iešķīla ar šķiltavām uguni. Drīz vien lielas liesmas sāka laizīt meldrus, kas bija pēkšņi aizdegušies.

— Tagad klajumā! Nu tikai jāgaida, līdz viņš iznāk laukā! — zirgu īpašnieks sauca.

Jātnieki ielēca seglos, gatavi doties Baltkrēpja medībās.

Šo kliedzienu satraukts, Folko pamanīja dūmus, kas kāpa augšup no purva. Viņš ieraudzīja uzraugus zirgos un pašu īpašnieku, kas skaļi izkliedza pavēles.

Un tūdaļ zēns visu saprata… Šie vīri gribēja sagūstīt zirgu! Un Folko no tālienes redzēja, kā šis zirgs palecas, lai izkļūtu no liesmu loka, un tad, izmisīgi zviedzot, atkal pazūd zālē.

Tas bija Baltkrēpis.

Baltkrēpis domāja, ka šai krūmu un meldru biezoknī ir atradis patvērumu un tur to nebūs iespējams izsekot.

Zirgu īpašnieks gribēja viņam pierādīt, ka cilvēki arvien ir stiprākie. Uzraugiem atlika vienīgi gaidīt, līdz zirgs iznāks laukā. Viņi bija pārliecināti, ka kumeļš drīz vien parādīsies, — tiklīdz dūmi sāks to smacēt. Bet Baltkrēpis nebēga vis, tieši otrādi, viņš devās arvien dziļāk purvā.

Folko izlēca no laivas. Aizelsies viņš skrēja uz liesmu pusi. Dubļi šķīda visapkārt. Zēnam paslīdēja kāja, viņš nokrita zemē un, dubļiem notraipījies, atkal piecēlās.

Uzraugi vēl nebija viņu pamanījuši. Izbijušies tie raudzījās, kā uguns, par kuru tie vairs nebija valdnieki, tagad izspēlē ļaunu joku.

Vīri netika ņēmuši vērā vēju… Viņi nebija paredzējuši šo milzu ugunsgrēku, šo trakojošo uguni, kas ātri vien ieskāva purvu no visām pusēm. Uguns skrēja pa zemi, laizīja meldrus un pēkšņi izšāvās kā garas, sārtas lāpas, kuru liesmas locījās vējā.

Uzraugi taču nemetīsies ar zirgiem cauri šai uguns jūrai! Uguns lokā ieskauts, sagūstītais zirgs draudēja aiziet bojā.

Zirgu īpašnieks, protams, to nebija gribējis. Nekas vairs nevarēja glābt vislepnāko viņa bara zirgu.

Tāpat kā uzraugi, arī Folko tūdaļ bija aptvēris, kādas briesmas draud zirgam. Zēns skrēja. Viņš šķērsoja visu plašo ūdens klajumu, un viņam prātā bija viena vienīga doma — jāglābj Baltkrēpis.

Folko pieskrēja tieši pie liesmu aizsprosta. Kā lai tiek tam cauri?

Zēns metās ūdenī guļus un uz vēdera līda starp degošajiem meldru puduriem, taustīdamies šaurajā, dubļainajā ejā. Apsvilušiem matiem, apdegušām rokām viņam tomēr izdevās izkļūt cauri uguns žogam. Tad viņš ieskrēja meldrājā, izmisīgi saukdams:

— Baltkrēpi!

Ilgs, žēlabains sauciens sekoja par atbildi.

Trīs soļu attālumā nevarēja neko saskatīt, un smacējošo dūmu mākonī uguns pieņēmās plašumā.

Šai sārtajā tumsā Folko ar piepūli virzījās uz to pusi, no kuras bija atskanējis zirga zviedziens, un beidzot ieraudzīja liesmu apņemto Baltkrēpi. Mīdīdams meldrus, izbiedētais zirgs griezās kā vilciņš. Smacējošajos dūmos satrakotais Baltkrēpis neko nevarēja saskatīt un nezināja, kurp doties.

Folko pienāca viņam klāt. Arī lepnais zirgs droši vien bija sajutis, ka vienīgo glābiņu tam var sniegt šis sīkais cilvēka bērns, kas, vēlēdamies viņu izglābt, bija meties cauri liesmojošajam purvam.

Zirgs viss drebēja. Viņš ļāva, lai zēns apliek tam roku ap kaklu un ieķeras krēpēs.

Vienā lēcienā Folko bija zirgam mugurā.

Tas gan vēl gluži instinktīvi parāvās sānis. Tomēr nemēģināja nosviest jauno jātnieku zemē.

— Nu, uz priekšu!

Folko iespieda Baltkrēpim sānos kailos papēžus.

— Ej, Baltkrēpīt, ej…

Kā Folko, tā zirgs smaka dūmos nost. Zirgs palēcās, lai tiktu pāri degošajam laukumam. Liesmas no visām pusēm ieskāva purvu.

Baltkrēpis divas reizes izslējās pakaļkājās pret liesmu sienu. Divas reizes, čukstēdams zirgam kaut ko ausī un glaudīdams to, Folko piespieda to atgriezties pie sārtā aizsprosta.

Beidzot, paklausot šī bezbailīgā zēna mudinājumiem, Baltkrēpis pārvarēja šķērsli, tikai mazliet apsvilinājis krēpes.

Pārsteigtais zirgu īpašnieks un uzraugi redzēja iznākam no liesmām gluži melnu nokvēpušu zēnu, kas, pieplacis zirgam pie kakla, dzina to, cik spēka, uz priekšu.

— Jūs redzat, viņš pratis saķert zirgu, ko jūs viņam atdevāt! — sauca Antonio, kas nupat bija piebiedrojies uzraugu baram. — Viņš to pratis saķert pat ugunī!

Nabaga vecais Antonio! Vai tiešām viņš ticēja, ka zirgu īpašnieks, redzēdams mazā zvejnieku zēna drosmi, turēs savu solījumu? Nē, viņš nepazina zirgu saimnieku.

— Klau! Nogrieziet viņam ceļu! — īpašnieks kliedza. — Viņi tālu netiks.

Tā bija pirmā reize, kad Folko sēdēja savam skaistajam zirgam mugurā. Baltkrēpis joņoja kā vējš. Bet kāpu nogāzē kājas stiga smiltīs, un zirgs bija spiests palēnināt gaitu.

Zirgu uzraugi, kas bija metušies viņus gūstīt, jau tuvojās. Folko skaidri dzirdēja viņu skaļās balsis.

— Uz priekšu, Baltkrēpīt, uz priekšu!

Zirgs auļoja, cik spēja. Taču nepiedzīvojušais jātnieks traucēja viņu šai straujajā skrējienā. Velti Folko ķērās krēpēs, viņš slīdēja atpakaļ zirgam uz krustiem. Vairākas reizes viņš gandrīz vai nokrita zemē.

Neprātīgs skrējiens… Kāpu ieplakās Baltkrēpis atkal aizsteidzās visiem priekšā. Instinktīvi viņš cenl.is nokļūt purvāja malā. Bet šo pāreju aizsargāja uzraugi.

Folko dzirdēja sava zirga sēcošo elpu, tas pamazam zaudēja spēkus.

— Gan mēs viņu dabūsim rokā! — zirgu īpašnieks sauca.

Baltkrēpis joņoja pa nogāzi lejup. Viņam paslīdēja kāja, tomēr viņš noturējās ar visām četrām un, nokļuvis uz šaurās cietzemes strēmeles, atkal sāka rikšot straujāk.

Kailās kājas cieši piespiedis Baltkrēpim pie sāniem, aizelsies un no ātruma apreibis, Folko ļāva, lai zirgs viņu nes. Mazais zvejnieka zēns gandrīz aizmirsa, ka viņam nopakaļ dzenas cilvēki un ka viņš tiek vajāts.

Kad tuvojās kāds jātnieks, Baltkrēpis pats prata veikli izlocīties. Viņu vadīja savvaļas zirga nemaldīgais instinkts — izmukt no tiem, kas grib viņu saķert.

— Nu, Baltkrēpi!

Aiz šī šaurā zemes sēkļa pletās purvs. Tur bija glābiņš.

Traukdamies kā bulta, Baltkrēpis skāra vienu no uzraugiem, kas iznira no kāpas aizmugures. Priekšā ceļš bija brīvs.

Pēkšņi, tieši tad, kad Baltkrēpis, saņēmis spēkus, grasījās pārlēkt pāri platam grāvim, viņam pretim parādījās kāds cits jātnieks…

Antonio Frankī mugurā…

Vecais uzraugs pagrieza savu zirgu, lai ceļš būtu brīvs.

— Folko!…

Antonio būtu palaidis zēnu garām. Bet Folko droši vien nedzirdēja pazīstamo balsi, jo to noslāpēja stieptais Baltkrēpja zviedziens. Zēns gandrīz nokrita no zirga. Ceļgalus saliecis, zirgs pēkšņi strauji apstājās grāvja priekšā. Tad, apsviedies apkārt, *tas atsāka rikšot.

Šoreiz cīņa vairs nebija vienāda. Baltkrēpis drīz vien būtu galīgi bez elpas. Kājām stiegot kāpu smiltīs, viņa rikši vairs nebija tik veikli.

Pēc zirgu īpašnieka sauciena pieaulekšoja uzraugi, lai ielenktu ērzeli, kam mugurā, krēpēs ieķēries, sēdēja šis mazais cilvēka bērns. Zirgu īpašnieks pēkšņi iznira no kādas ieplakas starp smilšu pauguriem. Spiezdams ķēvei piešus sānos, viņš dzina to uz priekšu, kaut arī smiltis, ko sacēla Baltkrēpja kājas, lopiņam bira acīs.

Vīri sekoja saimniekam.

Palicis tālu aizmugurē, Antonio ar visiem spēkiem centās tos panākt.

Viņam — Antonio gan bija bail, toties zirgu īpašnieks un viņa vīri, droši par savu uzvaru, jau priecājās.

Šim mežonīgajam zirgam, kas, sava instinkta vadīts, bija mēģinājis bēgt uz purva pusi, izejas vairs nebija.

Tagad zirgs un zēns devās tieši uz Ronu. Viņiem taču vajadzēja apstāties pie šīs nepārvaramās straumes! Un tad viņi būs rokā…

Folko dzirdēja, kā uzraugi kliegdami dzen savus zirgus.

Tieši sev pretim zēns pēkšņi ieraudzīja milzīgu, margojošu ūdens klajumu. Sīku vilnīšu ņirbināts, tas viļņojās kā pļavas zāle, ko loka vējš.

Baltkrēpis nepalēnināja gaitu. Folko visā šajā neparedzētajā skrējienā ļāva, lai zirgs viņu vada. Viņš nedarīja nekā, lai to aizturētu.

Baltkrēpis aizrikšoja līdz piekrastei.

Cilvēku kliedzieni skanēja arvien tuvāk, un zirgs ienīda šos cilvēkus, kas viņu bija vajājuši un darījuši viņam tikai ļaunu.

Zirgs kopā ar zēnu, kas nebija no viņa atlaidies, metās upē. Un tūdaļ viņš sāka peldēt.

Straume bija spēcīga. Drīz vien tā aiznesa abus — skaisto, balto ērzeli un viņa nešķiramo draugu, zvejnieku zēnu, kas kaislīgi mīlēja zirgus, tālu prom no krasta.

Krastmalā aiz zirgu īpašnieka uzraugi apstājās. Viņi redzēja, kādas briesmas draud Folko.

Izbijies un sirdsapziņas pārmetumu gumdīts, zirgu īpašnieks pilnā kaklā sauca:

— Atgriezies, mazais!… Atgriezies! Es tev dodu tavu zirgu. Tas pieder tev.

— Folko, Folko! — savukārt sauca uzraugi.

Par vēlu.

Šie cilvēki bija melojuši mazajam zvejnieku zēnam, kas par visu vairāk pasaulē mīlēja brīnišķīgu, baltu zirgu.

Bez šaubām, Folko pat nedzirdēja jātnieku izmisušos kliedzienus, taču viņi nespēja nākt tam palīgā.

Ūdens virpuļa mētāts, pār acīm pārkritušiem matiem, apskāvis Baltkrēpja kaklu, Folko ļāva, lai straume viņu nes pretim jūrai.

— Folko!… Folko! Atgriezies…

Pēdējais, kas sauca, bija vecais draugs Antonio, taču zēns nevarēja dzirdēt viņa balsi.

Folko atradās tālu prom, tagad tas jau bija pazudis viļņu šļakstos. Viņš klausījās dobji skanošajā ūdens dziesmā, kas līdzīga tai, kādu dzird šalcam lielajās gliemežnīcās.

Drīz vien vīri no krasta varēja saskatīt vienīgi baltu plankumu — uz priekšu peldošā zirga galvu, pie kuras zēns bija piespiedis savu vaigu.

Tad viļņu virpulī uzraugu acīm pazuda arī šis plankums.

Arvien vēl cieši apskāvis zirga kaklu, Folko sajuta patīkamu nogurumu, it kā viņš slīgtu miegā…

Ūdens straumītēm tecēja pār viņa seju.

Zēns aizvēra acis.

Viņš traucās prom tik viegli, kā sapnī, kopā ar draugu Baltkrēpi, kas viņu nekad, nekad vairs neatstās.

Viņi peldēja ilgi, ilgi…

Dziedošais Ronas ūdens tos maigi ieaijāja. Tas ierāva abus divus šīs lielās upes straumē un aiznesa līdz kādai burvīgai salai, kur bērni un zirgi ir mūžīgi draugi.

* * *

Kā veco zirgu uzraugu, tā Folko abus reizē pamodināja Antonio zirga iezviegšanās, kurš bija pavadā piesiets zem kokiem.

— Ar ko tu tur runājies, Frankī? — Antonio vaicāja. — Varbūt dunduri tevi kož? Nu, mierā!…

— Antonio!…

BALTKRĒPIS

(Crin-Blanc)

Pēc Albēra Lamorisa filmas

1953/19591971.gada tulkojums

Content

Gijo Renē Baltkrēpis

Baltkrēpis

I NODAĻA  Čigāni

II NODAĻA  Nolaupīšana

III NODAĻA  Vecais zirgu uzraugs Antonio

IV NODAĻA  Baltais princis

V NODAĻA  Sagūstīšana

VI NODAĻA  Kad sapņi kļūst īstenība

VII NODAĻA  Sacensības pavasarī

VIII NODAĻA Baltkrēpis ir pazudis

IX NODAĻA  Svētki Arlē

X NODAĻA  Zirgu īpašnieks

XI NODAĻA  Kā skaistā sapnī…