Dikenss Čārlzs

Pikvika kluba piezīmes

PIKVIKA KLUBA PIEZĪMES

ČĀRLZS DIKENSS

I NODAĻA

Pikvikieši

Pirmais gaismas stars, kas iespiežas naktī un vērš žilbinošā spožuma to tumsību, kāda šķita ietinam nemirstīgā Pikvika sabiedriskās darbības sākumus, ir atausis, kad rūpīgi izskatām sekojošo ierakstu Pikvika kluba protokolos, kurus šo piezīmju izdevējs ar vislielāko prieku noliek lasītāju priekšā kā pierādījumu par to rūpīgo uzmanību, nenogurstošo uzcītību un smalko atlases spēju, ar kādu izpētījis viņam uzticētos daudzos dažādos dokumentus.

«1827. gada 12. maijs. Sēdi vada Džozefs Smigerss, eskvairs[1], P. V. P., P. K. B[2].

Vienbalsīgi pieņemtas sekojošas rezolūcijas:

Ka šī biedrība ar nedalītām apmierinājuma jūtām un neierobežotu atzinību noklausījusies Semjuela Pikvika, eskvaira, P., P. K. B[3]., nolasīto sacerējumu ar virsrakstu «Pārdomas par Hemstedas dīķu avotiem līdz ar dažām piezīmēm pie teorijas par kazragiem» un ka šī biedrība ar šo izsaka minētajam Semjuelam Pikvikam, eskvairam, P., P. K. B., vissiltāko pateicību par to.

Ka šī biedrība dziļi saprot, kādu lielu labumu zinātne iegūs no nupat noklausītā darba, kā arī no Semjuela Pikvika, eskvaira, P., P. K. B., nenogurstošajiem pētījumiem Hornsijā, Haigeitā, Brikstonā un Kembervilā[4], un ir pārliecināta, ka šī mācītā vīra pētījumu pārnešana plašākā laukā, viņa ceļojumu tālāka izplatība un līdz ar to novērojumu sfēras paplašināšana katrā ziņā būtu par nenovērtējamu svētību zinātnes progresam un zinību izplatīšanai.

Ka ar nule minēto nodomu šī biedrība ir nopietni apsvērusi iepriekš minētā Semjuela Pikvika, eskvaira, P., P. K. B., un trīs citu zemāk nosauktu pikvikiešu priekšlikumu dibināt jaunu Apvienoto pikvikiešu atzarojumu ar apzīmējumu: Pikvika kluba korespondējošā biedrība.

Ka minēto priekšlikumu šī biedrība ir pieņēmusi un atzinusi par labu.

Ka tādēļ Pikvika kluba korespondējošā biedrība ar šo skaitās nodibināta; un ka Semjuels Pikviks, eskvairs, P., P. K. B., Tresijs Tapmens, eskvairs, P. K. B., Ogastess Snodgrass, eskvairs, P. K. B., un Nataniēls Vinkls, eskvairs, P. K. B., ar šo ir nozīmēti un iecelti par tās locekļiem; un ka viņi tiek lūgti turpmāk laiku pa laikam iesūtīt Londonā stacionētajam Pikvika klubam autentiskus ziņojumus par saviem ceļojumiem un pētījumiem, par raksturu un ierašu novērojumiem un visiem saviem piedzīvojumiem līdz ar visiem nostāstiem un piezīmēm par vietējās dzīves ainām vai pārdomām, ko tās izraisījušas.

Ka šī biedrība no sirds atzīst principu, ka katrs korespondējošās biedrības loceklis pats sedz savu ceļojumu izdevumus; un ka ar šādiem noteikumiem tā neredz nekādus šķēršļus minētās biedrības locekļu ceļošanai pēc patikas ilgi.

Ka iepriekš minētās korespondējošās biedrības locekļiem ar šo tiek un ir paziņots, ka viņu priekšlikumu pašiem apmaksāt savu vēstuļu nosūtīšanu un saiņu piegādi šī biedrība ir apspriedusi.

Ka šī biedrība atzīst šādu priekšlikumu par to lielo garu cienīgu, kuri ir tā autori, un ar šo apliecina, ka šai ziņā viņiem pilnīgi piekrīt.»

Nejaušs novērotājs, piemetina sekretārs, kura piezīmēm mēs varam pateikties par turpmāko atstāstījumu, - nejaušs novērotājs varbūt nebūtu atradis nekā sevišķi ievērojama kailajā galvvidū un apaļajās brillēs, kas augšā minēto rezolūciju nolasīšanas laikā bija cieši pievērstas viņa (sekretāra) sejai. Tiem, kas zināja, ka aiz šīs pieres strādā Pikvika gigantiskās smadzenes un ka aiz šiem stikliem zib Pikvika starojošās acis, šis skats bija patiešām saistošs. Te sēdēja vīrs, kas bija izpētījis varenos Hempstedas dīķus līdz pat to avotiem un satraucis zinātnes pasauli ar savu teoriju par kazragiem, tik mierīgs un rāms kā šo dīķu dziļie ūdeņi saltā dienā vai kā vientuļš kazrags māla poda dibenā. Un skats kļuva vēl daudz valdzinošāks, kad, viņa sekotājiem vienbalsīgi izsaucoties: «Pikviku!» - viņā pēkšņi pamodās rosība un mundrums un šis slavenais vīrs lēni uzkāpa uz Vindzoras krēsla, uz kura līdz šim bija sēdējis, un uzrunāja klubu, ko pats bija dibinājis. Kādu objektu gleznotāja studijām sniedza šī aizgrābjošā aina! Daiļrunīgais Pikviks, kas vienu roku graciozi noslēpis zem frakas stērbelēm, bet ar otras vēzieniem gaisā dara izteiksmīgāku savu kvēlo runu; paaugstinātā pozīcija izceļ skatienam šīs cieši pieguļošās bikses un getras, kas varbūt paliktu neievērotas, ja tajās ietērptu kādu ikdienišķu cilvēku, bet kas, kad tās aptērpj Pikviku, - ja drīkstam tā izteikties, - gribot negribot iedveš godbijību un cieņu; un ap viņu pulcējās vīri, kuri uzņēmušies dalīties viņa ceļojumu briesmās un kuriem lemts iegūt savu daļu no viņa atklājumu slavas. Viņam pa labi roki sēdēja misters Tresijs Tapmens, pārāk jūtīgais Tapmens, kas mīlestības lietās - visinteresantākajā un piedodamākajā no cilvēka vājībām - brieduma gadu gudrībai un pieredzei pievienoja zēna jūsmu un dedzību. Laiks un labs uzturs bija licis izplūst kādreiz romantiskajam stāvam; melnā zīda veste bija nemitīgi pletusies platumā; collu pēc collas zelta pulksteņa ķēde, kas atradās zem tās, bija pazudusi no Tapmena redzes loka, un prāvais zods bija pamazām pārvēlies pār balto kaklasaiti, bet Tapmena dvēsele nepazina pārmaiņu - tās valdošā kaislība vēl arvien bija skaistā dzimuma apbrīnošana. Pa kreisi savam lielajam vadonim sēdēja poētiskais Snodgrass un aiz tā sportiskais Vinkls, pirmais poētiski ietinies noslēpumaini zilā mētelī ar suņādas apkakli, bet otrais ar savu personu pagodināja jaunus, zaļus mednieka svārkus, rūtainu kaklautu un cieši piegulošas drapa bikses.

Mistera Pikvika runa šajā gadījumā līdz ar tai sekojošām debatēm ir ierakstīta kluba protokolos. Gan runa, gan debates stipri atgādina citu slavenu biedrību diskusijas, un, tā kā vienmēr ir interesanti salīdzināt izcilu cilvēku darbību, mēs ievietojam šo ierakstu arī šinīs lappusēs.

«Misters Pikviks atzīmēja (saka sekretārs), ka slava esot mīļa katra cilvēka sirdij.

Poēta slava esot mīļa viņa drauga Snodgrasa sirdij; siržu iekarotāja slava līdzīgā kārtā esot mīļa viņa draugam Tapmenam; un viņa drauga Vinkla krūtīs valdot vēlēšanās iemantot slavu visos sporta veidos uz zemes, gaisā un ūdenī. Viņš (misters Pikviks) negribot noliegt, ka viņam piemītot cilvēciskas kaislības un cilvēciskas jūtas (piekrišanas saucieni), - iespējams, ka arī cilvēciskas vājības (skaļi saucieni: «Nē!»), - taču to gan viņš gribot: ja arī kādreiz no viņa krūtīm esot izlauzušies iedomības liesma, tad vēlēšanās pirmām kārtām darīt labu cilvēcei to vienmēr esot sekmīgi apslāpējusi. Cilvēku uzslava esot kā uguns liesma, kas apdraudot viņa namu; mīlestība uz cilvēci esot viņa uguns apdrošināšanas biedrība. (Vētraina piekrišana.) Viņš esot izjutis zināmu lepnumu - to viņš atklāti atzīstot, un lai viņa ienaidnieki to izmantojot, kā varot, - viņš esot izjutis zināmu lepnumu, kad pasniedzis pasaulei savu Kazragu teoriju, vai nu tā esot iemantojusi slavu, vai neesot. (Sauciens: «Ir iemantojusi!» - un skaļa piekrišana.) Viņš gribot pievienoties tā godājamā pikvikieša apgalvojumam, kura balsi viņš nupat dzirdējis, - tā esot iemantojusi slavu; bet, ja arī šī apcerējuma slavai būtu lemts aizsniegt mums pazīstamās pasaules vistālākās robežas, viņa lepnums kā šī darba autoram būtu tīrais nieks salīdzinājumā ar to lepnumu, ar kādu viņš lūkojoties ap sevi patlaban, sava mūža izcilākajā brīdī. (Piekrišanas saucieni.) Viņš esot neievērojams cilvēciņš. («Nav tiesa! Nav tiesa!») Tomēr viņš nevarot neizjust, ka tie viņu izvēlējuši ļoti pagodinošai un zināmā mērā bīstamai sūtībai.

Ceļošana esot nedroša un kučieri vieglprātīgi. Lai tikai paskatoties tālāk un padomājot par to, kas notiekot visapkārt. Pasažieru karietes[5] uz visiem ceļiem apgāžoties, zirgi trakojot, laivas apsviežoties, un tvaika katli pārsprāgstot. (Piekrišanas saucieni, - kāda balss: «Nē.») Nē! (Piekrišanas saucieni.) Lai tas godājamais pikvikietis, kas tik skaļi saucis «nē», iznākot priekšā un noliedzot to, ja varot. (Piekrišana.) Kurš tas esot, kas saucis «nē»? (Aizrautīgi piekrišanas saucieni.) Vai tas esot kāds godkārīgs, bet vīlies cilvēks, - viņš negribot sacīt «sīkmanis» (skaļa piekrišana), - kas, apskauzdams uzslavu, ko saņēmuši - varbūt nepelnīti - viņa (mistera Pikvika) pētījumi, un, smagi pārdzīvodams nopēlumu paša nevarīgajiem mēģinājumiem sacensties, tagad šādā zemiskā un apmelojošā kārtā mēģinot...

Misters Blotons (no Oldgeitas) pieteicās pie vārda. Vai godājamais pikvikietis par viņu runājot? (Saucieni: «Pie kārtības!», «Priekšsēdētāju!», «Jā!», «Nē!», «Turpināt!», «Izbeigt!» utt.)

Misters Pikviks neļāva troksnim sevi apklusināt. Viņš esot runājis par godājamo džentlmeni. (Liels uztraukums.)

Tad misters Blotons gribot tikai sacīt, ka viņš ar dziļu nicināšanu noraidot god. džentlmeņa nepatieso un rupjo apvainojumu. (Liela piekrišana.) God. džentlmenis esot lielībnieks. (Liels apjukums un skaļi saucieni: «Priekšsēdētāju!» un «Pie kārtības!».)

Pie vārda pieteicās misters O. Snodgrass. Viņš izsakot pārmetumu priekšsēdētājam. (Klausieties!) Viņš gribot zināt, vai šo apkaunojošo ķildu starp diviem šī kluba locekļiem tiešām atļaušot turpināt. (Klausieties! Klausieties!) Priekšsēdētājs bija pilnīgi pārliecināts, ka god. pikvikietis atsaukšot izteicienu, ko nupat lietojis.

Misters Blotons, izteikdams visu iespējamo cieņu priekšsēdētājam, bija pilnīgi pārliecināts, ka to viņš nedarīšot.

Priekšsēdētājs teicās jūtam, ka viņa neatliekams pienākums esot pieprasīt no godājamā džentlmeņa paskaidrojumu, vai tas šo savu tikko pasprukušo izteicienu esot lietojis vispār pieņemtajā nozīmē.

Misters Blotons nekavējoties atbildēja, ka ne, - viņš šo vārdu esot lietojis tā pikvikiskajā nozīmē. (Klausieties! Klausieties!) Viņam esot jāatzīst, ka personīgi viņš šo godājamo džentlmeni ļoti augstu cienot un vērtējot; par lielībnieku viņš to uzskatot tikai no pikvikieša redzes viedokļa. (Klausieties! Klausieties!) Misters Pikviks jutās pilnīgi apmierināts par sava cienījamā drauga godīgo, atklāto un izsmeļošo paskaidrojumu. Viņš lūdzot tūdaļ ievērot, ka arī viņš savās piezīmēs esot gribējis izteikties tikai pikvikiešu stilā. (Piekrišana.)»

Šai vietā ieraksts beidzas, un mēs nešaubāmies, ka, sasniegušas šādu visaugstākā mērā apmierinošu un saprotamu rezultātu, beidzās arī debates. Mums nav oficiālu ziņojumu par faktiem, ko lasītājs atradis aprakstītus nākamajā nodaļā, bet tie ir rūpīgi sakopoti no vēstulēm un citiem autoritatīviem manuskriptiem, kas ir tik neapšaubāmi īsti, ka pilnīgi attaisno šo faktu sakarīgu atstāstījumu.

1 - Eskvairs - tituls, ko feodālisma laikā piešķīra bruņinieku ieroču nesējiem. Ar laiku šis tituls pārgāja uz ierēdņiem, kas ieņēma valdības uzticības amatus (piemēram, miertiesneši, advokāti, kuriem bija tiesības uzstāties Karaļa Sola tiesā, u. c), bet Dikensa laikos arī šī nozīme tam bija jau zudusi un to vispār lietoja buržuāzijas pārstāvji. Vēlāk šo titulu vairs nelieto.

2 - P. V. P., P. K. B - Pastāvīgais viceprezidents, Pikvika kluba biedrs

3 - P., P. K. B - Prezidents, Pikvika kluba biedrs

4 - Hornsija, Haigeita, Brikstona, Kembervila - apdzīvotas vietas Londonas apkaimē, pirmās divas - uz ziemeļiem, otrās - uz dienvidiem no pilsētas. Mūsu laikos tās jau iekļāvušās Londonas teritorijā.

5 - Pasažieru karietes. - Dikensa laikos starppilsētu pasažieru karietēm bija četras iekšējās sēdvietas un, ja bagāžas nebija daudz, vēl desmit vai divpadsmit ārējās sēdvietas - uz plakanā jumta, viens pasažieris varēja sēdēt priekšā uz bukas līdzās kučierim un vēl viens - pakaļpusē, blakus konduktoram (pavadonim).

II NODAĻA

Pirmās dienas ceļojums un pirmā vakara piedzīvojumi, kā arī to sekas

Saule, neiztrūkstošais palīgs visos darbos, bija tikko uzlēkusi un sākusi apgaismot tūkstoš astoņi simti divdesmit septītā gada trīspadsmitā maija rītu, kad misters Semjuels Pikviks tikpat kā otra saule pamodās no miega, atgrūda savas istabas logu un paskatījās uz pasauli apakšā. Gosvelstrīta bija pie viņa kājām, Gosvelstrīta bija viņam pa labi roki, un, cik vien tālu acis sniedza, Gosvelstrīta aizstiepās pa kreisi; un Gosvelstrītas otrā puse bija pāri pretī.

«Tādi,» domāja misters Pikviks, «ir arī šaurie uzskati tiem filozofiem, kas, apmierinādamies ar viņu priekšā esošo lietu izpētīšanu, neredz patiesības, kas paslēptas aiz tām. Tikpat labi arī es varētu vienmēr skatīties uz Gosvelstrītu, pat nemēģinādams iekļūt nepazīstamos apvidos, kas tai visapkārt.»

Un, izprātojis šo skaisto domu, viņš sāka ievietot sevi drēbēs, bet savas drēbes - ceļa somā. Lieli vīri parasti daudz nerūpējas par savu ārieni; skūšanās, ģērbšanās un kafijas dzeršanas operācijas drīz bija izdarītas, un pēc stundas misters Pikviks ar ceļa somu rokā, tālskati mēteļa kabatā un piezīmju grāmatiņu, gatavu uzņemt katru atzīmēšanas cienīgu atklājumu, vestes kabatā bija ieradies kariešu stāvvietā pie Sentmartenslegrendas.

- Vedēju! - misters Pikviks teica.

- Klausos, ser! - atsaucās kāds dīvains, maisa drēbes svārkos un tādā pašā priekšautā ģērbies cilvēku sugas eksemplārs, kam kaklā bija pakārts misiņa žetons ar numuru, it kā viņš būtu ierakstīts kādas retu lietu kolekcijas katalogā. Tas bija ūdensvīrs[1].

- Klausos, ser. Pirmo vedēju!

Un, kad pirmo vedēju izdabūja no krodziņa, kur tas bija smēķējis savu pirmo pīpi, misters Pikviks un viņa ceļa soma tika iebāzti ekipāžā.

- Uz «Zelta Krustu»! - misters Pikviks teica.

- Tikai par vienu bobu[2], Tommij! - kučieris saīdzis paziņoja savam draugam ūdensvīram, kad rati sāka kustēties.

- Draudziņ, cik vecs ir šis zirgs? - misters Pikviks apjautājās, berzēdams degunu ar samaksai nolemto šiliņu.

- Četrdesmit divi, - kučieris atrūca, greizi viņu uzlūkodams.

- Ko? - misters Pikviks izsaucās, satverdams savu piezīmju grāmatiņu.

Kučieris atkārtoja sacīto. Misters Pikviks ļoti cieši ieskatījās vīra sejā, bet tas nepakustināja ne vaibstu, tāpēc viņš šo faktu nekavējoties atzīmēja.

- Un cik ilgi jūs viņu bez atpūtas nodarbināt? - misters Pikviks taujāja, vēlēdamies iegūt plašāku informāciju.

- Divas trīs nedēļas, - vīrs atbildēja.

- Nedēļas! - pārsteigts sacīja misters Pikviks, un atkal parādījās piezīmju grāmatiņa.

- Viņš uzturas Pentonvilā[3], kad ir mājās, - kučieris aukstasinīgi piezīmēja, - bet mēs viņu reti ņem mājās, tādēļ ka viņš ir pārāk nespēcīgs.

- Pārāk nespēcīgs! - apmulsušais misters Pikviks atkārtoja.

- Viņš vienmēr apgāžas, kad viņu izņem no ilksīm, - kučieris turpināja, - bet, kad viņš ir ilksīs, mēs viņu pamatīgi iesprādzē un pamatīgi saņem grožos, tā ka viņš nekā nevar apgāzties; un mēs pielika pāri krietni lielu riteņu, tā ka, ja viņš vispār kustas, tie skrej viņam pakaļ, un tā viņam jāiet vien ir.

Misters Pikviks šo stāstu vārdu pa vārdam ierakstīja savā piezīmju grāmatiņā, lai to paziņotu klubam kā vienreizēju piemēru, cik sīksta var būt zirga dzīvība grūtos apstākļos. Tikko ieraksts bija pabeigts, viņi sasniedza «Zelta Krustu». Kučieris nolēca no bukas, un misters Pikviks izkāpa. Misters Tapmens, misters Snodgrass un misters Vinkls, kas bija nepacietīgi gaidījuši sava slavenā vadoņa ierašanos, nāca viņu apsveikt.

- Te jums par braucienu, - misters Pikviks teica, pasniegdams kučierim šiliņu.

Liels bija mācītā vīra pārsteigums, kad šī neizprotamā persona nosvieda naudu uz bruģa un gleznainos izteicienos izlūdzās to prieku par šo maksu viņu (misteru Pikviku) piekaut.

- Jūs esat traks, - teica misters Snodgrass.

- Vai piedzēries, - teica misters Vinkls.

- Vai traks un piedzēries, - teica misters Tapmens.

- Panāk šurp! - teica vedējs, vicinādams dūres kā pulksteņa pendeļus. - Panāk šurp visi četri!

- Te būs joki! - kāds pusducis ormaņu sāka klaigāt. - Sāc, Sem! - un visi līksmi sanāca apkārt.

- Kas noticis, Sem? - jautāja kāds džentlmenis ar melniem kalikona uzročiem.

- Kas noticis! - vedējs atcirta. - Kamdēļ viņš gribēj zināt manu numuru?

- Es nemaz negribēju zināt jūsu numuru, - pārsteigtais misters Pikviks atsaucās.

- Kamdēļ ta jūs to pierakstīj? - vedējs vaicāja.

- Es to nepierakstīju, - misters Pikviks sašutis attrauca,

- Vai tam kāds var ticēt, - vedējs turpināja, vērsdamies pie pūļa, - vai tam kāds var ticēt? Brauc tāds špijons tavā vāģī un pieraksta ne tik tavu numuru, bet vēl katru vārdiņu, ko tu pasaki. (Misteram Pikvikam atausa gaisma - tā bija piezīmju grāmatiņa.)

- Vai tā viņš darīja? - kāds cits vedējs noprasīja.

- Jā, tā viņš darīj, - pirmais atbildēja, - un tad, sakaitinājs mani, tā ka es viņam klūp virsū, piesauc trīs lieceniekus, lai to var pierādīt. Bet es viņam sados, lai kauč sešus mēnešus par to dabonu. Panāk šurp!

Un vedējs trieca savu cepuri pie zemes, nenieka nebēdādams par savu privātīpašumu, un nosita misteram Pikvikam brilles no deguna, un turpināja uzbrukumu, dodams sitienu pa mistera Pikvika degunu un otru - pa mistera Pikvika krūtīm, un trešo - pa mistera Snodgrasa aci, un ceturto pārmaiņas pēc - pa mistera Tapmena vesti, un tad nodancoja uz ielas un atkal atpakaļ uz trotuāra, un beidzot izsita no mistera Vinkla miesām visu elpu, kas tur pašreiz atradās; un visu to viņš izdarīja kādās sešās sekundēs.

- Kur policists? - sauca misters Snodgrass.

- Paliec viņus zem sūkņa! - ieteica karsto pīrādziņu pārdevējs.

- Jūs to nožēlosit! - elsa misters Pikviks.

- Spiegi! - klaigāja pūlis.

- Panāk šurp! - kliedza vedējs, kas visu laiku bez apstājas vicināja dūres.

Pūlis visu laiku šo ainu bija vērojis pasīvi, bet, kad paklīda ziņa, ka pikvikieši esot spiegi, tas sāka ļoti dzīvi apspriest karsto pīrāgu pārdevēja priekšlikuma lietderību, un nevar pasacīt, kādus personas aizskārumus tas galu galā būtu izdarījis, ja traci negaidot neizbeigtu kāda jaunpienācēja iejaukšanās.

- Kas te par jokiem? - noprasīja kāds diezgan garš, tievs jauns cilvēks zaļos svārkos, pēkšņi iznākdams no pagalma.

- Spiegi! - pūlis atkal sāka klaigāt.

- Mēs neesam spiegi! - misters Pikviks atbrēca tādā balsī, kas varēja pārliecināt katru bezpartejisku klausītāju.

- Ak jūs neesat spiegi, ko? - jaunais cilvēks teica, uzrunādams misteru Pikviku un izveicīgi grūzdams elkoņus apkārtstāvošo sejās, lai izlauztu sev ceļu caur pūli.

Mācītais vīrs dažos steidzīgos vārdos izskaidroja lietas īsto stāvokli.

- Nu tad nāciet, - teica zaļsvārcis, sparīgi vilkdams misteru Pikviku sev līdz un visu ceļu runādams. - Še, numur 924, saņem par braucienu un taisās, ka pazūd, - cienījams džentlmenis - es viņu labi pazīstu - ko te blēņojas - šurp, ser - kur jūsu draugi? - tikai pārpratums, kā redzu - tas nekas - katram var gadīties - vislabākās ģimenēs - no tam nemirst - jums neveicas - iesēdināt tādu - krietni pārmācīt - tad zinās - sasodītie nelieši.

Un, ar neparastu runīgumu bērdams garu virkni līdzīgu aprauta teikumu, svešinieks devās uz pasažieru uzgaidāmo istabu, bet mistera Pikviks un viņa mācekļi tam sekoja cieši uz pēdām.

- Ei, viesmīli - svešinieks iesaucās, neganti zvanīdams. - Visiem glāzes - groku, karstu un stipru, un saldu, un labi daudz - acs cietusi, ser? Viesmīl, jēlu bifšteku džentlmenim uz acs - pret sasitumu, ser, nav nekā labāka par jēlu bifšteku; auksts laternas stabs ļoti labs, bet laternas stabs neērts - sasodīti neveikli pusstundu stāvēt uz ielas ar aci pie laternas staba - ko - ļoti labi - ha, ha!

Un svešinieks, elpu neatņemdams, vienā vilcienā izdzēra puspintes karsta groka un atlaidās krēslā tik omulīgi, it ka nebūtu noticis nekas neparasts.

Kamēr viņa trīs ceļa biedri cītīgi izteica pateicību jaunajam paziņam, misteram Pikvikam bija pietiekoši daudz laika novērot tā apģērbu un ārējo izskatu.

Viņš bija apmēram vidēja auguma, bet sava kalsnuma un garo kāju dēļ izskatījās daudz lielāks. Zaļie svārki bezdelīgastu laikā bijuši smalks apģērba gabals, bet, acīm redzot, tajos laikos tie bija greznojuši daudz īsāku vīru par šo svešinieku, jo notraipītās un apdilušās piedurknes tikko sniedzās līdz delnu locītavām. Svārki bija cieši sapogāti līdz pašam zodam, tāpēc uz muguras draudēja pārplīst; kaklu rotāja vecs kaklauts, bet no krekla apkakles nebija ne zīmes. Melnās, paīsās bikses šur un tur rādīja tos spīdīgos plankumus, kas liecina par ilgu kalpošanu, un ar lencītēm bija ļoti cieši uzspīlētas uz lāpītām un labotām kurpēm, it kā lai noslēptu netīrās, baltās zeķes, kas tomēr bija skaidri redzamas. Viņa vecā, izlocītā platmale nevarēja noslēpt garos, melnos matus, kas nevērīgās cirtās nokarājās abpus sejas; un starp cimdiem un svārku piedurknēm bija redzamas kailas roku locītavas. Seja bija kalsna un noliesējusi, bet visai viņa ārienei piemita kaut kāda bezrūpīgas nekaunības un pilnīgas pašpārliecinātības izteiksme.

Tāds bija cilvēks, uz kuru misters Pikviks cieši noskatījās caur savām brillēm (ko bija laimīgā kārtā atkal atradis) un kuram viņš, kad draugi bija paguruši, sāka ar izmeklētiem izteicieniem izsacīt vissiltāko pateicību par nesen parādīto palīdzību.

- Tas nav nekas, - svešinieks teica, tūliņ viņu pārtraukdams, - diezgan runāts - ne vārda vairāk; brašs zēns tas vedējs - pamatīgi rīkojas ar saviem pieciem; bet, ja es bijis tas jūsu draugs zaļajos svārkos - velns lai parauj - iedauzītu viņam galvu - skaidrs kā diena - viens kaķa brēciens - pīrādziņu vīram arī - bez jokiem.

Šo sakarīgo runu pārtrauca Ročestras[4] kučieris, kas ienāca un paziņoja, ka «Komodors»[5] tūliņ došoties ceļā.

- «Komodors»! - svešinieks iesaucās, pielēkdams kājās. Mana kariete - par vietu samaksāts - ārpusē - samaksājiet jūs par groku - negribu mainīt piecnieku - sudrabnauda viltota - Bramedžemas pogas[6] - tas neder - nav noieta - vai ne? - Un viņš blēdīgi pakratīja galvu.

Tā nu sagadījās, ka arī misters Pikviks un viņa trīs biedri bija ieraudzījuši Ročestru par savu pirmo pieturas vietu, un, pavēstījuši savam jaunajam paziņam, ka ceļo uz to pašu pilsētu, viņi nolēma ieņemt sēdekļus karietes aizmugurē, kur visi varēja sēdēt kopā.

- Augšup! - svešinieks teica, palīdzēdams misteram Pikvikam tikt uz jumta tik strauji, ka šī džentlmeņa cieņa no tā diezgan stipri cieta.

- Bagāža, ser? - kučieris apjautājās.

- Kam - man? Šis papīra sainītis, tas ir viss, - pārējā bagāža iet pa ūdens ceļu - aiznaglotas kastes - lielas kā mājas - smagas, smagas, sasodīti smagas, - svešinieks attrauca, iespiezdams pēc iespējas dziļāk kabatā brūno papīra sainīti, kas radīja stipras aizdomas, ka tā saturs ir viens krekls un viens kabatas lakatiņš.

- Galvas, galvas - piesargiet galvas! - runīgais svešinieks iekliedzās, kad viņi pabrauca zem zemās arkas, kas tajās dienās kalpoja par pasta sētas vārtiem. - Briesmīga vieta - ļoti bīstami - šajās dienās - pieci bērni - māte - gara lēdija, ēda sendvičus - aizmirsa arku - kraks - bērni paskatās apkārt - mātei galva nost - sendvičs rokā - nav mutes, kur iebāzt - ģimenes galvai galva nost - šausmīgi, šausmīgi!

Skatāties uz Vaitholu[7], ser? - jauka vieta - mazs lodziņš - tur ar kādam nocēla galvu, vai ne, ser? - tas arī pietiekoši neuzmanījās - vai ne, ser, ko?

- Es domāju par to, - misters Pikviks ieteicās, - cik dīvaini grozīgi ir cilvēku likteņi.

- Ā! Es saprotu - šodien pa pils durvīm iekšā, rīt pa logu ārā. Filozofs, ser?

- Cilvēku raksturu novērotājs, ser, - misters Pikviks atsacīja.

- Ā, es tāpat. Kā lielākā daļa cilvēku, kam maz darba un vēl mazāk ienākumu.

Dzejnieks, ser?

- Manam draugam misteram Snodgrasam ir stipras poētiskas tieksmes, - misters Pikviks atbildēja.

- Man arī, - svešinieks teica. - Episka poēma - desmittūkstoš rindas - Jūlija revolūcija - sacerēta notikuma vieta - Marss dienā, Apolons naktī - dārd lauka lielgabals, un skan lira.

- Vai jūs bijāt šī slavenā notikuma aculiecinieks, ser? - misters Snodgrass apvaicājās.

- Aculiecinieks! Domāju gan.[8] - Izšāvu musketi - prātā iešāvās ideja - ieskrēju vīnūzī - uzrakstīju - atkal atpakaļ - bliukš, blaukš - jauna ideja - atkal krodziņā - tinti un spalvu - atkal atpakaļ - cērt un dur - slavens laiks, ser. Sportists, ser? - Viņš negaidot pievērsās misteram Vinklam.

- Mazliet, ser, - šis džentlmenis atbildēja.

- Lieliska nodarbošanās, ser - lieliska nodarbošanās. Suņi, ser?

- Patlaban gan ne, - misters Vinkls teica.

- Ā! Jums vajag turēt suņus - lieliski dzīvnieki - gudri radījumi - kādreiz man pašam bija suns - pointers - pārsteidzošs instinkts - kādu dienu medībās - iegāju iežogojumā - uzsvilpu - suns apstājās - atkal uzsvilpu - Ponto! - nenāk, stāv kā miets - saucu viņu - Ponto, Ponto! - nekustas - suns stāv kā pienaglots - skatās uz kādu uzrakstu - paskatījos un redzēju: «Medību uzraugam pavēlēts nošaut visus suņus, kas iegājuši šai iežogojumā» - negāja garām - brīnišķīgs suns - vērtīgs suns - ļoti.

- Tas ir vienreizējs gadījums, - misters Pikviks sacīja. - Vai jūs atļausit man to pierakstīt?[9]

- Protams, ser, protams, - vēl kaut simt nostāstu par šo dzīvnieku. - Skaista meitene, ser. - (Misteram Tresijam Tapmenam, kas bija veltījis dažus antipikvikiskus skatienus kādai jaunai lēdijai ceļmalā.)

- Ļoti, - misters Tapmens atzina.

- Angļu meitenes nav tik skaistas kā spānietes - cēlas sievietes - mati kā piķis - melnas acis - piemīlīgas formas - jaukas sievietes - skaistas.

- Jūs esat bijis Spānijā, ser? - misters Tapmens jautāja.

- Dzīvoju tur - veselu mūžību.

- Daudz uzvaru, ser? - misters Tapmens apvaicājās.

- Uzvaru? Tūkstošiem. Dons Bolaro Ficgigs - grands - vienīgā meita - donna Kristīna - brīnišķīga sieviete - mīlēja mani līdz ārprātam - greizsirdīgs tēvs - cēlsirdīga meita - patīkams anglis - donna Kristīna izmisumā - zilskābe - manā ceļa somā kuņģa pumpis - izdarīja operāciju - vecais Bolaro aizgrābts - piekrīt, ka savienojamies - sadotas rokas un asaru plūdi - romantisks notikums - ļoti.

- Vai šī lēdija tagad ir Anglijā, ser? - taujāja misters Tapmens, uz kuru meitenes pievilcīgo īpašību apraksts bija atstājis spēcīgu iespaidu.

- Mirusi, ser, - mirusi, - svešinieks atteica, pielikdams pie labās acs kāda ļoti veca batista kabatas lakatiņa niecīgās atliekas. - Pēc kuņģa skalošanas vairs neatlaba - vājš organisms - krita par upuri.

- Un viņas tēvs? - poētiskais Snodgrass jautāja.

- Bēdas un sirdēsti, - svešinieks atbildēja. - Pēkšņi pazuda - valodas visā pilsētā - meklēja visur - bez panākumiem - pēkšņi apstājās darboties fontāns uz galvenā laukuma - pagāja nedēļas - vēl arvien nestrādā - pieņēma strādniekus, kas iztīra - izsūknēja ūdeni - atrada sievastēvu ar galvu uz leju iesprūdušu galvenajā caurulē, ar pilnīgu grēku nožēlas rakstu labās kājas zābakā - izvilka viņu, un fontāns saka darboties tikpat labi kā agrāk.

- Vai jūs atļausit man pierakstīt šo romantisko notikumu, ser? - misters Snodgrass ieteicās dziļi saviļņots.

- Protams, ser, protams, - vēl piecdesmit tādu pašu, ja gribat dzirdēt - neparasta mana dzīve - diezgan interesanta biogrāfija - nav nekā ārkārtīga, bet tomēr neparasta.

Tādā pašā garā, zirgu apmaiņas laikā iedzerdams pa glāzei alus iesprausta teikuma vietā, svešinieks turpināja, kamēr viņi sasniedza Ročestras tiltu, un tai laikā mistera Pikvika un mistera Snodgrasa piezīmju grāmatiņas bija pilnīgi pierakstītas ar izmeklētām vietām no viņa piedzīvojumiem.

- Majestātiskas drupas! - misters Ogastess Snodgrass izsaucās ar visu viņam raksturīgo poētisko dedzību, kad viņi ieraudzīja skaisto, veco pili.

- Kāds darba lauks vēsturniekam! - bija vārdi, kas nāca no mistera Pikvika mutes, kad viņš pielika tālskati pie acs.

- Ā! skaista vieta, - svešinieks attrauca, - slavena celtne - draudīgas sienas - brūkošas arkas - tumši nostūri - drūpošas kāpnes. - Arī vecā katedrāle - pazemes smaka - svētceļnieku kājas nodeldējušas vecos kāpienus - mazas sakšu durvis[10] - biktskrēsli, kas līdzīgi teātru kasieru būdām - dīvaini cilvēki šie mūki. Pāvesti un lordi mantziņi, un visāda veida večuki ar resnām, sarkanām sejām un ielauztiem deguniem, tie katru dienu taisīja tračus - ādas kamzoļi - šautenes ar degli - sarkofags - jauka vieta - vecas leģendas - dīvaini nostāsti, lieliski.

Un svešinieks turpināja monologu, kamēr viņi sasniedza «Buļļa viesnīcu»

Haistrītā, kur kariete apstājās.

- Vai jūs apmetīsieties šeit, ser? - misters Nataniēls Vinkls jautāja.

- šeit - es ne - bet jums ieteicu - laba vieta - jaukas gultas. Blakus mājā Raita viesnīca, - dārga - ļoti dārga - puskronas rēķina, ja paskatāties vien uz apkalpotāju - ja ēdat pusdienas pie drauga, liek maksāt vēl vairāk nekā tad, kad jūs ēdat viesnīcā - jocīgi zeļļi - ļoti.

Misters Vinkls pievērsās misteram Pikvikam un pačukstēja dažus vārdus, misters Pikviks pačukstēja misteram Snodgrasam, misters Snodgrass misteram Tapmenam, un visi piekrītoši pamāja. Misters Pikviks uzrunāja svešinieku.

- Jūs, ser, mums šorīt izdarījāt svarīgu pakalpojumu, - viņš teica, - vai jūs atļausit parādīt jums mazu pateicību un lūgt jūs piedalīties pusdienās?

- Ar lielāko prieku - neuzdrošinos dot priekšrakstus, bet cepta vista ar sēnēm - varena lieta! Cikos?

- Palūkosimies, - misters Pikviks atbildēja, izvilkdams pulksteni, - pašlaik ir gandrīz trīs. Sacīsim - piecos?

- Man tas ļoti, izdevīgi, - svešinieks atteica, - tieši piecos - līdz tam - kā redzat.

Un, pacēlis savu ielocīto cepuri dažas collas no galvas un bezrūpīgi uzlikdams to krietni šķībi uz vienas auss, svešinieks, kam no kabatas rēgojās papīra sainītis, žigli aizgāja pa sētu un iegriezās Haistrītā.

- Redzams, ka viņš ir ceļojis pa daudzām zemēm un rūpīgi novērojis cilvēkus un lietas, - misters Pikviks piezīmēja.

- Man gribētos redzēt viņa poēmu, - misters Snodgrass ieminējās.

- Es labprāt būtu gribējis redzēt to suni, - misters Vinkls piebilda.

Misters Tapmens neteica nekā, bet domāja par donnu Kristīnu, vēdera pumpi un fontānu, un viņa acis pildījās asarām.

Noīrējuši atsevišķu viesistabu, apskatījuši guļamistabas un pasūtījuši pusdienas, draugi izgāja apskatīt pilsētu un tuvāko apkārtni.

Rūpīgi pārlasījuši mistera Pikvika piezīmes par četrām pilsētām - Straudu, Ročestru, Četemu un Bromptonu, mēs neatrodam, ka viņa iespaidi būtiski atšķirtos no citu ceļotāju iespaidiem, kuri pārstaigājuši šo apvidu. Viņa apraksts tiek mazliet saīsināts.

«Liekas, ka šo pilsētu galvenie ražojumi,» misters Pikviks izsakās, «kā rādās, ir kareivji, jūrnieki, ebreji, krīts, garneles, virsnieki un kuģu būvētāji. No pārdošanai piedāvātām precēm dzīvākajās ielās visvairāk redz kuģu piederumus, sausiņus, ābolus, butes un austeres. Ielās vērojams dzīvesprieks un rosība, kam galvenais cēlonis ir militāro personu jautrais noskaņojums. Garam, ko iedvesmo cilvēkmīlestība, ir tiešām baudījums vērot šos brašos vīrus streipuļojam aiz dzīva gara un garīgu dzērienu pārpilnības, sevišķi, ja atceramies, ka viņiem seko un ar viņiem jokojas puikas, kam tas sagādā lētu un nevainīgu izpriecu. Nekas (piemetina misters Pikviks) nav pārāks par šo vīru labsirdību. Dienu pirms manas ierašanās vienu no viņiem visrupjākā kārtā apvainoja kādā krodziņā. Bufetes meitene bija kategoriski atteikusies izsniegt viņam vēl dzērienus; atbildot uz to, viņš (tikai pa jokam) izvilka savu bajoneti un ievainoja šo meiteni plecā. Un tomēr šis krietnais puisis otrā rītā pirmais ieradās šai iestādē un izteica savu gatavību atstāt šo lietu bez ievērības un aizmirst notikušo!

Tabakas patēriņš šajās pilsētās (misters Pikviks turpina), kā liekas, ir ļoti liels, un smarža, kas piepilda ielas, droši vien ir ārkārtīgi patīkama tiem, kas ļoti ciena smēķēšanu. Paviršs novērotājs varētu iebilst pret netīrību, kas ir šo pilsētu raksturīgākā pazīme, bet tiem, kas šai netīrībā saskata norādījumu uz dzīvu satiksmi un tirdzniecības uzplaukumu, tā ir tiešām patīkama.»

Tieši pulksten piecos ieradās svešinieks un drīz pēc tam pusdienas. No sava papīra sainīša viņš bija šķīries, bet viņa apģērbs palicis bez pārmaiņām, un pats viņš bija vēl runīgāks, ja tas vispār iespējams.

- Kas tas tāds? - viņš jautāja, kad apkalpotājs nocēla vāku vienai no bļodām.

- Butes, ser.

- Butes - ā! - lieliska zivs - tās visas nāk no Londonas - pasažieru kariešu īpašnieki rīko politiskas pusdienas - karietes ar butēm - dučiem grozu - veikli zēni. Glāzi vīna, ser?

- Labprāt, - misters Pikviks atteica, un svešinieks dzēra vīnu, saskandinājis vispirms ar viņu un tad ar misteru Snodgrasu, un tad ar misteru Tapmenu, un tad ar misteru Vinklu, un tad ar visiem kopā, gandrīz tikpat ātri, kā runāja.

- Apkalpotāj, uz kāpnēm velnišķīga nekārtība, - svešinieks teica. - Solus nes augšā - namdari nāk lejā - lampas, glāzes, arfas. Kas te notiks?

- Balle, ser - apkalpotājs paskaidroja.

- Asambleja, ko?

- Nē, ser, ne asambleja, ser. Balle labdarīgiem mērķiem, ser.

- Vai nezināt, ser, vai šajā pilsētā ir daudz skaistu sieviešu? - misters Tapmens ievaicājās ar lielu interesi.

- Lieliskas - brīnišķīgas. Kenta[11], ser - katrs pazīst Kentu - āboli, ķirši, apiņi un sievietes. Glāzi vīna, ser?

- Ar lielāko prieku, - misters Tapmens atbildēja. Svešinieks ielēja un izdzēra.

- Man ļoti gribētos tur būt, - misters Tapmens ieminējās, atjaunodams sarunu par balli, - ļoti gribētos.

- Biļetes dabūjamas bufetē, ser, - apkalpotājs teica, - par pusgineju, ser.

Misters Tapmens atkal izteica nopietnu vēlēšanos piedalīties šajās svinībās, bet, nerazdams atbildes ne mistera Snodgrasa apmiglotajās acīs, ne mistera Pikvika izklaidīgajā skatienā, viņš ar lielu dedzību ķērās pie portvīna un deserta, kas nupat bija uzlikts galdā. Apkalpotājs aizgāja, atstādams draugus baudīt pāris omulīgu stundu, kas seko pusdienām.

- Lūdzu, piedodiet, ser, - svešinieks ieteicās, - pudele stāv - laidiet apkārt - pa saulei - lai tek - līdz dibenam.

Un viņš izdzēra savu glāzi, ko pirms pāris minūtēm bija pielējis, un pielēja atkal ar tāda cilvēka žestu, kurš pie tā pieradis.

Vīnu izdzēra un pasūtīja jaunu krājumu. Viesis runāja, pikvikieši klausījās.

Misters Tapmens ar katru brīdi vairāk jutās noskaņots par labu ballei. Mistera Pikvika sejā kvēloja visu aptveroša cilvēkmīlestība, bet misters Vinkls un misters Snodgrass bija cieši iemiguši.

- Tie tur augšā sāk, - svešinieks teica, - paklausieties - noskaņo vijoles - tagad arfu - iet vaļā.

Dažādās skaņas, kas atrada ceļu lejup, vēstīja pirmās kadriļas sākumu.

- Kā man gribētos tur būt! - atkal ieteicās misters Tapmens.

- Man tāpat, - svešinieks atsaucās, - sasodītā bagāža - liellaivas kustas lēni - nav ko uzvilkt - nepatīkami, vai ne?

Viens no pikvikiešu teorijas pamatprincipiem bija vēlēt visiem labu, un neviens nesekoja šim cēlajam principam dedzīgāk kā misters Tresijs Tapmens. Savienības protokolos atzīmēts gandrīz neticams skaits gadījumu, kad šis lieliskais cilvēks sūtījis labdarības objektus mājās pie citiem kluba biedriem pēc apvalkātām drēbēm vai palīdzības naudā.

- Es būtu ļoti priecīgs, ja varētu jums šim nolūkam aizdot uzvalku, - misters Tresijs Tapmens ieminējās, - bet jūs esat diezgan tievs, un es esmu...

- Diezgan resns - kā Bakhs vīra gados - norāvis lapas - nokāpis no mucas un uzvilcis kašmiru, ko? - kas nav caur krānu laists, bet ar velšanu iztaisīts skaists - ha, ha! Padodiet pudeli!

Vai nu misters Tapmens bija mazliet sašutis par pavēlošo toni, kādā viņu uzaicināja pasniegt vīnu, kas svešiniekam tik ātri tecēja iekšā, vai arī viņš ļoti taisnīgi jutās apvainots par to, ka iespaidīgu Pikvika kluba biedru necienīgā kārtā salīdzina ar Bakhu, kas nokāpis no mucas, - ir jautājums, kas vēl nav pilnīgi noskaidrots. Viņš pasniedza pudeli, divreiz nokāsējās un dažas sekundes stingri skatījās uz svešinieku, bet, tā kā šis indivīds viņa pētošo skatienu, kā likās, nemaz neievēroja, viņš pamazām nomierinājās un atgriezās pie valodas par balli.

- Es gribēju sacīt, ser, - viņš teica, - ka manas drēbes jums būtu par lielām, bet kāds mana drauga Vinkla uzvalks jums varbūt derētu labāk.

Svešinieks nomēroja misteru Vinklu ar acīm, un tās apmierināti iemirdzējās, kad viņš sacīja:

- Pašā laikā.

Misters Tapmens palūkojās apkārt. Vīns, parādījis savu iemidzinošo spēku pie mistera Snodgrasa un mistera Vinkla, bija pārņēmis arī mistera Pikvika prātus. Šis džentlmenis bija pakāpeniski izgājis cauri tām dažādajām stadijām, kas ievada letarģiju, ko rada pusdienas un pusdienu turpinājums. Viņš bija pārdzīvojis parastās pārejas no jautrības kalngaliem līdz bēdu dziļumiem, no bēdu dziļumiem līdz jautrības kalngaliem. Kā gāzes spuldze uz ielas, kad tās caurulē pūš vējš, viņš uz mirkli bija mirdzējis pārdabiskā spožumā, tad sarāvies tikko ieraugāms, pēc īsa starpbrīža atkal uzliesmojis, lai uz mirkli dotu gaismu, tad plivinājies kā nedroša, šaudīga gaismiņa, līdz pēdīgi izdzisis pavisam. Viņa galva bija noslīgusi uz krūtīm, un nemitīga krākšana un norīstīšanās pa starpām bija vienīgie dzirdamie norādījumi par lielā vīra klātbūtni.

Misteram Tapmenam bija liels kārdinājums ierasties ballē un gūt pirmos iespaidus par Kentas lēdiju skaistumu. Tikpat liels kārdinājums bija ņemt sev līdzi svešinieku.

Viņam bija pilnīgi nepazīstama šī pilsētiņa un tās iedzīvotāji, bet svešiniekam, kā likās, bija tik plašas zināšanas par abiem, it kā viņš te būtu dzīvojis no pašas bērnības.

Misters Vinkls bija aizmidzis, un misteram Tapmenam tādās lietās bija pietiekoši daudz piedzīvojumu, lai zinātu, ka pamodies tas paklausīs dabas likumam un tūliņ gāzīsies gultā. Misters Tapmens svārstījās.

- Pielejiet glāzi un padodiet pudeli! - nenogurdināmais svešinieks skubināja.

Misters Tapmens darīja, kā teikts, un pēdējā glāze pamudināja viņu galīgi izšķirties.

- Vinkla guļamistabā var ieiet no manējās, - misters Tapmens teica. - Ja es viņu tagad pamodinātu, es viņam nevarētu ieskaidrot, ko man vajag, bet es zinu, ka viņam ceļa somā ir viens uzvalks, un, un jūs ar to aizietu uz balli un pēc mūsu atgriešanās atkal novilktu, es to varētu atlikt atpakaļ, viņu pašu ar šo lietu nemaz neapgrūtinot.

- Vareni, - svešinieks attrauca, - lielisks plāns - sasodīti neērta situācija - kastēs četrpadsmit uzvalku, un jāvelk mugurā cita uzvalks - tā ir ļoti laba doma - ļoti.

- Mums jāiegādājas biļetes, - misters Tapmens aizrādīja.

- Nav vērts skaldīt gineju, - svešinieks teica, - izmetīsim, kam jāmaksā par abiem - es saucu, jūs metat - nu tad - sieviete - sieviete - burvīgā sieviete.

Un sovrins nokrita ar pūķi[12] (pieklājīgi sauktu par sievieti) virspusē.

Misters Tapmens piezvanīja, nopirka biļetes un pieprasīja sveces. Vēl pēc ceturtdaļstundas svešinieks bija pilnīgi uzposies mistera Nataniēla Vinkla uzvalkā.

- Tas ir jauns uzvalks, - misters Tapmens aizrādīja, kad svešinieks ļoti apmierināts aplūkoja sevi sienas spogulī. - Pirmais uzvalks ar mūsu kluba pogu, - un viņš vērsa sava biedra uzmanību uz lielu, apzeltītu pogu, kam vidū bija mistera Pikvika attēls un abās pusēs burti «P. K.».

- «P. K.», - svešinieks noteica, - dīvains izrotājums - vecā puikas bilde un «P. K.»

- ko nozīmē «P. K.» - pārākais kostīms, ko?

Misters Tapmens ar augošu sašutumu ļoti nopietni izskaidroja mistisko devīzi.

- Viducī diezgan īss, vai ne? - svešinieks prātoja, griezdamies pats ap sevi, lai paskatītos spogulī uz muguras pogām, kas atradās pusceļā uz pleciem. - Kā pastnieka svārki - tiem gan ir jocīgi svārki - šūti pēc līguma - bez mēra - tā kunga ceļi ir neizdibināmi - visi īsie vīri dabū garus svārkus, visi garie - īsus.

Tādā garā turpinādams, mistera Tapmena jaunais paziņa sakārtoja savu uzvalku jeb, pareizāk sakot, mistera Vinkla uzvalku un mistera Tapmena pavadībā uzkāpa pa kāpnēm, kas veda uz balles telpām.

- Jūsu vārdi, ser? - teica vīrs pie durvīm.

Misters Tresijs Tapmens panāca uz priekšu, lai paziņotu savus titulus, kad svešinieks viņu apturēja:

- Nekādus vārdus. - Un tad pačukstēja misteram Tapmenam: - Vārdus nav nozīmes minēt - nav, pazīstami - savā ziņā ļoti labi vārdi, bet nav izcili - lieliski vārdi mazām viesībām, bet lielā sarīkojumā tiem nebūs iespaida - incog., tas ir īstais - džentlmeņi no Londonas - ievērojami ārzemnieki - vienalga, kas.

Durvis atvērās, un misters Tresijs Taprhens un svešinieks iegāja balles zālē.

Tā bija gara telpa ar sarkani apklātiem soliem un vaska svecēm stikla kandelabros.

Muzikanti bija droši ieslēgti uz paaugstinājuma stāvošā būrī, un divi vai trīs dejotāju komplekti sistemātiski ņēma cauri kadriļas. Blakus istabā atradās divi kāršu galdi, un divi pāri vecu lēdiju līdz ar atbilstošu skaitu resnu džentlmeņu tur spēlēja vistu.

Pēdējā tūre beidzās, dejotāji sāka pastaigāties pa zāli, un misters Tapmens ar savu biedru nostājās kaktā, lai aplūkotu viesus.

- Apburošas sievietes, - misters Tapmens jūsmoja.

- Pagaidiet brītiņu, - svešinieks sacīja, - šis vēl nav nekas - augstmaņi vēl nav sanākuši - jocīga pilsētiņa. Augstākie doku darbinieki nepazīst zemākos doku darbiniekus. Zemākie doku darbinieki nepazīst sīkos muižniekus - sīkie muižnieki nepazīst tirgotājus - valdības komisārs nepazīst nevienu.

- Kas ir tas jaunais zēns masku kostīmā, tas ar gaišiem matiem un iesarkanām acīm? - misters Tapmens gribēja zināt.

- Klusāk, lūdzu, - iesarkanas acis - masku kostīms - jauns zēns - kas par muļķībām

- deviņdesmit septītā pulka karodznieks - godājamais Vilmots Snaips - ievērojama ģimene - Snaipi - ļoti.

- Sers Tomass Klabers, lēdija Klabere un mis Klaberes! - Stentora balsī nosauca vīrs pie durvīm.

Visa zāle saviļņojās, kad ienāca garš vīrs zilos svārkos ar spožām pogām, liela lēdija zilā atlasā un divas jaunas tāda paša izmēra lēdijas pēc modes darinātos tādas pašas krāsas tērpos.

- Valdības komisārs - doku priekšnieks - liels vīrs - ļoti ievērojams cilvēks, - svešinieks čukstēja misteram Tapmenam ausī, kamēr labdarības komiteja aizvadīja seru Tomasu Klaberu ar ģimeni uz zāles otru galu.

Godājamais Vilmots Snaips un citi ievērojami džentlmeņi sapulcējās apliecināt savu padevību mis Klaiberēm, bet sers Tomass Klabers stāvēja taisns kā miets un pār savu melno kaklautu majestātiski noskatījās uz sarīkojuma viesiem.

- Misters Smitijs, misis Smitija un mis Smitijas! - tā skanēja nākošais pieteikums.

- Kas ir misters Smitijs? - misters Tapmens jautāja.

- Kāds tur no dokiem, - svešinieks atbildēja.

Misters Smitijs goddevīgi paklanījās seram Tomasam Klaberam. un sers Tomass Klabers atbildēja sveicienam labvēlīgā pārākuma apziņā. Lēdija Klabere ar lorneti kā ar teleskopu aplūkoja misis Smitiju un ģimeni, un misis Smitija savukārt noskatījās uz misis Kautkāducitu, kuras vīrs vispār nestrādāja dokos.

- Pulkvedis Balders, misis Baldere un mis Baldere, - tie bija nākošie, kas ieradās.

- Garnizona priekšnieks, - svešinieks ziņoja, atbildēdams mistera Tapmena jautājošajam skatienam.

Mis Klaberes silti apsveica mis Balderi. Misis Balderes un lēdijas Klaberes savstarpējā apsveicināšanās bija ļoti draudzīga. Pulkvedis Balders un sers Tomass Klabers piedāvāja viens otram savas tabakas dozes un izskatījās ļoti līdzīgi diviem Aleksandriem Selkirkiem[13] - valdniekiem pār visu, ko acis skata.

Kamēr pilsētiņas aristokrātija - Balderi, Klaberi un Snaipi - tādā kārtā uzturēja savu cieņu zāles labākajā galā, pārējās sabiedrības kārtas atdarināja viņu piemēru citās vietās. Mazāk aristokrātiskie deviņdesmit septītā pulka virsnieki veltīja savu uzmanību mazāk iespaidīgo doku ierēdņu ģimenēm. Advokātu sievas un vīna tirgotāja sieva vadīja trešo kastu (aldara sieva apmeklēja Balderus), un pasta kantora turētāja misis Tomlinsone, likās, bija ar vispārēju piekrišanu izvēlēta tirgoņu kārtas vadone.

Viens no vispopulārākajiem personāžiem savās aprindās bija kāds mazs, resns vīrs, kura stāvie melnie mati apņēma plašu, kailu laukumu galvvidū, - doktors Slemmers, deviņdesmit septītā pulka ārsts. Doktors iešņauca tabaku ar visiem, tērzēja ar visiem, smējās, dejoja, jokojās, spēlēja vistu, darīja visu ko un bija visur. Šīm nodarbībām, lai cik daudzas un dažādas tās bija, mazais doktors pievienoja vēl vienu, svarīgāku par visām citām, - viņš bija nenogurdināms, izrādot neatslābstošu un kvēlu uzmanību kādai mazai, vecai atraitnei, kuras greznais tērps un rotas lietu pārpilnība ieteica viņu kā ļoti vēlamu piedevu ierobežotiem ienākumiem.

Misters Tapmens un viņa biedrs kādu brīdi bija noskatījušies uz doktoru un atraitni, kad svešinieks pārtrauca klusumu:

- Kaudzēm naudas - pavecāka jaunkundze - plātīgs doktors - nav slikta ideja - labs joks.

Tādi bija saprotamie izteicieni, kas nāca no viņa lūpām. Misters Tapmens jautājoši paskatījās viņam sejā.

- Es dejošu ar atraitni, - svešinieks teica.

- Kas viņa ir? - misters Tapmens jautāja.

- Nezinu - savu mūžu neesmu redzējis - jāizgriež doktoram pogas - aiziet.

Un svešinieks šķērsoja zāli un, atspiedies pret kamīnu, sāka ar godbijīgu un melanholisku apbrīnu vērties mazās, vecās lēdijas tuklajā sejā. Misters Tapmens noskatījās mēmā izbrīnā. Svešinieks ātri guva panākumus; mazais doktors patlaban dejoja ar kādu citu lēdiju - atraitnei izkrita vēdeklis, svešinieks to pacēla un pasniedza - smaids - palocīšanās - reveranss - īsa saruna. Svešinieks droši devās pie ceremonijmeistara un atgriezās kopā ar to; maza iepazīšanās pantomīma, un svešinieks ar misis Badžeri ieņēma savas vietas kadriļā.

Lai cik liels bija mistera Tapmena pārsteigums par šo notikumu straujo gaitu, doktora pārsteigums bija daudzkārt lielāks. Svešinieks bija jauns, un atraitne jutās glaimota. Doktora lakstošanos atraitne vairs neievēroja, un doktora sašutums uz viņa nesamulsināmo sāncensi neatstāja nekādu iespaidu. Doktors Slemmers bija kā triekas ķerts. Lai viņu, doktoru Slemmeru no deviņdesmit septītā pulka, vienā acumirklī iznīcinātu vīrs, ko neviens agrāk nebija redzējis un ko pat tagad neviens nepazina!

Doktors Slemmers - doktors Slemmers no deviņdesmit septītā pulka atstumts! Neiespējami! Tas nevarēja būt! Jā, tā tomēr bija. Kas tas! Iepazīstina ar savu draugu!

Vai viņš varēja ticēt savām acīm! Viņš paskatījās atkal un ar sāpēm bija spiests atzīt, ka acis rāda patiesību; misis Badžere dejoja ar misteru Tresiju Tapmenu, tas bija neapšaubāms fakts. Atraitne viņa acu priekšā ar neparastu straujumu kustējās dejā, un misters Tapmens lēkāja tai apkārt ar vissvinīgāko sejas izteiksmi, dejodams tā (kā to mēdz darīt krietni daudz ļaužu), it kā kadriļa nebūtu nekāda smiekla lieta, bet smags pārbaudījums jūtām, tāds, kas prasa nelokāmu apņēmību.

Doktors klusi un pacietīgi panesa visu šo, kā arī to, kas sekoja pēc tam, - negusa[14] piedāvāšanu, glāžu apmainīšanu, steigšanos pēc cepumiem un koķetēšanu, bet dažas sekundes pēc tam, kad svešinieks bija pazudis, lai pavadītu misis Badžeri līdz viņas karietei, viņš žigli metās laukā no zāles, un līdz šim apvaldītais sašutums spiedās ārā ar dusmu sviedriem no visām viņa sejas porām.

Svešinieks patlaban atgriezās, un misters Tapmens bija viņam blakus. Svešais runāja klusā balsī un smējās. Mazais doktors slāpa pēc viņa asinīm. Viņš taču gavilēja! Viņš triumfēja!

- Ser! - doktors teica briesmīgā balsī, pasniegdams vizītkarti un atkāpdamies gaiteņa stūrī. - Mans vārds ir Slemmers, doktors Slemmers, ser, - deviņdesmit septītais pulks - Četemas kazarmas - mana vizītkarte, ser, mana vizītkarte.

Viņš būtu vēl ko sacījis, bet dusmas viņu slāpēja nost.

- Ā! - svešinieks vēsi atbildēja. - Slemmers - ļoti pateicos - pieklājīga uzmanība - pašlaik neesmu slims, Slemmer, - bet, kad būšu, pieklauvēšu pie jums.

- Jūs... jūs esat afērists, ser! - saniknotais doktors elsa. - Zaķapastala... gļēvulis... melis... un... un... vai nekas jūs nepiespiedīs dot man savu vizītkarti, ser?

- O, es saprotu, - svešinieks noteica it kā pie sevis, - neguss šeit pārāk stiprs - devīgs saimnieks - ļoti muļķīgi - ļoti - limonāde daudz labāka - karstas telpas - vecāks džentlmenis - rīt par to būs jācieš - briesmīgi - briesmīgi.

Un viņš pagājās pāris soļu.

- Jūs esat apmeties šai namā, ser, - sadusmotais mazais vīriņš sauca, - jūs tagad esat piedzēries, ser; rīt jūs no manis kaut ko dzirdēsit, ser. Es jūs uzmeklēšu, ser, es jūs uzmeklēšu.

- Meklēt jūs varat, tikai šaubos, vai atradīsit, - nesatricināmais svešinieks atbildēja.

Doktors Slemmers uzlūkoja viņu neizsakāmā niknumā un ar strauju vēzienu uzgrūda sev galvā cepuri. Tad svešinieks ar misteru Tapmenu uzkāpa guļamistabā, lai noliktu atpakaļ uzvalku, ko viņi bija aizņēmušies no neapziņā iegrimušā Vinkla.

Šis džentlmenis gulēja ciešā miegā. Apģērbu ātri novietoja atpakaļ. Svešinieks bija ārkārtīgi jautrs, un misters Tresijs Tapmens, pilnīgi apmulsināts no vīna, negusa, ugunīm un lēdijām, uzskatīja visu šo lietu par lielisku joku. Viņa jaunais draugs atvadījās; un misters Tresijs Tapmens, pārvarējis nelielas grūtības, sameklējot to naktscepures vietu, kas paredzēta galvas ievietošanai, un pēdīgi, apgāzdams sveci, ko nopūlējās apdzēst, ar sarežģītu kustību sēriju iekļuva gultā un drīz pēc tam iegrima ciešā miegā.

Otrā rītā pulkstenis tikko bija nositis septiņi, kad mistera Pikvika visu aptverošo garu no neapziņas, kādā to bija novedis miegs, uzmodināja skaļa klauvēšana pie viņa istabas durvīm.

- Kas tur ir? - misters Pikviks izsaucās, pieceldamies gultā sēdus.

- Zābaku tīrītājs, ser.

- Ko jūs vēlaties?

- Lūdzu, ser, vai jūs man nevarētu pateikt, kurš džentlmenis no jūsu kompānijas valkā koši zilu fraku ar zeltītu pogu, uz kuras rakstīts «P. K.»?

«Tā ir nodota iztīrīt,» misters Pikviks nodomāja, «un šis cilvēks aizmirsis, kam tā pieder...»

- Misters Vinkls, - viņš atsaucās, - trešā istaba pa labi.

- Paldies, ser, - teica zābaku tīrītājs un aizgāja.

- Kas tur ir? - misters Tapmens atsaucās, kad skaļa klaudzināšana pie viņa durvīm pamodināja viņu no miega.

- Vai varu runāt ar misteru Vinklu, ser? - zābaku tīrītājs ārpusē atbildēja.

- Vinkl, Vinkl! - misters Tapmens sauca uz blakus istabu.

- Hallo! - no segu apakšas atskanēja vāja balss.

- Pēc jums prasa... pie durvīm...

Un, ar pūlēm izteicis šos vārdus, misters Tresijs Tapmens pagriezās uz otriem sāniem un atkal cieši aizmiga.

- Prasa! - misters Vinkls teica, žigli izlēkdams no gultas un uzvilkdams dažus apģērba gabalus. - Prasa! Tik tālu no pilsētas... kas, pie velna, te mani var prasīt?

- Kāds džentlmenis ēdamistabā, ser, - atbildēja zābaku tīrītājs, kad misters Vinkls atvēra durvis un nostājās viņa priekšā. - Džentlmenis saka, ka viņš jūs neaizkavēšot ne brīdi, ser, bet gaidīt viņš arī nevarot.

- Ļoti savādi! - misters Vinkls nobrīnījās. - Es tūliņ būšu lejā. Viņš steigšus apmeta pledu, uzvilka rītsvārkus un nogāja lejā. Kāda veca sieviete un pāris apkalpotāju slaucīja ēdamistabu, un kāds virsnieks dienesta uniformā skatījās ārā pa logu. Kad misters Vinkls ienāca, viņš pagriezās un stīvi palocīja galvu. Licis apkalpotājam iziet un ļoti rūpīgi aizvēris durvis, viņš teica:

- Misters Vinkls, man šķiet?

- Mans vārds ir Vinkls, ser.

- Jūs nebūsit pārsteigts, ser, ja es jums paziņošu, ka esmu šorīt šeit ieradies sava drauga uzdevumā - mans draugs ir doktors Slemmers no deviņdesmit septītā pulka.

- Doktors Slemmers! - misters Vinkls sacīja.

- Doktors Slemmers. Viņš lūdza mani izteikt viņa domas, ka jūsu vakardienas uzvešanās bijusi tāda, kādu neviens džentlmenis nevarētu paciest un (viņš piemetināja) kādu neviens džentlmenis pret otru neatļautos.

Mistera Vinkla pārsteigums bija pārāk īsts un pārāk acīm redzams, lai doktora Slemmera draugs to nepamanītu, tāpēc viņš turpināja:

- Mans draugs doktors Slemmers lūdza mani piebilst: viņš esot stingri pārliecināts, ka jūs vakar bijis piedzēries un, iespējams, neapzināties, cik ļoti jūs esat viņu apvainojis. Viņš uzdeva man pasacīt, ka gadījumā, ja jūs ar to gribat aizbildināt savu uzvešanos, viņš apmierināsies ar rakstisku atvainošanos, kas jums jāuzraksta pēc mana diktāta.

- Rakstisku atvainošanos! - misters Vinkls atbildēja tik pārsteigts, cik vien iespējams.

- Protams, otra iespēja jums ir zināma, - apmeklētājs vēsi atbildēja.

- Vai ar šo paziņojumu jūs sūtīja pie manis, nosaucot manu vārdu? - jautāja misters Vinkls, ko šī neparastā saruna bija galīgi samulsinājusi.

- Es pats tur nebiju klāt, - apmeklētājs atbildēja, - un, tā kā jūs esot noteikti atteicies dot doktoram Slemmeram savu vizītkarti, šis džentlmenis mani lūdza sameklēt cilvēku, kas valkā ļoti neparastu uzvalku - gaiši zilu fraku ar zeltītu pogu, uz kuras redzams kāda cilvēka attēls un burti «P. K.».

Misters Vinkls no pārsteiguma burtiski sagrīļojās, kad dzirdēja tik sīku sava uzvalka aprakstu. Doktora Slemmera draugs turpināja:

- Pēc aptaujas, ko nupat izdarīju pie bufetes, es pārliecinājos, ka minētā uzvalka īpašnieks kopā ar trijiem džentlmeņiem šeit ieradies vakar pēc pusdienas. Es nekavējoties liku apvaicāties džentlmenim, ko aprakstīja kā grupas vadītāju, un viņš tūliņ norādīja uz jums.

Ja Ročestras pils galvenais tornis pēkšņi būtu nokāpis no saviem pamatiem un nostājies pie ēdamistabas loga, mistera Vinkla pārsteigums būtu bijis tīrais nieks salīdzinājumā ar to dziļo izbrīnu, kādā viņš noklausījās šos vārdus. Viņa pirmā doma bija, ka uzvalks ticis nozagts.

- Vai atļausit man jūs uz brīdi aizkavēt? - viņš teica.

- Protams, - nelūgtais viesis atbildēja.

Misters Vinkls steigšus uzskrēja augšā un trīcošām rokām atvēra somu. Uzvalks bija parastajā vietā, bet pēc rūpīgas apskates uzrādīja acīm redzamas pazīmes, ka iepriekšējā vakarā ticis valkāts.

- Tā tas ir, - misters Vinkls noteica, ļaudams uzvalkam izslīdēt no rokām. - Es pēc pusdienām iedzēru pārāk daudz vīna un ļoti neskaidri atceros, ka pēc tam pastaigājos pa ielām un smēķēju cigāru. Nav noliedzams, ka es biju ļoti piedzēries. Es būšu pārģērbies frakā, kaut kur gājis un kādu apvainojis, - par to man nav šaubu, un šis paziņojums nu ir tās briesmīgās sekas.

To izteicis, misters Vinkls gāja atpakaļ uz ēdamistabu ar drūmu un briesmīgu lēmumu pieņemt kareivīgā doktora Slemmera izaicinājumu un sagatavoties uz visļaunākajām sekām.

Pieņemt šādu lēmumu misteru Vinklu pamudināja dažādi apsvērumi; pirmais no tiem bija viņa reputācija klubā. Viņu vienmēr bija uzskatījuši par lielu autoritāti jautājumos, kas attiecās uz sportu un izveicību visos to izpausmes veidos. Ja viņš šai pirmajā pārbaudes gadījumā kāptos atpakaļ sava vadoņa acu priekšā, viņa vārds un stāvoklis būtu zaudēts uz visiem laikiem. Bez tam viņš atcerējās bieži dzirdējis no tādās lietās piedzīvojušiem cilvēkiem, ka pēc sekundantu klusas vienošanās pistolēs reti kad ielādējot lodes, un bez tam viņš domāja, ka, ja lūgs misteru Snodgrasu par savu sekundantu un izteiksmīgos vārdos attēlos briesmas, šis džentlmenis varbūt to paziņos misteram Pikvikam, kas, protams, nezaudējot laiku, paziņos vietējām varas iestādēm, nepieļaujot sava sekotāja nogalināšanu vai sakropļošanu.

Ar tādām domām viņš atgriezās ēdamistabā un paziņoja savu lēmumu pieņemt doktora izaicinājumu.

- Vai jūs man nenorādītu kādu savu draugu, ar ko norunāt sastapšanās laiku un vietu? - virsnieks noprasīja.

- Tas ir gluži lieki, - misters Vinkls atbildēja, - pasakiet to man, un par sekundantu es parūpēšos vēlāk.

- Teiksim... šovakar, saulei rietot? - virsnieks bezrūpīgi apjautājās.

- Ļoti labi, - misters Vinkls atteica, savā sirdī nodomādams, ka tas ir ļoti slikti.

- Vai jūs zināt Pita fortu?[15]

- Jā, es to vakar redzēju!

- Ja jūs papūlētos iziet uz lauka blakus cietokšņa grāvim un, nonākot pie nocietinājumu stūra, iegrieztos taciņā pa kreisi un tad ietu taisni pa to, kamēr ieraugāt mani, es jūs aizvadītu līdz kādai vientuļai vietai, kur šo lietu var nokārtot bez bailēm no iejaukšanās.

«Bez bailēm no iejaukšanās!» misters Vinkls nodomāja.

- Tas, liekas, būtu viss, - virsnieks noteica.

- Es arī vairāk nekā nevaru iedomāties, - misters Vinkls atbildēja.

- Ar labu rītu.

- Ar labu rītu.

Un virsnieks aizgāja, svilpodams jautru melodiju.

Brokastis torīt pagāja smagā noskaņā. Misters Tapmens pēc pagājušās nakts neierastās izklaidēšanās nebija spējīgs piecelties. Misters Snodgrass, šķiet, pārdzīvoja poētisku dvēseles depresiju. Pat misters Pikviks izrādīja neparastu pieķeršanos klusēšanai un zelterim. Misters Vinkls nepacietīgi gaidīja izdevību. Drīz tāda radās.

Misters Snodgrass lika priekšā apskatīt pili, un, tā kā misters Vinkls bija vienīgais no draugiem, kas vēlējās iet, viņi aizgāja kopā.

- Snodgras, - misters Vinkls ierunājās, kad viņi bija izgājuši uz ielas, - Snodgras, mans dārgais draugs, vai es varu paļauties uz jūsu klusuciešanu?

To teikdams, viņš no visas sirds un visā nopietnībā cerēja, ka nevar paļauties.

- Varat, - misters Snodgrass atbildēja. - Es zvēru...

- Nē, nē, - Vinkls pārtrauca, pārbiedēts no domām, ka viņa draugs neapzinādamies dos zvērestu neziņot par divkauju, - nezvēriet, nezvēriet, tas ir pilnīgi lieki!

Misters Snodgrass nolaida roku, ko runādams bija poētiski pacēlis pret debesīm, un sagatavojās uzmanīgi klausīties.

- Man vajadzīga jūsu palīdzība, mans dārgais draugs, kādā goda lietā, - misters Vinkls sacīja.

- Varat uz mani paļauties, - misters Snodgrass atbildēja, satverdams sava drauga roku.

- Ar kādu doktoru - doktoru Slemmeru no deviņdesmit septītā, - misters Vinkls teica, gribēdams lietu iztēlot tik nopietnu, cik vien iespējams, - duelis ar kādu virsnieku, kura sekundants ir kāds cits virsnieks, - šovakar, saulei rietot, kādā vientuļā laukā aiz Pita forta.

- Es jums pakalpošu, - misters Snodgrass apliecināja.

Viņš bija pārsteigts, bet nekādā ziņā ne iztrūcies. Tas ir savādi, cik aukstasinīgi šādos gadījumos var būt visi, izņemot pašus duelantus. Misters Vinkls to bija piemirsis. Viņš bija spriedis par sava drauga jūtām, pamatojoties uz savējām.

- Sekas var būt briesmīgas, - misters Vinkls teica.

- Es ceru, ka nebūs, - misters Snodgrass atsacīja.

- Doktors, man liekas, ir ļoti labs šāvējs, - misters Vinkls aizrādīja.

- Tāda ir lielākā daļa šo militārpersonu, - misters Snodgrass mierīgi piezīmēja. -

Bet jūs taču arī tāds esat, vai ne?.

Misters Vinkls atbildēja apstiprinoši un, redzēdams, ka nav savu draugu pietiekoši satraucis, mainīja taktiku.

- Snodgrass - viņš teica aiz uztraukuma dreboša balsī, - ja es kritīšu, sainītī, ko nodošu jūsu rokās, atradīsit vēstuli manam... manam tēvam.

Arī šis uzbrukums neizdevās. Misters Snodgrass bija aizgrābts, bet nodot vēstuli apņēmās tik labprāt, it kā viņš būtu bijis divpensu pastnieks^16.

- Ja es kritīšu, - misters Vinkls teica, - Vai arī ja doktors kritīs, jūs, mans draugs, tiesās kā līdzzinātāju. Vai es varu pieļaut, ka manu draugu izsūta - varbūt uz visu mūžu!

To izdzirdis, misters Snodgrass sāka mazliet svārstīties, bet viņa varoņgars bija neuzvarams.

- Draudzības labad, - viņš dedzīgi izsaucās, - es uzņemtos visas briesmas!

Kā misters Vinkls savās domās nolādēja biedra nesavtīgo draudzību, kamēr abi klusēdami dažas minūtes gāja viens otram blakus, katrs savās pārdomās iegrimuši!

Laiks gāja uz priekšu, un misteru Vinklu sāka pārņemt izmisums.

- Snodgras, - viņš teica, piepeši apstādamies, - neļaujiet mani šai lietā traucēt - neziņojiet vietējām iestādēm, neaiciniet policistus, lai apcietinātu mani vai doktoru Slemmeru no deviņdesmit septītā pulka, kas pašlaik novietots Četemas kazarmās, lai tā aizkavētu divkauju! Es saku - nedariet to!

Misters Snodgrass silti satvēra sava drauga roku un aizgrābts atbildēja:

- Ne par ko pasaulē!

Misteram Vinklam pārskrēja drebuļi, kad viņam kļuva pilnīgi skaidrs, ka uz drauga bailēm nav ko cerēt un ka viņam nolemts kļūt par dzīvu mērķi.

Kad misteram Snodgrasam bija sīki izskaidroti visi lietas apstākļi un pie Ročestras ieroču tirgotāja noīrēts pāris divkauju pistoļu ar pietiekošu pulvera, ložu un kapsulu piedevu, abi draugi atgriezās savā viesnīcā; misters Vinkls - lai pārdomātu tuvojošos cīņu, un misters Snodgrass - lai sagatavotu kara ieročus tūlītējai lietošanai.

Bija drūms un nemīlīgs vakars, kad viņi atkal devās ceļā savā nepatīkamajā gaitā.

Misters Vinkls bija ietinies lielā mētelī, lai netiktu ievērots, un misters Snodgrass nesa padusē iznīcības ieročus.

- Vai jums ir viss vajadzīgais? - misters Vinkls uztraucies apvaicājās.

- Viss, - misters Snodgrass atbildēja, - pietiekami daudz munīcijas gadījumam, ja šāvieni nesasniegtu mērķi. Kastītē ir ceturtdaļmārciņas pulvera, un kabatā man ir divas avīzes aizbāžņiem.

Tie bija tādi draudzības pierādījumi, par ko būtu jāpriecājas katram saprātīgam cilvēkam. Jādomā, ka mistera Vinkla pateicības jūtas bija pārāk spēcīgas, lai tās varētu izteikt vārdos, jo viņš neteica nekā, bet turpināja iet - diezgan lēnām.

- Mēs būsim tieši laikā, - misters Snodgrass ieteicās, kad viņi pārkāpa pirmā lauka žogu, - saule nupat riet.

Misters Vinkls paskatījās uz norietošās saules ripu un ar sāpēm domāja, ka, iespējams, pēc dažām minūtēm viņš pats «norietēs».

- Tur ir tas virsnieks! - misters Vinkls iesaucās pēc dažu minūšu gājiena.

- Kur? - misters Snodgrass vaicāja.

- Tur - tas džentlmenis zilajā mētelī.

Misters Snodgrass paskatījās virzienā, kurā norādīja viņa drauga pirksts, un ievēroja kādu stāvu, kas bija ģērbies, kā sacīts. Virsnieks ar vieglu rokas mājienu parādīja, ka ievērojis viņu klātbūtni, un, kad viņš sāka iet, abi draugi tam nelielā attālumā sekoja.

Vakars ar katru brīdi kļuva drūmāks, un pār tukšajiem laukiem gaudoja skumīgs vējš kā milzis, kas tālumā svilpj savu suni. Apkārtnes skumjā aina darīja drūmas mistera Vinkla izjūtas. Kad tie gāja garām cietokšņa grāvja stūrim, viņš sarāvās: tas izskatījās kā milzīgs kaps.

Virsnieks piepeši nogriezās no takas un, pārkāpis pār pāļu žogu un pēc tam izspraucies caur dzīvžogu, nonāca kādā atdalītā laukā. Tur gaidīja divi džentlmeņi: viens bija mazs, resns cilvēks ar melniem matiem, bet otrs - stalta persona svārkos ar uzšuvēm - pilnīgi mierīgi sēdēja saliekamā krēslā.

- Otrs duelants un ārsts, kā liekas, - misters Snodgrass noteica. - Iedzeriet lāsīti degvīna!

Misters Vinkls satvēra appīto pudeli, ko pasniedza viņa draugs, un ieņēma garu malku uzmundrinošā šķidruma.

- Mans draugs, ser, - misters Snodgrass, - misters Vinkls stādīja priekšā, kad virsnieks pienāca pie viņiem.

Doktora Slemmera draugs paklanījās un izvilka kastīti, līdzīgu tai, ko nesa misters Snodgrass.

- Vairāk mums nav ko runāt, ser, kā šķiet, - viņš auksti piezīmēja, atvērdams kastīti, - ja jau atvainoties noteikti esat atsacījušies.

- Nav gan, ser, - atteica misters Snodgrass, kas sāka justies diezgan neomulīgi.

- Vai jūs nepanāktu šurp? - virsnieks sacīja.

- Protams, - misters Snodgrass atbildēja.

Nomērīja attālumu un izdarīja nepieciešamos priekšdarbus.

- Šīs te noteikti ir labākas par jūsējām, - pretinieka sekundants teica, sniegdams pretī savas pistoles. - Jūs redzējāt, ka es tās pielādēju. Vai jums būtu kādi iebildumi izmantot tās?

- Protams, ne, - misters Snodgrass atbildēja.

Šis piedāvājums atbrīvoja viņu no lielām nepatikšanām, jo viņa zināšanas par pistoles pielādēšanu bija diezgan neskaidras un nenoteiktas.

- Man šķiet, ka varam nostādīt savus duelantus vietās, - virsnieks sacīja tik vienaldzīgi, it kā duelanti būtu šaha figūras un sekundanti - spēlētāji.

- Šķiet, ka varam, - atbildēja misters Snodgrass, kas būtu piekritis katram priekšlikumam, tādēļ ka tādās lietās nekā nesaprata.

Virsnieks devās pie doktora Slemmera, un misters Snodgrass pienāca pie mistera Vinkla.

- Viss gatavs, - viņš teica, pasniegdams pistoli. - Dodiet man savu mēteli!

- Mans dārgais draugs, vai sainītis pie jums? - nabaga Vinkls ieminējās.

- Viss kārtībā, - misters Snodgrass atteica. - Esiet drošs un šaujiet viņam plecā!

Misteram Vinklam likās, ka šis padoms ir ļoti līdzīgs tiem padomiem, ko ielu kautiņu skatītāji vienmēr dod mazākajam zēnam, proti: «Meties virsū un sadod viņam!» - brīnišķīgs padoms, ja tikai zinātu, kā to izpildīt. Tomēr viņš klusēdams novilka mēteli - šo mēteli nekad nevarēja novilkt ātri - un paņēma pistoli. Sekundanti atkāpās, džentlmenis ar saliekamo krēslu darīja to pašu, un cīnītāji tuvojās viens otram.

Misters Vinkls vienmēr izcēlās ar savu neparasto humanitāti. Domājams, ka viņa nevēlēšanās tīšu prātu ievainot sev līdzīgu radījumu bija iemesls, kādēļ viņš, nostājies liktenīgajā vietā, aizvēra acis, un apstāklis, ka acis bija aizvērtas, neļāva viņam ievērot doktora Slemmera visai neparasto un neizskaidrojamo izturēšanos. Šis džentlmenis satrūkās, cieši paskatījās, atkāpās, izberzēja acis, atkal paskatījās un beidzot iesaucās:

- Stāt, stāt!

- Ko tas nozīmē? - doktors Slemmers vaicāja, kad pieskrēja viņa draugs un misters Snodgrass. - Šis nav tas cilvēks.

- Nav tas cilvēks! - teica doktora Slemmera sekundants.

- Nav tas cilvēks! - teica misters Snodgrass.

- Nav tas cilvēks! - teica džentlmenis ar saliekamo krēslu rokā.

- Protams, nav, - mazais doktors attrauca. - Šī nav tā persona, kas mani vakar apvainoja.

- Ļoti savādi! - virsnieks iesaucās.

- Ļoti, - teica džentlmenis ar saliekamo krēslu. - Jautājums ir vienīgi tāds, vai šis džentlmenis, ja viņš reiz atrodas divkaujas vietā, nav tomēr formāli jāuzskata par indivīdu, kas vakar apvainojis mūsu draugu doktoru Slemmeru, neskatoties uz to, vai viņš tas tiešām ir vai nav.

Izsacījis šīs domas ar ļoti gudru un noslēpumainu sejas izteiksmi, vīrs ar saliekamo krēslu ieņēma krietnu šņaucienu un dziļdomīgi paskatījās apkārt, kā jau cilvēks, kam šādās lietās ir saprašana.

Misters Vinkls, dzirdēdams, ka viņa pretinieks sauc, lai pārtrauc naidīgo darbību, bija atvēris acis un arī ausis un, no tā, kas pēc tam tika sacīts, sapratis, ka šai lietā, bez šaubām, ir kāds pārpratums, tūliņ aptvēra, kā pieaugs viņa reputācija, ja viņš noslēps īsto iemeslu, kāpēc ielaidies divkaujā. Tāpēc viņš droši panāca uz priekšu un teica:

- Es neesmu tā persona. Es to zinu.

- Tādā gadījumā, - vīrs ar saliekamo krēslu uzbrēca, - tas ir apvainojums doktoram Slemmeram un pietiekošs iemesls, lai lietu nekavējoties turpinātu.

- Lūdzu, palieciet mierā, Pein, - doktora sekundants aizrādīja. - Kāpēc, ser, jūs man nepaziņojāt šo faktu šorīt?

- Skaidrs, skaidrs, - vīrs ar saliekamo krēslu sašutis atsaucās.

- Es jūs ļoti lūdzu, Pein, palieciet mierā, - otrs atcirta. - Vai drīkstu atkārtot savu jautājumu, ser?

- Tāpēc, ser, - atbildēja misters Vinkls, kam bija palicis laiks pārdomāt atbildi, -

tāpēc, ser, ka jūs apgalvojāt, it kā kāda piedzērusies un nedžentlmeniska persona valkājusi svārkus, kurus man ir gods ne tikai nēsāt, bet kurus es pats esmu izdomājis, ser, un ieteicis kā uniformu Pikvika klubam Londonā. Es uzskatu par savu pienākumu aizstāvēt šīs uniformas godu un tāpēc, nekā nejautādams, pieņēmu jūsu izaicinājumu.

- Manu dārgo ser, - labsirdīgais, mazais doktors iesaucās, tuvodamies ar izstieptu roku, - es cienu jūsu bruņniecisko drosmi. Atļaujiet, ser, man sacīt, ka es dziļi apbrīnoju jūsu izturēšanos un ārkārtīgi nožēloju, ka ar šo sastapšanos esmu sagādājis jums liekas neērtības.

- Es lūdzu, ser, nepieminiet to, - misters Vinkls atteica.

- Es lepotos, ser, ja būtu ar jums pazīstams, - mazais doktors sacīja.

- Ļoti priecāšos ar jums iepazīties, ser, - misters Vinkls atbildēja.

Tad doktors un misters Vinkls paspieda viens otram roku, un tad to darīja misters Vinkls un leitnants Tepltons (doktora sekundants), un tad misters Vinkls un vīrs ar saliekamo krēslu, un beidzot misters Vinkls un misters Snodgrass - pēdīgi minētais džentlmenis ārkārtīgi apbrīnoja sava varonīgā drauga cēlo izturēšanos.

- Man šķiet, ka varam iet, - leitnants Tepltons ierosināja.

- Protams, - doktors piekrita.

- Ja vien, - iejaucās vīrs ar saliekamo krēslu, - ja vien misters Vinkls pats nejūtas aizskarts par šo izaicinājumu; tādā gadījumā es atzīstu, ka viņam ir tiesības uz gandarījumu.

Misters Vinkls ar lielu pašaizliedzību apgalvoja, ka esot pilnīgi gandarīts.

- Varbūt iespējams, - vīrs ar saliekamo krēslu uzstāja, - ka džentlmeņa sekundants jūtas apvainots par dažām piezīmēm, ko es. izteicu šīs sastapšanās sākumā? Ja tas tā ir, es būšu priecīgs nekavējoties dot viņam gandarījumu.

Misters Snodgrass pasteidzās apgalvot, ka esot ļoti pateicīgs par šī džentlmeņa laipno piedāvājumu, ko noraidīt viņam liekot tikai tas apstāklis, ka viņš ar visu notikušo esot pilnīgi apmierināts. Abi sekundanti sakārtoja pistoļu kastītes, un visi atstāja divkaujas vietu daudz jautrākā garastāvoklī, nekā tas bija, šurp nākot.

- Vai jūs ilgi šeit paliksit? - doktors Slemmers jautāja misteram Vinklam, abiem draudzīgi soļojot blakus.

- Es domāju, ka mēs aizbrauksim parīt, - bija atbilde.

- Ceru, ka man būs prieks redzēt jūs un jūsu draugu manā dzīvoklī un pēc šī nepatīkamā pārpratuma pavadīt kopā ar jums patīkamu vakaru, - mazais doktors uzaicināja. - Vai jūs šovakar esat brīvs?

- Mums šeit ir daži draugi, - misters Vinkls atbildēja, - un man nepatiktos tos šovakar pamest. Varbūt jūs un jūsu draugs piebiedrotos mums «Vērsī»?

- Ar lielāko prieku, - mazais doktors apliecināja. - Vai desmitos nebūs par vēlu, lai ierastos pie jums uz pusstundiņu?

- O nē, - misters Vinkls atteica. - Būšu ļoti priecīgs iepazīstināt jūs ar maniem draugiem misteru Pikviku un misteru Tapmenu.

- Esmu pārliecināts, ka tas man sagādās vislielāko prieku, - doktors Slemmers atbildēja, nemaz nenojauzdams, kas bija misters Tapmens.

- Jūs noteikti atnāksit? - misters Snodgrass apvaicājās. - Katrā ziņā.

Pa šo laiku viņi bija aizsnieguši ceļu. Tur visi sirsnīgi atsveicinājās un šķīrās.

Doktors Slemmers un viņa draugi devās uz kazarmām, bet misters Vinkls sava drauga mistera Snodgrasa pavadībā atgriezās viesnīcā.

1 - ūdensvīrs (angl. waterman) - pasažieru un pasta kariešu stacijās speciāls kalpotājs, kura pienākums bija dzirdīt zirgus un gādāt par kārtību, pasažieriem iekāpjot.

2 - Bobs - šiliņš Londonas dialektā.

3 - Pentonvila - Londonas priekšpilsēta, uz kuru ved Gosvelstrīta, kurā dzīvoja misters Pikviks.

4 - Ročestra - senlaicīga pilsēta Temzas pietekas Medvejas labajā krastā.

5 - Komodors - dienesta pakāpe angļu kara flotē - augstāka par 1. ranga kapteini un zemāka par kontradmirāli. Dikensa laikos tā bieži mēdza dēvēt pasažieru karietes atšķirībā no pasta karietēm.

6 - Bramedžemas pogas - viltota sudrabnauda. (Bramedžema - pilsētas Birmingemas izkropļots nosaukums.) Dikensa laikos Birmingenai - metālapstrādašanas rūpniecības centram - bija slikta slava: tur gatavoja viltotas monētas.

7 - Vaithola - iela, kas sākas Čeringkrosā - Londonas centrālā rajona Sitijas galvenajā laukumā. Džingls domā karali Čarlzu I, ko veda uz ešafotu no Vaitholas pils loga, kura atradās šinī ielā. XVII gadsimtā šī pils nodega, un atjaunota tā ir tikai daļēji.

8 - Ievērojams piemērs mistera Džingla gaišredzībai, jo šis dialogs notika 1827. gadā, bet revolūcija - 1830. gadā. (Autora piezīme.)

9 - Kaut gan mistera Pikvika piezīmju grāmatiņā atrodam šo gadījumu atzīmētu kā «vienreizēju», mēs tomēr nespējam atturēties, pazemīgi neaizrādījuši, ka esam citās domās nekā šī zinātņu autoritāte. Svešinieka stāstītā anekdote nav ne tuvu tik brīnišķīga kā daža laba līdzīga no mistera Džeses grāmatas «Izkaisītās vārpas». Ponto sarūk gluži niecīgs to suņu priekšā, kuru piedzīvojumi tur attēloti. (Autora piezīme.)

10 - Sakšu durvis - durvis tā sauktajā sakšu stilā, kāds bija raksturīgi Anglijas arhitektūrai līdz XI gadsimtam, kad Angliju iekaroja normāņi.

11 - Kenta - grāfiste, kas ziemeļrietumos robežojas ar Midlseksu - grāfisti, kurā ietilpst Londona.

12 - Pūķis. - Sovrina vienā pusē attēlots pūķis, ko svētais Juris nogāzis gar zemi. Sovrins - Anglijas zelta monēta vienas mārciņas sterliņu, t. i., 20 šiliņu jeb 240 pensu vērtībā.) Spēlē «ērglis vai raksts» šī monētas puse tiek dēvēta arī par «sievieti». Šās žargona iesaukas izcelsme nav zināma, tāpēc Dikenss izsakās, it kā  Džingls pūķi tā nosaucis «aiz pieklājības».

13 - Aleksandrs Selkirks - angļu matrozis, skots, kas mitinājies vientulībā uz neapdzīvotās Huana Fernandeca saliņas Klusajā okeānā. Uz šās saliņas, kas atradās četrsimt kilometru no Čīles, viņu, par kādu pārkāpumu sodīdams, izsēdinājis kuģa «Piecas ostas» kapteinis, un viņš tur nodzīvojis no 1704. līdz 1709. gadam, Kad viņu no turienes aizveda kāds garām braucošs kuģis. Šā kuģa kapteiņa Vuda Rodžersa kuģa žurnāls publicēts 1712. gadā; tas noderēja par sižeta avotu Defo romānam «Robinsons Krūzo», kā arī franču beletrista H. Sentina romānam «Viens!» (1857. g.).

14 - Neguss - dzēriens, kas sastāv no karsēta portvīna ar cukuru un citronu.

15 - Pita forts - kāds no Četemas pilsētiņas nocietinājumiem (Temzas pietekas Medvejas labajā krastā), kur vēlāk tika izbūvēta viena no Anglijas galvenajām militārajām bāzēm.

III NODAĻA

Jauns paziņa. Ceļojošā aktiera stāsts. Nevēlams traucējums un nepatīkama sastapšanās

Misters Pikviks bija izjutis zināmas bažas par savu divu draugu neparasto prombūtni, un viņu noslēpumainā izturēšanās visā rīta cēlienā šīs bažas nekādā ziņā nesamazināja. Tādēļ viņš priecīgāk nekā parasti piecēlās, lai tos atkal apsveiktu, kad tie atgriezās, un ar lielāku interesi nekā parasti apjautājās, kas tos atturējis no viņa sabiedrības. Atbildot uz viņa jautājumiem šajā sakarā, misters Snodgrass jau gribēja sniegt vēsturisku pārskatu par notikumiem, kas nupat attēloti, taču pēkšņi aprāvās, ievērodams, ka istabā atrodas ne tikai misters Tapmens un viņu vakardienas karietes biedrs, bet vēl kāds cits tikpat neparasta izskata svešinieks. Pēc izskata spriežot, tas bija rūpju nomākts cilvēks, kura dzeltenbālo seju un dziļi iegrimušās acis vēl uzkrītošākas, nekā daba tās radījusi, padarīja taisnie, melnie mati, kas krita uz sejas.

Viņa acis bija gandrīz nedabiski spožas un caururbjošas, vaigu kauli augsti un izspiedušies, bet viņa žokļi bija tik gari un kaulaini, ka novērotājs būtu domājis: sak, viņš šinī brīdī ievilcis vaigus, - ja vien pusatvērtā mute un nekustīgā sejas izteiksme neliecinātu, ka tas ir viņa parastais izskats. Ap kaklu viņš nēsāja zaļu šalli, kuras garie gali pārklāja krūtis un reizēm bija redzami pa vecās vestes izdilušajiem pogcaurumiem. Viņš valkāja garus, melnus svārkus un zem tiem platas, pelēkas bikses un lielus zābakus, kas bija tuvu izjukšanai.

Šai dīvainā izskata personai pievērsās mistera Vinkla acis, un uz to norādīja arī mistera Pikvika roka, kad viņš teica:

- Kāds mūsu drauga draugs. Šorīt mēs atklājām, ka mūsu draugam ir sakars ar šejienes teātri, taču viņš nevēlas, ka tas tiek vispārībā zināms, un šis džentlmenis ir tās pašas profesijas piederīgais. Viņš patlaban gribēja mūs iepriecināt, atstāstot nelielu notikumu, kam sakars ar šo profesiju, kad jūs ienācāt.

- Milzums stāstu, - teica iepriekšējās dienas svešinieks zaļajos svārkos, pienākdams pie mistera Vinkla un runādams klusā, noslēpumainā balsī. - Savādnieks - dara melno darbu - nav aktieris - dīvains cilvēks - visādas nelaimes - Drūmais Džimmijs, tā mēs viņu saucam savā starpā.

Misters Vinkls un misters Snodgrass pieklājīgi apsveica džentlmeni, kas tika apzīmēts ar smalko vārdu Drūmais Džimmijs, un, pasūtījuši groku tāpat kā pārējie, apsēdās pie galda.

- Nu, ser, - misters Pikviks ieminējās, - vai jūs nebūtu tik laipns un nesāktu apsolīto stāstu?

Drūmais cilvēks izvilka no kabatas netīru papīra vīstokli un, pievērsdamies misteram Snodgrasam, kas nupat bija izvilcis savu piezīmju grāmatiņu, teica dobjā balsī, kas pilnīgi atbilda viņa ārējam izskatam:

- Vai jūs esat tas dzejnieks?

- Es... es mazliet ar to nodarbojos, - misters Snodgrass atteica, diezgan apjucis par negaidīto jautājumu.

- Jā, dzeja dzīvei ir tas pats, kas skatuvei ugunis un mūzika; atņemiet skatuvei tās viltotos izskaistinājumus un dzīvei tās ilūzijas, un kas gan paliks, kā dēļ būtu vērts dzīvot vai uztraukties?

- Pilnīgi pareizi, ser, - misters Snodgrass apstiprināja.

- Atrasties rampas priekšā, - drūmais cilvēks turpināja, - ir tikpat kā sēdēt lieliskā galma pieņemšanā un apbrīnot greznā pūļa zīda tērpus; būt aiz tās - nozīmē būt cilvēkam, kas sagādā visu šo greznumu, bet kas pats ir atstumts un nepazīts un kas drīkst grimt vai peldēt, nomirt badā vai dzīvot, kā liktenim tas iepatiksies.

- Saprotams, - misters Snodgrass teica, jo drūmā cilvēka iegrimušās acis bija pievērstas viņam un viņš juta, ka kaut kas jāsaka.

- Sāc nu, Džimmij! - Spānijas ceļotājs skubināja. - Kā melnacainā Sjuzena[1] - viss Daunsā - nav ko ķērkt - sper vaļā - dzīvāk.

- Vai jūs, ser, neizdzersit vēl vienu glāzi, pirms sākat? - misters Pikviks uzaicināja.

Drūmais cilvēks paklausīja mājienam un, sajaucis glāzē degvīnu ar ūdeni un lēni izdzēris pusi no tās, attina papīra vīstokli un sāka un daļai lasīt, pa daļai atstāstīt šādu notikumu, ko kluba protokolos atrodam ar nosaukumu «Ceļojošā aktiera stāsts».

CEĻOJOŠA AKTIERA STĀSTS

- Manā stāstā nebūs nekā brīnišķīga, - drūmais cilvēks iesāka, ...... pat nekā neparasta. Trūkums un slimības ir pārāk parastas parādības daudzos dzīves posmos, lai tām pievērstu vairāk uzmanības, nekā parasti veltī visikdienišķākajām izmaiņām cilvēka dabā. Šīs nedaudzās piezīmes es uzmetu tādēļ, ka tās attiecas uz cilvēku, ko es labi pazinu daudzus gadus. Es redzēju, kā viņš gāja lejup soli pa solim, līdz beidzot nokļuva galīgā postā un no tā nekad vairs nepacēlās.

Cilvēks, par ko es runāju, bija neievērojams pantomīmas aktieris un, kā daudzi šīs šķiras pārstāvji, nelabojams dzērājs. Savās labākajās dienās, pirms vēl uzdzīve nebija viņu novājinājusi un slimība atņēmusi spēkus, viņš bija saņēmis labu atalgojumu un, ja vien bijis apdomīgs un gudrs, tad būtu varējis to saņemt vēl dažus gadus - ne daudzus, jo šie cilvēki vai nu agri mirst, vai, pārmērīgi piepūlot savus miesīgos spēkus, priekšlaicīgi zaudē tās fiziskās spējas, no kurām pilnīgi atkarīga viņu eksistence. Taču netikums tik ātri ieguva pār viņu varu, ka izrādījās neiespējami izmantot viņu lomās, kurās viņš teātrim tiešām varēja noderēt. Dzertuve pievilka viņu ar tādu spēku, kam viņš nevarēja pretoties. Ielaista slimība un bezcerīga nabadzība viņam draudēja tikpat neizbēgami kā pati nāve, ja viņš turpinātu tālāk tādā garā. Bet viņš turpināja, un iznākumu var iedomāties. Viņš vairs nevarēja dabūt angažementu un palika bez maizes.

Katrs, kas kaut cik iepazinies ar teātra dzīvi, zina, cik daudz noskrandušu nabagu slaistās ap liela teātra skatuvi. Tie nav aktieri ar pastāvīgu angažementu, bet kordebaleta ļaudis, statisti, akrobāti un tā tālāk, kurus pieņem pa kādas pantomīmas vai lieldienu izrādes laiku un tad atlaiž, kamēr kāds liels uzvedums no jauna neprasa viņu pakalpojumus. Tāda veida dzīve tagad bija jādzīvo šim cilvēkam. Katru vakaru kādā mazā teātrītī izpildīdams konferansjē pienākumus, viņš nopelnīja vēl dažus šiliņus nedēļā un tā varēja apmierināt savas vecās tieksmes. Pat šis ienākuma avots drīz izsīka; viņa dzīves veids bija pārāk nekārtīgs, lai ļautu tam nopelnīt to nožēlojamo iztiku, ko viņš tādā veidā varēja sagādāt, un viņam burtiski draudēja bada nāve. Tikai paretam viņam izdevās nedaudz aizņemties no kāda veca darba biedra vai uzstāties kādā no zemākās šķiras mazajiem teātrīšiem, un, ja viņš ko nopelnīja, to izdeva, kā paradis.

Ap šo laiku, kad jau vairāk nekā gadu viņš bija izticis dievs zina no kā, man bija īslaicīgs angažements vienā no teātriem Temzas Sārijas pusē[2], un tur es redzēju šo cilvēku, ko kādu laiku biju pazaudējis no acīm, jo biju ceļojis pa provinci, bet viņš blandījies pa Londonas ielām un ieliņām.

Es biju saģērbies, lai atstātu teātri, un gāju pāri skatuvei uz izeju, kad viņš man uzsita uz pleca. Nekad es neaizmirsīšu atbaidošo skatu, kas atklājās manām acīm, kad pagriezos. Viņš bija ģērbies pantomīmai visā klauna kostīma nejēdzībā. «Nāves dejas» spokainās figūras, visbaismīgākie tēli, kādus visspējīgākais gleznotājs jebkad attēlojis uz audekla, nekad nav atstājuši ne tuvu tik baigu iespaidu. Viņa uzpūstais ķermenis un izdilušās kājas, kuru kroplīgumu vēl simtreiz pavairoja fantastiskais ietērps, stiklainās acis, kas baismīgi kontrastēja ar biezo, balto krāsu, kura klāja seju, ķēmīgi izrotātā galva, kas paralītiski drebēja, un garās, kaulainās rokas, notrieptas ar krītu, - tas viss viņam piešķīra atbaidošu un nedabisku izskatu, ko nav iespējams pienācīgi aprakstīt un par ko vēl šodien nevaru iedomāties nenodrebinājies. Viņa balss bija dobja un trīcoša, kad viņš mani pasauca sāņus un nesakarīgos vārdos nolasīja garu slimību un ciešanu sarakstu, kas, kā parasti, nobeidzās ar neatlaidīgu lūgumu aizdot niecīgu naudas summu. Es ieliku viņam rokā dažus šiliņus un aiziedams dzirdēju smieklu rēkoņu, kas sekoja viņa pirmajam kūlenim uz skatuves.

Pēc dažām dienām kāds zēns man iespieda saujā netīru papīra strēmelīti, uz kuras ar zīmuli bija uzskrāpēti daži vārdi; tie ziņoja, ka šis cilvēks esot bīstami slims un lūdzot mani pēc izrādes apmeklēt viņu tā dzīvoklī kādā ielā - tās nosaukumu es tagad esmu piemirsis - netālu no teātra. Es apsolīju izpildīt lūgumu, tiklīdz būšu brīvs, un, kad priekškars nolaidās, devos savā skumjajā gaitā.

Bija vēls, jo es spēlēju pēdējā gabalā, un, tā kā tas bija benefices vakars, izrāde bija ievilkusies neparasti ilgi. Bija tumša, auksta nakts ar saltu, mitru vēju, kas smagi trieca lietu pret logiem un māju fasādēm. Šaurajās, tukšajās ieliņās bija sakrājušās ūdens peļķes, un, tā kā no retajām petrolejas laternām spēcīgais vējš daudzas bija izdzēsis, gājiens bija ne tikai neērts, bet arī ļoti nedrošs. Laimīgā kārtā es tomēr biju uzņēmis īsto virzienu, un pēc nelielām grūtībām man izdevās atrast norādīto māju - kādu ogļu šķūni, kam virsū uzbūvēts vēl viens stāvs, kura dibenistaba gulēja meklētais cilvēks.

Kāda nožēlojama izskata sieviete, šī cilvēka sieva, iznāca man pretī uz kāpnēm un, sacīdama, ka viņš nupat kā iesnaudies, klusi ieveda mani istabā un nolika krēslu, pie viņa gultas. Slimnieks gulēja, pievērsis seju sienai, un, tā kā viņš manu klātbūtni neievēroja, man atlika laiks apskatīt vietu, kurā atrados.

Viņš gulēja vecā gultā, kas pa dienu bija atslejama pret sienu. Ap gultas galvgali bija savilktas rūtaina aizkara noskrandušās atliekas, lai aizsargātu to no vēja, kas tomēr iekļuva trūcīgajā istabā pa daudzajām durvju spraugām un ik brīdi šūpoja aizkaru šurp un turp. Kamīnā ar sarūsējušiem un izļodzītiem režģiem kvēloja maza uguntiņa, un tā priekšā bija izvilkts vecs, plankumains, trīsstūrains galds ar dažām zāļu pudelēm, ieplīsušu glāzi un vēl kādiem mājturības priekšmetiem. Uz grīdas paklātā guļvietā gulēja mazs bērns, un sieviete sēdēja krēslā tam blakus. Pie sienas bija kādi plaukti ar dažiem šķīvjiem, tasēm un bļodiņām, bet zem tiem karājās baletkurpju pāros un divi rapieri. Ja neskaita istabas kaktos nevērīgi sasviestās skrandu kaudzītes un dažus vīstokļus, tā bija visa istabas iekārta.

Man bija laiks apskatīt šos sīkumus un ievērot slimnieka smago un drudžaino raustīšanos, pirms viņš pamanīja manu klātbūtni. Nemitīgi mēģinādams iekārtot sev ērtāku pagalvi, viņš izgrūda roku no gultas, un tā atdūrās pret manējo. Viņš sarāvās un cieši ieskatījās man sejā.

«Misters Hatlijs, Džon,» viņa sieva teica. «Misters Hatlijs, pēc kura tu šovakar sūtīji, atceries vien.»

«Ā!» slimnieks atsaucās, pārvilkdams roku pār pieri. «Hatlijs... Hatlijs... pagaidiet.» Šķita, ka viņš dažus mirkļus censtos sakopot savas domas, un tad, satvēris mani cieši aiz rokas, sacīja: «Neatstājiet mani... neatstājiet mani, vecais draugs! Viņa mani nokaus, es zinu, ka nokaus.»

«Vai viņš jau sen ir tāds?» es teicu, uzrunādams raudošo sievu.

«Kopš vakarnakts,» viņa atbildēja. «Džon, Džon, vai tu mani vairs nepazīsti?»

«Nelaidiet viņu man klāt!» vīrs nodrebēdams izsaucās, kad sieva pār to noliecās.

«Dzeniet viņu prom, es viņu nevaru paciest!»

Viņš skatījās uz to ar mežonīgu, nāves baiļu pilnu skatienu un tad iečukstēja man ausī: «Es viņu situ, Džem. Es viņu situ vakar un vēl nez cik reižu agrāk. Es mērdēju badā viņu un zēnu arī, un tagad, kad esmu vājš un bezpalīdzīgs, viņa mani tāpēc nokaus. Džem, es zinu, ka viņa to izdarīs. Ja jūs būtu redzējuši viņu raudam, kā es esmu redzējis, jūs arī to zinātu. Nelaidiet viņu man klāt!»

Viņš atlaida manu roku un noguris atslīga uz spilvena.

Es pārāk labi sapratu, ko tas viss nozīmēja. Ja man par to kaut mirkli būtu radušās kādas šaubas, viens skatiens uz šīs sievietes bālo seju un izdilušo stāvu būtu pietiekami izskaidrojis īsto stāvokli.

«Atejiet labāk nost,» es teicu šai nabadzītei. «Jūs viņa labā nekā nevarat darīt. Varbūt viņš būs mierīgāks, ja neredzēs jūs.»

Viņa atgāja no gultas. Pēc dažām sekundēm viņš atvēra acis un bailīgi paskatījās visapkārt.

«Vai viņa aizgāja?» viņš uztraukts jautāja.

«Jā, jā,» es attraucu, «viņa jums pāri nedarīs.»

«Es jums kaut ko pateikšu, Džem,» vīrs klusā balsī sacīja, «viņa man dara pāri. Kaut kas viņas acīs saceļ manā sirdī tik briesmīgas bailes, ka es kļūstu vai ārprātīgs. Visu pagājušo nakti viņas lielās ieplestās acis un bālā seja bija cieši pie manējās. Lai uz kuru pusi es griezos, tās visur bija priekšā, un ikreiz, kad es uztrūkos no miega, viņa bija pie gultas un skatījās uz mani.» Viņš pievilka mani sev tuvāk un sacīja dobjā, satrauktā čukstā: «Džem, viņa laikam ir ļaunais gars... velns! Klusu! Es to zinu. Bijusi viņa sieviete, jau sen būtu beigta. Neviena sieviete nevarētu izciest to, ko viņa ir izcietusi.»

Ar sāpošu sirdi es domāju par tiem garajiem nežēlības un nevarības pilnajiem gadiem, kas radījuši šajā cilvēkā šādas iedomas, un nekā nevarēju atbildēt, jo kas gan varētu sniegt cerību vai mierinājumu šim nožēlojamam cilvēkam?

Es tur nosēdēju vairāk nekā divi stundas, un visu šo laiku viņš svaidījās pa gultu, izgrūzdams sāpju un nepacietības pilnus izsaucienus, drudžaini mētādams rokas un pastāvīgi griezdamies no vieniem sāniem uz otriem. Beidzot viņš nonāca tai daļējas neapziņas stāvoklī, kurā gars bez saprāta vadības nemierīgi klīst no ainas pie ainas, no vietas uz vietu, bet tomēr nespēj atbrīvoties no neaprakstāmās pašreizējo ciešanu izjūtas. No viņa nesakarīgajiem murgiem saprazdams, ka viņš nonācis šādā stāvoklī, un spriezdams, ka drudzis tik drīz, jādomā, nepastiprināsies, es viņu atstāju, apsolīdams nelaimīgajai sievai, ka nākošo vakaru savu apmeklējumu atkārtošu un, ja būs nepieciešams, sēdēšu pie slimnieka visu nakti.

Savu solījumu es turēju. Pēdējās divdesmit četras stundas bija atnesušas briesmīgu pārmaiņu. Acis, lai gan dziļi iegrimušas un pa pusei aizvērtas, mirdzēja ar tādu spožumu, ko bija baigi uzlūkot. Lūpas bija apkaltušas un daudzās vietās sasprēgājušas. Sausā, raupjā āda dega kvēlainā karstumā, un sejā bija gandrīz pārdabiska mežonīgu baiļu izteiksme, kas vēl skaidrāk norādīja uz slimības postošo iespaidu. Drudzis bija sasniedzis augstāko pakāpi.

Es apsēdos tai pašā krēslā, kur pagājušo nakti, un nosēdēju vairākas stundas, klausīdamies skaņās, kas varētu dziļi saviļņot visnejūtīgākā cilvēka sirdi, - mirstoša cilvēka briesmīgajos murgos. Kad biju dzirdējis ārsta domas, zināju, ka viņam vairs nav ko cerēt, - es sēdēju pie viņa nāves gultas. Es redzēju izdilušos locekļus, kas pirms nedaudzām stundām bija kroplīgi locījušies par prieku trokšņainajai galerijai, raustāmies dedzinoša drudža mokās; es dzirdēju klauna griezīgos smieklus, kas saplūda ar mirēja klusajiem čukstiem.

Ir aizkustinoši dzirdēt, ka gars atgriežas pie vesela cilvēka ikdienišķīgajām nodarbībām, kad miesa guļ jūsu priekšā vāja un bezpalīdzīga, bet, ja šo nodarbību raksturs ir viskrasākā pretrunā ar visu, kas mūsos saistās ar drūmām vai svinīgām pārdomām, iespaids ir vēl bezgala daudz spēcīgāks. Teātris un dzertuve bija šī nožēlojamā cilvēka murgu galvenie temati. Viņš iedomājās, ka ir vakars; viņam šovakar jātēlo: jau vēls, un viņam tūliņ jāiziet no mājas. Kāpēc viņu aizturēja un neļāva viņam iet... viņš zaudēs naudu... viņam jāiet.

Nē, viņu nelaida! Viņš iespieda seju degošajās rokās un vājā balsī žēlojās par savu nespēku un vajātāju cietsirdību. Īsa pauze, un viņš izkliedza dažus bezjēdzīgus pantus - pēdējos, ko bija iemācījies. Viņš pacēlās gultā, izstiepa izdilušās rokas un izgrozījās nejēdzīgās pozās; viņš tēloja... viņš atradās teātrī. Minūte klusuma, un viņš nomurmināja kādas dzērāju dziesmas pēdējās rindas. Beidzot viņš bija aizsniedzis veco mājvietu. Cik istaba karsta! Viņš bija slimojis, smagi slimojis, bet tagad bija vesels un laimīgs. Pielejiet viņam glāzi! Kurš tas bija, kas atrāva to no viņa lūpām?

Tas pats vajātājs, kas viņam jau iepriekš sekojis. Viņš atkrita uz spilvena un skaļi ievaidējās. Īss aizmirstības brīdis, un viņš klīda pa zemu, velvētu telpu nebeidzamu labirintu - reizēm tās bija tik zemas, ka viņam bija jālien uz rokām un ceļgaliem, lai tiktu uz priekšu; bija šauri un tumši, un, lai kurp viņš pagriezās, visur kāds šķērslis kavēja doties tālāk. Tur bija arī kukaiņi, riebīgi rāpuļi, kuru acis blenza uz viņu no visām malām, tie čumēja pat gaisā, baigi zalgojot biezajā tumsā. Sienas un griesti mudžēja no rāpuļiem... velve pieņēma milzīgus apmērus - baismīgi stāvi šaudījās šurpu turpu... un starp tiem rādījās pazīstamu cilvēku sejas, atbaidoši saviebtas un ņirdzīgas. Tie dedzināja viņu ar nokaitētiem dzelžiem un žņaudza viņa galvu ar virvēm, kamēr izsprāga asinis; un viņš cīnījās kā ārprātīgs par savu dzīvību.

Kad beidzās viena no šīm lēkmēm, pa kuras laiku es ar lielām grūtībām biju noturējis viņu gultā, viņš it kā iesnaudās. Nomoda un piepūles nogurdināts, es uz dažām minūtēm biju aizvēris acis, kad sajutu spēcīgu grābienu plecā. Es tūliņ pamodos. Viņš bija piecēlies un sēdēja gultā - viņa seja bija briesmīgi pārmainījusies, bet apziņa atgriezusies, jo, acīm redzot, viņš mani pazina. Bērns, ko viņa murgošana jau seri bija uztraukusi no miega, piecēlās no savas gultiņas un, izbailēs kliegdams, skrēja pie tēva. Māte to steigšus satvēra rokās, lai tēvs neprāta lēkmē tam nenodarītu ko ļaunu, bet, viņa pārvērstās sejas izteiksmes izbiedēta, apstājās pie gultas kā pieaugusi. Viņš krampjaini žņaudza manu plecu un, ar otru roku sizdams sev pa krūtīm, izmisis mēģināja runāt. Tas bija veltīgi - viņš izstiepa roku pret tiem abiem un vēlreiz pūlējās ko izsacīt. No rīkles izlauzās gārdzoša skaņa... acis iekvēlojās... īss, apslāpēts vaids... un viņš atkrita atpakaļ... miris!

Mums būtu vislielākais prieks, ja mēs varētu atzīmēt mistera Pikvika domas par šo stāstu. Mēs nešaubāmies, ka mums būtu iespējams pasniegt tās mūsu lasītājiem, ja nebūtu noticis ļoti nepatīkams starpgadījums.

Misters Pikviks bija nolicis uz galda glāzi, ko, klausoties stāsta pēdējos teikumus, bija turējis rokā, un patlaban gribēja runāt - tiešām, atsaukdamies uz mistera Snodgrasa piezīmju grāmatiņas autoritāti, mēs apgalvojam, ka viņš jau bija atvēris muti, - kad istabā ienāca apkalpotājs un teica:

- Daži džentlmeņi, ser.

Tiek pieņemts, ka misters Pikviks, kad viņu tādā kārtā pārtrauca, patlaban gribēja izteikt dažas piezīmes, kas, ja arī nebūtu aizdedzinājušas Temzu, vismaz būtu apgaismojušas pasauli, jo viņš stingri noskatījās uz apkalpotāju un tad pārlaida skatienu visiem pārējiem, it kā prasīdams kādu paskaidrojumu par jaunpienācējiem.

- Ā! - misters Vinkls pieceldamies izsaucās. - Tie ir daži mani draugi. Lūdziet tos ienākt. Ļoti patīkami cilvēki, - misters Vinkls piemetināja, kad apkalpotājs bija izgājis. - Deviņdesmit septītā pulka virsnieki, ar kuriem es šorīt iepazinos diezgan savādā kārtā. Jums viņi ļoti patiks.

Misters Pikviks tūliņ atguva dvēseles mieru. Apkalpotājs atgriezās un ieveda istabā trīs džentlmeņus.

- Leitnants Tepltons, - misters Vinkls sacīja, - leitnants Tepltons, misters Pikviks; doktors Peins, misters Pikviks; misteru Snodgrasu jūs jau redzējāt; mans draugs misters Tapmens, doktors Peins; doktors Slemmers, misters Pikviks; misters Tapmens, doktors Slem...

Šai vietā misters Vinkls pēkšņi aprāvās, jo kā mistera Tapmena, tā doktora sejā bija redzams spēcīgs saviļņojums.

- Šo džentlmeni es jau esmu saticis, - doktors uzsvērti noteica.

- Ak tā! - misters Vinkls atsaucās.

- Un... un šo personu arī, ja nekļūdos, - doktors turpināja, pētījoši aplūkodams svešinieku zaļajos svārkos. - Man liekas, ka es šo personu vakar ļoti neatlaidīgi lūdzu ar mani satikties, bet viņam šķita labāk šo lūgumu noraidīt.

To teicis, doktors nikni noskatījās uz svešinieku un kaut ko pačukstēja savam draugam leitnantam Tepltonam.

- Nevar būt, - šis džentlmenis iesaucās, kad čukstēšana beidzās.

- Tā ir, - doktors Slemmers apstiprināja.

- Speriet viņam tūliņ ar kāju, - saliekamā krēsla īpašnieks ļoti iespaidīgi norūca.

- Palieciet mierā, Pein! - leitnants iejaucās. - Atļausit, ser, man jums jautāt, - viņš teica, uzrunādams misteru Pikviku, kas bija pilnīgā nesaprašanā par šo ļoti nepieklājīgo intermēdiju, - atļausit, ser, jums jautāt, - vai šī persona pieder pie jūsu sabiedrības?

- Nē, ser, - misters Pikviks atbildēja, - viņš ir mūsu viesis.

- Viņš ir jūsu kluba biedrs, ja nemaldos? - leitnants jautāja.

- Nebūt nē, - misters Pikviks atcirta.

- Un nekad nevalkā jūsu kluba pogu? - leitnants prašņāja.

- Nē, nekad! - pārsteigtais misters Pikviks attrauca. Leitnants Tepltons pagriezās pret savu draugu doktoru Slemmeru un tikko manāmi paraustīja plecus, it kā šaubīdamies par tā atmiņas spējām. Mazais doktors izskatījās noskaities, bet reizē apjucis. Misters Peins nikni noraudzījās mistera Pikvika starojošajā sejā, jo tas nekā no visa neapjauta.

- Ser, - doktors sacīja, piepeši uzrunādams misteru Tapmenu tādā balsī, ka šis džentlmenis sarāvās, it kā viņam kājas ikros negaidot būtu iedurta adata, - jūs vakar bijāt šeit ballē?

Misters Tapmens klusi izdvesa apstiprinājumu, visu laiku nenovērsdams skatienu no mistera Pikvika.

- Šī persona jūs pavadīja, - doktors turpināja, norādīdams uz svešinieku, kas vēl arvien neizrādīja ne mazāko uztraukumu.

Misters Tapmens šo faktu apstiprināja.

- Nu, ser, - doktors uzrunāja svešinieku, - es jums vēlreiz prasu šo džentlmeņu klātbūtnē: vai jūs labāk gribat dot man savu vizītkarti - un tad ar jums apiesies kā ar džentlmeni; vai arī jūs piespiedīsit mani jūs pārmācīt uz vietas?

- Pagaidiet, ser, - misters Pikviks iejaucās, - es tiešām nevaru pieļaut, ka šī lieta risinās tālāk, pirms jūs man nesniedzat dažus paskaidrojumus. Tapmen, pastāstiet, - kā tas bija?

Misters Tapmens, tik svinīgi uzaicināts, apgaismoja lietu nedaudzos vārdos: tik tikko pieminēja uzvalka aizņemšanos, plašāk izrunājās par to, ka tas noticis «pēc pusdienām», noslēgumā no savas puses izteica mazu nožēlu un tad atstāja visu svešiniekam, lai tiek galā, kā pats prot.

Tas, liekas, gatavojās to darīt, kad leitnants Tepltons, kas viņu bija ļoti ziņkārīgi apskatījis, ieteicās, neslēpdams nievu:

- Vai es jūs, ser, neesmu redzējis teātrī?

- Protams, - neapjukdams atbildēja svešinieks.

- Viņš ir ceļojošs aktieris, - pievērsdamies doktoram Slemmeram, leitnants nicīgi sacīja, - viņš uzstājas izrādē, ko piecdesmit otrā pulka virsnieki rītvakar rīko Ročestras teātrī. Jūs šo lietu nevarat turpināt, Slemmer, - tas nav iespējams!

- Pilnīgi neiespējami! - cienīgi piemetināja Peins.

- Nožēloju, ka sagādāju jums šīs nepatikšanas, - leitnants Tepltons uzrunāja misteru Pikviku. - Atļaujiet man sacīt, ka labākais veids, kā turpmāk izsargāties no šādu gadījumu atkārtošanās, ir uzmanīgāk izvēlēties paziņas. Ar labvakaru, ser!

Un leitnants strauji izgāja no istabas.

- Un atļaujiet man sacīt, ser, - ķildīgais doktors Peins piebilda, - bijis es Tepltons vai bijis es Slemmers, es paraustītu aiz deguna jūs, ser, un visus klātesošos. Jā gan, ser, visus. Mans vārds ir Peins, ser, - doktors Peins no četrdesmit trešā pulka. Ar labvakaru, ser.

Nobeidzis šo runu un pēdējos trīs vārdus izsacījis ļoti skaļā balsī, viņš majestātiskā gaitā sekoja savam draugam, un cieši aiz viņa turējās doktors Slemmers, kas neteica nekā, bet samierinājās ar to, ka satrieca visus klātesošos ar vienu skatienu.

Izskanot augstāk minētajam izaicinājumam, augošas dusmas un ārkārtīgs apmulsums tā piepildīja mistera Pikvika cēlās krūtis, ka gandrīz pārplēsa viņa vesti.

Viņš stāvēja kā pienaglots un skatījās tukšumā. Durvju aizvēršanās atsauca viņu īstenībā. Ar niknumu skatienos un uguni acīs viņš metās uz priekšu. Viņa roka jau satvēra durvju rokturi, nākamajā mirklī tā tvertu aiz rīkles doktoru Peinu no četrdesmit trešā pulka, ja misters Snodgrass nebūtu sagrābis savu cienījamo vadoni aiz svārku stērbelēm un atvilcis atpakaļ.

- Turiet viņu! - misters Snodgrass teica. - Vinkl, Tapmen... viņš nedrīkst tāda nieka pēc pakļaut briesmām savu dārgo dzīvību!

- Laidiet mani! - misters Pikviks sacīja.

- Turiet viņu cieši! - misters Snodgrass sauca, un ar visu klātesošo kopējiem spēkiem misters Pikviks tika atsēdināts atzveltnes krēslā.

- Lieciet viņu mierā, - sacīja svešinieks ar zaļajiem svārkiem, - groku - vecs, lādzīgs džentlmenis - ir gan dūšīgs - iedzeriet šo - ā! - laba mantiņa.

Iepriekš pārbaudījis glāzes saturu, ko bija sagatavojis drūmais vīrs, svešinieks pielika glāzi pie mistera Pikvika mutes, un atlikušais saturs ātri pazuda.

Sekoja īsa pauze, groks darīja savu; mistera Pikvika mīlīgā seja ātri atguva parasto izteiksmi.

- Tie nav jūsu uzmanības cienīgi, - drūmais cilvēks noteica.

- Jums taisnība, ser, - misters Pikviks atbildēja, - viņi nav tā vērti. Man kauns, ka atļāvos tā iekarst. Pievelciet savu krēslu pie galda, ser.

Drūmais cilvēks labprāt paklausīja. Ap galdu atkal izveidojās aplis, un atkal valdīja saskaņa. Šķita tikai, ka mistera Vinkla krūtīs atradušas paliekamu vietu tādas kā apslēptas dusmas, kam par iemeslu, iespējams, bija viņa uzvalka īslaicīgā piesavināšanās, taču diezin vai būtu saprātīgi domāt, ka tik niecīgs iemesls kāda pikvikieša krūtīs varētu sacelt pat pārejošas dusmas. Ja to neskaita, citādi viņu labā oma bija pilnīgi atjaunota, un vakars nobeidzās tikpat omulīgi, kā bija iesācies.

1 - Melnacainā Sjūzena - Džona Geja (XVIII gs.) balādes varone. Džons Gejs - pazīstamās «Nabagu operas» autors.

2 - Sārijas puse - Londonas pieupes rajons dienvidos no Temzas; to sauc arī par Sautjorku.

IV NODAĻA

Karaspēka manevri un apmetne zem klajas debess. Atkal jauni draugi un ielūgums uz laukiem

Daudzi autori izjūt ne vien muļķīgu, bet patiešām negodīgu tieksmi izrādīt necieņu avotiem, no kuriem viņi smeļ daudz vērtīgu ziņu. Mums nav šādu izjūtu. Mēs vienīgi nopūlamies godīgi izpildīt savus atbildīgos izdevēju pienākumus, un, lai cik lielu vēlēšanos mēs izjustu citos apstākļos saukties paši par šo piedzīvojumu autoriem, cieņa pret patiesību liedz mums prasīt ko vairāk kā vien atzinību par šo piedzīvojumu saprātīgu sakārtošanu un objektīvu atstāstīšanu. Pikvikiešu dokumenti ir mūsu Ņuriveras baseins[1], un mūs pašus varētu salīdzināt ar Ņuriveras Kompāniju. Citu pūliņi ir nolikuši mūsu priekšā neizmērojamu rezervuāru, piepildītu ar svarīgiem faktiem. Mēs ar šī izdevuma palīdzību vienīgi darām tos zināmus un liekam tiem plūst kā skaidrai un rāmai straumei pie visiem, kas izslāpuši pēc pikvikiešu zināšanām.

Darbodamies šādā garā un stingri turēdamies pie mūsu lēmuma minēt avotus, ko esam izlietojuši, mēs vaļsirdīgi sakām, ka mistera Snodgrasa piezīmju grāmatiņai esam parādā par visos sīkumos attēlotajiem notikumiem, kas atrodami šajā un sekojošās nodaļās, - notikumiem, ko tagad, kad esam atvieglojuši savu sirdsapziņu, turpināsim izklāstīt bez tālākiem komentāriem.

Nākamajā rītā visi Ročestras un tai tuvumā esošo pilsētiņu iedzīvotāji uzcēlās no savām gultām agrā stundā ļoti uzbudināti un satraukti. Pie nocietinājumu līnijas šodien vajadzēja notikt lielai karaspēka skatei. Bija paredzēts, ka sešu pulku manevrus inspicēs galvenā komandiera ērgļa acs; bija uzbūvēti pagaidu nocietinājumi, vajadzēja uzbrukt citadelei, to ieņemt un uzspridzināt mīnu.

Misters Pikviks, kā mūsu lasītāji jau būs varējuši secināt pēc nelielā izvilkuma, ko sniedzām no viņa Četemas apraksta, bija aizrautīgs armijas apbrīnotājs. Nekas viņu nebūtu spējis iepriecināt vairāk, nekas nebūtu tik labi harmonējis ar katra viņa pavadoņa sevišķajam izjūtām kā šis skats. Tādēļ viņi drīz vien bija kājās un virzījās uz notikuma vietu, kurp no visām pusēm jau plūda ļaužu pūļi.

Manevru vietā itin viss norādīja, ka tuvojas viens no vissvarīgākajiem un visgrandiozākajiem notikumiem. Še bija nostādīti sargposteņi karaspēkam paredzētā laukuma atsargāšanai un pie baterijām sulaiņi, kas atsargāja vietas lēdijām; seržanti ar pergamentā iesietām grāmatām padusē skraidīja šurp un turp, un pulkvedis Balders, pilnā militārā ietērpā sēdēdams zirgā, lēkšoja vispirms uz vienu un tad uz otru pusi, kāpināja zirgu atmuguriski cilvēkos, slēja to pakaļkājās, dažādi izgrozīja un bez kāda redzama iemesla vai cēloņa klaigāja tik briesmīgi, ka balss viņam pilnīgi aizsmaka un seja kļuva tumši sarkana. Virsnieki skrēja uz priekšu un atpakaļ, vispirms sazinādamies ar pulkvedi Balderu un tad izrīkodami seržantus; pēdīgi visi kopā kaut kur aizskrēja, un pat ierindnieki aiz pulētajām šauteņu laidēm radīja noslēpumaini svinīgu sejas izteiksmi, kas pilnīgi atbilda šī sevišķā gadījuma raksturam.

Misters Pikviks un viņa trīs pavadoņi nostājās pūļa pirmajā rindā un pacietīgi gaidīja skates sākumu. Drūzmēšanās ik brīdi pieņēmās, un pūles, kas bija vajadzīgas, lai noturētu iegūtās pozīcijas, pilnīgi aizņēma viņu uzmanību nākamās divas stundas.

Dažbrīd nāca pēkšņs spiediens no aizmugures, un tad misters Pikviks aizlidoja vairākus jardus uz priekšu tik ātri un elastīgi, ka tas nemaz nesaskanēja ar viņa parasti cienīgo izturēšanos; citubrīd no priekšas atskanēja prasība «rauties atpakaļ», un tad kādas musketes laide vai nu nokrita uz mistera Pikvika kāju pirkstgaliem, lai atgādinātu šo prasību, vai arī iegrūdās viņam krūtīs, lai panāktu tās izpildīšanu. Tad daži uz jokiem noskaņoti džentlmeņi kreisajā pusē, visi barā grūzdamies uz sāniem, spaidīdamies sagādājuši misteram Snodgrasam vislielākās cilvēcīgās mokas, vēlējās zināt, «ko šis tā bukņījoties»; un, kad misters Vinkls, redzēdams šo neizprovocēto uzbrukumu, izteica savu ārkārtīgo sašutumu, kāds indivīds no mugurpuses uztrieca viņam cepuri pār acīm un vēl palūdza, lai esot tik laipns un iebāžot galvu sev kabatā.

Šie un citi rupji joki, kā arī mistera Tapmena neizprotamā prombūtne (viņš bija pēkšņi pazudis un nekur nebija atrodams) padarīja viņu stāvokli visumā drīzāk nepatīkamu nekā iepriecinošu vai apskaužamu.

Pēdīgi pūlim pārskrēja tā daudzbalsīgā, klusā rūkoņa, kas parasti paziņo, ka iesācies gaidītais. Visas acis pagriezās uz cietokšņa vārtu pusi. Daži satrauktu gaidu mirkļi, un kļuva redzami jautri plīvojoši karogi, saulē spoži mirgojoši ieroči: kolona pēc kolonas ienāca laukumā. Vienības apstājās un sakārtojās, pa ierindu aizlidoja komandas saucieni, atskanēja vispārēja musketu žvadzoņa, paceļoties «godam sveikt», un galvenais komandieris pulkveža Baldera un daudzu virsnieku pavadībā rikšos jāja pie ierindas. Kara orķestri sāka spēlēt visi reizē, zirgi slējās pakaļkājās, kāpās atpakaļ un svaidīja astes, suņi rēja, pūlis spiedza, karaspēks ņēma šautenes «pie kājas», un uz abām pusēm, cik vien tālu skatiens spēja aizsniegt, nekas cits nebija redzams kā sarkanu svārku un baltu bikšu rinda, bezgalīgi gara, sastingusi un nekustīga.

Misters Pikviks, visu laiku maisīdamies zirgiem pa kājām un kā par brīnumu arvien pagūdams izsargāties, lai nepakļūtu zem pakaviem, bija ar to tik ļoti aizņemts, ka viņam neatlika laika aplūkot acu priekšā radušos ainu, līdz tā pieņēma izskatu, ko tikko aprakstījām. Kad viņam beidzot bija iespējams stingri nostāties uz kājām, viņa priekam un sajūsmai nebija robežu.

- Vai kaut kas var būt skaistāks vai lieliskāks? - viņš jautāja misteram Vinklam.

- Nekas, - atbildēja uzrunātais džentlmenis, nupat kā ticis vaļā no maza auguma vīreļa, kas veselu ceturtdaļstundu bija stāvējis tam uz abām kājām.

- Tas patiešām ir cildens un lielisks skats, - piebilda misters Snodgrass, kura krūtīs strauji uzliesmoja poēzijas uguns, - uzlūkot šos drosmīgos dzimtenes aizstāvjus nostājušos spožā ierindā tās miermīlīgo pilsoņu priekšā; viņu sejas staro - nevis kareivīgā nežēlībā, bet kulturālā maigumā; viņu acis liesmo - ne jau laupīšanas un atriebības postošajā ugunī, bet cilvēcības un saprāta liegajā spožumā.

Pilnīgi iekļaudamies noskaņā, ko pauda šī slavas dziesma, misters Pikviks tomēr nevarēja gluži pievienoties tās izteiksmei, jo saprāta liegā gaisma kareivju acīs pēc komandas «mierā!» liesmoja diezgan vāji un viss, ko skatītājs redzēja, bija daži tūkstoši pāru redzokļu, kas bez jebkādas izteiksmes blenza taisni uz priekšu.

- Nu mums še ir lieliska vieta, - misters Pikviks ieminējās, palūkodamies visapkārt.

Pūlis no tuvākās apkārtnes pamazām bija pazudis, un viņi bija gandrīz vieni paši.

- Lieliska! - misters Snodgrass un misters Vinkls piebalsoja.

- Ko viņi tagad dara? - misters Pikviks jautāja, sakārtodams brilles.

- Man... man liekas, - misters Vinkls ieteicās nobālēdams, - man gandrīz liekas, ka viņi taisās šaut.

- Blēņas, - misters Pikviks steidzīgi attrauca.

- Man... man tiešām liekas, ka viņi šaus, - misters Snodgrass mazliet uztraukts pastāvēja pie tā paša.

- Neiespējami, - misters Pikviks atcirta.

Tikko viņš šo vārdu bija izrunājis, visi seši pulki cēla musketes pie pleca, it kā viņiem būtu viens kopējs mērķis - un šis mērķis būtu pikvikieši, - un lika atskanēt visbriesmīgākajai un skaļākajai zalvei, kāda jebkad satricinājusi zemeslodi līdz centra dziļumiem vai satraukuši kādu vecu džentlmeni līdz sirds dziļumiem.

Šajā grūtajā stāvoklī, atrazdamies zem nepārtrauktas salūtpatronu uguns un uzbrukuma apdraudēts no pretējās puses, kur patlaban kārtojās jaunā karaspēka vienība, misters Pikviks parādīja to izcilo aukstasinību un savaldīšanos, kas neiztrūkstoši piemīt katram lielam garam. Viņš satvēra misteru Vinklu aiz rokas un, nostājies starp viņu un misteru Snodgrasu, nopietni lūdza tos iegaumēt, ka pastāvot gan iespēja kļūt kurlam aiz trokšņa, bet citas tiešas briesmas no šaušanas nedraudot.

- Bet... bet ja nu kāds zaldāts aiz pārskatīšanās pielādējis ar lodi? - iebilda misters Vinkls, kuram šī iedoma lika nobālēt. - Es tikko dzirdēju kaut ko iesvilpjamies - tā asi un tuvu pie manas auss.

- Vai mums labāk nevajadzētu mesties zemē? - misters Snodgrass apvaicājās.

- Nē, nē... nu jau ir pāri, - misters Pikviks atsaucās.

Viņa lūpas varēja trīcēt, un viņa vaigi varēja nobālēt, bet no šī nemirstīgā vīra mutes nenāca neviens vārds, kas liecinātu par bailēm vai uztraukumu.

Misteram Pikvikam bija taisnība - šaušana mitējās, bet viņam tikko atlika laika apsveikt sevi par pareizo paredzējumu, kad karaspēka rindās bija vērojama ātra sakustēšanās: tām pārskrēja aizsmacis komandas sauciens, un, pirms kāds no trim džentlmeņiem spēja aptvert, ko šis jaunais manevrs nozīmē, visi seši pulki, durkļus uzsprauduši, divkāršā ātrumā devās triecienā tieši uz to vietu, kur bija nostājušies misters Pikviks un viņa draugi.

Cilvēks ir mirstīgs, un pastāv kāda robeža, kam pāri cilvēciska drosme nesniedzas.

Misters Pikviks caur briļļu stikliem mirkli cieši noskatījās uz tuvojošos cilvēku masu un tad godīgi pagrieza muguru un - mēs nesacīsim: bēga, - tādēļ ka, pirmkārt, tas ir necienīgs izteiciens un tādēļ ka, otrkārt, mistera Pikvika augums nekādā ziņā nebija piemērots tāda veida atkāpšanās kustībai, - bet rikšoja projām tik mudīgi, cik vien kājas viņu spēja nest; tik tiešām tādā ātrumā, ka viņš savu sarežģīto stāvokli pilnībā aptvēra tikai tad, kad, bija jau par vēlu.

Viena otrai pretī stāvošās vienības, kuru parādīšanās tā satrauca misteru Pikviku, nu bija sastājušās ierindā atvairīt inscenēto neīsto pretinieku uzbrukumu citadelei, un sekas bija tādas, ka misters Pikviks un abi viņa pavadoņi pēkšņi atradās ieslēgti starp divām ļoti garām kareivju ķēdēm, no kurām viena ātrā gaitā devās uz priekšu, bet otra, stāvēdama kaujas gatavībā, stingrā apņēmībā gaidīja sadursmi.

- Ei! - kliedza uzbrūkošās ķēdes virsnieki.

- No ceļa nost! - sauca stāvošās ķēdes virsnieki.

- Kur lai mēs ejam? - brēca uztrauktie pikvikieši.

- Ei - ei - ei! - tā bija vienīgā atbilde.

Pilnīga apjukuma mirklis, smaga soļu dunoņa, spēcīgs trieciens, apslāpēti smiekli, - un seši pulki jau bija piecsimt jardu tālāk, bet misters Pikviks gulēja ar kājām gaisā.

Misters Snodgrass un misters Vinkls ar ievērības cienīgu veiklību pret savu gribu bija apmetuši katrs pa kūlenim, un pirmais objekts, ko uztvēra pēdīgi minētā džentlmeņa acis, kad viņš sēdēja uz zemes un ar dzeltenu zīda kabatas lakatiņu centās apturēt no deguna tekošo dzīvības straumi, bija viņa godājamais vadonis, kurš gabaliņu tālāk skrēja pēc savas cepures, kas, draiskulīgi lēkādama, ripoja projām.

Ir ļoti maz momentu cilvēka dzīvē, kad viņš piedzīvo tik daudz smieklīgu nepatikšanu vai sastop tik maz palīdzīgas līdzjūtības kā tajos brīžos, kad dzenas pakaļ savai cepurei. Lai noķertu cepuri, vajag krietni daudz aukstasinības un sevišķu apsvēršanas spēju. Cilvēks nedrīkst būt pārsteidzīgs, jo tad viņš pārskries tai pāri; viņš nedrīkst iekrist arī pretējā galējībā, jo tad var pazaudēt cepuri pavisam. Vislabākā metode ir pacietīgi turēties ķeramajam objektam ieblakus, būt uzmanīgam un piesardzīgam, nogaidīt izdevīgu brīdi, pamazām aizkļūt tai priekšā, tad ātri noliekties, saķert to aiz virsas un stingri uzmaukt galvā, visu laiku patīkami smaidot, it kā jūs to uzskatītu par tikpat labu joku kā visi pārējie.

Vēdināja maigs, viegls vējiņš, un mistera Pikvika cepure jautri ripoja uz priekšu.

Pūta vējš, un pūta arī misters Pikviks, bet cepure ripoja un lēkāja tik jautri kā mundrs delfīns paisuma viļņos, un tā šī cepure, misteram Pikvikam neaizsniedzama, būtu varējusi ripot un ripot, ja vien tās gaita ar augstākas varas gādību netiktu apturēta tieši tad, kad šis džentlmenis jau gribēja to atstāt savam liktenim.

Misters Pikviks, kā jau teikts, bija pilnīgi izsmēlis savus spēkus un patlaban grasījās atmest pakaļskriešanai ar roku, kad cepure diezgan spēcīgi atsitās pret kādas karietes riteni; tā līdz ar pusduci citu ratu stāvēja tieši tai vietā, pret ko bija vērsušies viņa soļi. Redzēdams šo izdevību, misters Pikviks naski metās uz priekšu, satvēra savu īpašumu, uzlika galvā un apstājās atvilkt elpu. Nepakavējies vēl ne pusminūti, viņš izdzirda kādu balsi dedzīgi saucam viņa vārdu; misters Pikviks tūliņ pazina, ka tā ir mistera Tapmena balss, un, paskatījies augšup, ieraudzīja skatu, kas viņu pildīja ar pārsteigumu un prieku. Kādā vaļējā četrvietu karietē, no kuras zirgi bija izjūgti, lai labāk varētu to novietot ļaužu pārpilnajā vietā, stāvēja drukns, pavecs džentlmenis zilos svārkos ar spīdīgām pogām, korda biksēs un atloku zābakos, divas jaunas lēdijas plīvuros un ar spalvām pie cepures, kāds jauns džentlmenis, acīm redzami iemīlējies vienā no jaunajām lēdijām plīvuros un ar spalvām pie cepures, kāda nenosakāma vecuma lēdija, laikam iepriekš minēto lēdiju krustmāte, un misters Tapmens, kas izturējās tik brīvi un nepiespiesti, it kā kopš pirmajiem bērnības acumirkļiem būtu piederējis pie šīs ģimenes. Karietes pakaļpusē bija piestiprināts ietilpīgs ceļa grozs - viens no tiem groziem, kas vērīgā prātā vienmēr pamodina ar aukstiem putniem, mēlēm un vīna pudelēm saistītas asociācijas, - un uz bukas apmiegojies sēdēja resns, sārtvaidzīgs puika, kuru neviens domājošs vērotājs ne mirkli nekavētos apzīmēt par iepriekš minētā groza satura oficiālu izsniedzēju, kad būs pienācis īstais laiks tā patērēšanai.

Misters Pikviks tikko bija apveltījis šos interesantos objektus ar ātru skatienu, kad viņu atkal uzrunāja uzticamais skolnieks.

- Pikvik, Pikvik! - misters Tapmens sauca. - Kāpiet šeit augšā! Pasteidzieties!

- Nāciet, ser! Lūdzu, kāpiet augšā! - druknais džentlmenis mudināja. - Džo!...

Sasodītais puika, viņš atkal aizmidzis... Džo, nolaid pakāpienus!

Resnais puika gausi novēlās no bukas, nolaida pakāpienus un aicinoši turēja vaļā karietes durvis. Šajā mirklī ieradās misters Snodgrass un misters Vinkls.

- Vietas pietiks jums visiem, džentlmeņi, - druknais vīrs sacīja. - Diviem iekšpusē un vienam ārā. Džo, atbrīvo vienam no šiem džentlmeņiem vietu uz bukas. Tā, ser, nāciet!

Un druknais džentlmenis pastiepa roku un sparīgi ievilka vispirms misteru Pikviku, tad misteru Snodgrasu karietē. Misters Vinkls uzkāpa uz bukas, resnais puika uztrausās uz tā paša sēdekļa un acumirklī cieši iemiga.

- Tā, džentlmeņi, - druknais vīrs sacīja, - ļoti priecājos jūs redzēt. Pazīstu jūs ļoti labi, džentlmeņi, lai gan jūs mani varbūt neatminaties. Pagājušajā ziemā es dažus vakarus pavadīju jūsu klubā; ar savu draugu misteru Tapmenu nejauši sastapos šorīt un biju ļoti priecīgs, viņu ieraugot. Un kā jums, ser, klājas? Jūs patiešām izskatāties neparasti labi.

Misters Pikviks pateicās par komplimentu un sirsnīgi spieda roku druknajam džentlmenim atloku zābakos.

- Nu, kā jums klājas, ser? - druknais džentlmenis taujāja, ar tēvišķīgām rūpēm uzrunādams misteru Snodgrasu. - Jauki, vai ne? Nu, tas ir labi, tas ir labi. Un kā jums, ser (uz misteru Vinklu)? Ā, esmu priecīgs, dzirdot, ka jums iet labi, ļoti priecīgs, patiešām. Manas meitas, džentlmeņi, - šīs ir manas meitenes; un tā ir mana māsa, mis Reišele Vordla. Viņa ir jaunkundze, jā gan, kaut arī nav vairs nekāda meitene, - vai ne, ser, vai ne?

Un druknais džentlmenis draiski iegrūda ar elkoni misteram Pikvikam sānos, no visas sirds nosmiedamies.

- Bet brāli! - mis Vordla izsaucās ar nosodošu smaidu.

- Pareizi vien ir, - druknais džentlmenis attrauca, - to neviens nevar neliegt. Lūdzu piedošanu, džentlmeņi, tas ir mans draugs misters Trandls. Un tagad, kad jūs visi cits citu pazīstat, jutīsimies omulīgi un jautri un skatīsimies, kas te notiks; tas ir viss, ko varu teikt.

Druknais džentlmenis uzlika brilles, bet misters Pikviks izvilka tālskati, un visi, karietē kājās stāvēdami, skatījās cits citam pār plecu uz karaspēka manevriem.

Manevri norisinājās ļoti pārsteidzoši; viena rinda izšāva pār galvām otrai rindai un tad aizskrēja projām; un tad šī otra rinda izšāva pār galvām nākamajai rindai un savukārt aizskrēja; un tad karaspēks izveidoja četrstūrus ar virsniekiem centrā; un tad kareivji ar pieslietņu palīdzību no vienas puses iekāpa cietokšņa grāvī un tādā pašā kārtā otrā pusē izkāpa ārā, sagāza no groziem celtās barikādes un izturējās tik varonīgi, cik vien iespējams. Pēc tam sekoja baterijās uzstādīto milzīgo lielgabalu lādēšana, ko veica ar lielām skursteņslauķu slotām līdzīgiem instrumentiem; tāda bija gatavošanās šaušanai un tik šausmīgs bija troksnis, kad šāvieni gāja vaļā, ka gaiss skanēja vien no lēdiju spiedzieniem. Jaunās lēdijas Vordlas tā pārbijās, ka misters Trandls katrā ziņā bija spiests saturēt vienu no viņām stāvus karietē, kamēr misters Snodgrass atbalstīja otru; bet mistera Vordla māsa pārdzīvoja tik briesmīgu nervu satraukumu, ka misters Tapmens atrada par pilnīgi nepieciešamu aplikt viņai roku ap vidu, lai vispār noturētu viņu uz kājām. Visi bija uztraukušies, atskaitot vienīgi resno puiku, kas gulēja tik ciešā miegā, it kā lielgabalu rēcieni bijuši viņa parastā šūpuļa dziesma.

- Džo, Džo! - druknais džentlmenis uzsauca, kad citadele bija ieņemta un aplencēji un aplenktie nosēdās pusdienot. - Sasodītais puika, viņš atkal guļ! Esiet tik labs, ser, un iekniebiet viņam... kājā, lūdzu, nekas cits viņu nespēj atmodināt... tā, pateicos.

Attaisi grozu, Džo!

Resnais puika, ko misters Vinkls bija sekmīgi atmodinājis, sakniebdams starp rādāmo pirkstu un īkšķi gabalu kājas liela, atkal novēlās no bukas un ar daudz lielāku ātrumu, nekā varētu sagaidīt no viņa iepriekšējā kūtruma, sāka izkravāt grozu.

- Tagad mums jāsasēžas ciešāk, - druknais džentlmenis aizrādīja.

Pēc lielas izjokošanās, ka lēdijām saburzīs piedurknes, un gaužas sarkšanas par dažādiem pārgalvīgiem priekšlikumiem, ka lēdijas varētu sēsties džentlmeņiem klēpjos, visi galu galā saspiedās karietē un druknais džentlmenis sāka izdalīt karietē sēdošajiem groza saturu, ko saņēma no resnā zēna (kas šajā nolūkā bija pakāpies karietes aizmugurē).

- Padod nažus un dakšiņas, Džo!

Nažus un dakšiņas pasniedza, un lēdijas un džentlmeņi iekšpusē, tāpat kā misters Vinkls uz bukas, visi tika apgādāti ar šiem derīgajiem instrumentiem.

- Šķīvjus, Džo, šķīvjus!

Šķīvjus izdalīja līdzīgā kārtā.

- Dod putnus, Džo! Sasodītais puika, viņš jau atkal guļ! Džo, Džo! (Daži viegli paukšieni ar spieķi pa galvu, un resnais puika ar pūlēm pamodās no savas letarģijas.) Veicīgi, dod šurp uzkožamos!

Pēdējā vārda skaņās bija kaut kas tāds, kas uzmodināja tauko puiku. Viņš uzlēca kājās un trulām acīm, kas mirkšķinājās aiz augstajiem vaigiem, kārīgi glūnēja uz ēdieniem, ko ņēma ārā no groza.

- Kusties veicīgāk! - misters Vordls uzsauca, jo resnais puika bija mīlīgi pārlīcis pār kādu kapaunu, no kura tam, likās, bija pilnīgi neiespējami šķirties. Zēns smagi nopūtās un, apveltīdams putna apaļumus ar dedzīgu skatienu, negribīgi atdeva to savam kungam.

- Lūk, tā... uzmanies! Tagad mēli... tagad baloža pīrāgu!... Nenosvied teļa cepeti un šķiņķi... neaizmirsti omārus... izņem no drānas salātus... pasniedz man salvetes!

Tādi bija steidzīgie rīkojumi, kas bira pār mistera Vordla lūpām, kamēr viņš dalīja dažādos tikko aprakstītos priekšmetus un lika ikvienam rokās un ikvienam uz ceļiem neskaitāmu daudzumu trauku.

- Nu, vai nav lieliski? - šis mundrais cilvēks apjautājās, kad bija sācies iznīcināšanas darbs.

- Lieliski! - atsaucās misters Vinkls, kas patlaban, sēdēdams uz. bukas, dalīja gabalos kādu putnu.

- Glāzi vīna?

- Ar lielāko prieku.

- Jums varbūt padot tur augšā pašam savu pudeli, ko?

- Jūs esat ļoti laipns.

- Džo!

- Jā, ser. (Šoreiz puika nebija aizmidzis, jo tam tikko bija izdevies nočiept teļa gaļas pīrāgu.)

- Pudeli vīna džentlmenim uz bukas! Man prieks par šo tikšanos, ser.

- Pateicos.

Misters Vinkls iztukšoja glāzi un novietoja pudeli sev līdzās uz karietes bukas.

- Vai jūs nenovēlētu man to prieku, ser? - misters Trandls apvaicājās misteram Vinklam.

- Ar lielāko prieku, - misters Vinkls atbildēja misteram Trandlam, un abi džentlmeņi iedzēra vīnu, pēc tam pa glāzei vīna izdzēra visi, arī lēdijas.

- Kā mīļā Emīlija flirtē ar svešo džentlmeni! - pačukstēja savam brālim misteram Vordlam neprecētā krustmāte ar īsti vecmeitīgu skaudību.

- O, nu kas tad tur! - mundrais vecais džentlmenis atteica. - Tas viss ir ļoti dabiski, uzdrošinos sacīt... nekā neparasta. Mister Pikvik, mazliet vīna, ser?

Misters Pikviks, kas pašlaik bija iedziļinājies baloža pīrāga iekšienes pārbaudē, labprāt piekrita.

- Manu dārgo Emīlij, - neprecētā krustmāte ieminējās aizbildnieciskā balsī, - nerunā tik skaļi, mīļā.

- Ak kungs, krustmāt!

- Man liekas, krustmāte un mazais, vecais džentlmenis domā, ka tikai viņi visu ko drīkst, - mis Izabella Vordla pačukstēja savai māsai Emīlijai.

Jaunās lēdijas ļoti sirsnīgi nosmējās, un vecā mēģināja izskatīties laipna, bet tas viņai neizdevās.

- Ir gan jautras šīs jaunās meitenes, - mis Vordla sacīja misteram Tapmenam ar lēnprātīgu iecietību, it kā priecīgs noskaņojums būtu kontrabanda un to bez atļaujas turēt īpašumā bijis liels noziegums un pārkāpums.

- O, tādas viņas ir, - misters Tapmens attrauca, nedodams gluži tādu atbildi, kādu no viņa sagaidīja. - Tas ir ļoti patīkami.

- Hm! - mis Vordla šaubīdamās noņurdēja.

- Vai atļausit? - misters Tapmens ievaicājās visglaimīgākajā tonī, ar vienu roku pieskardamies apburošās Reišeles plaukstas virspusei un ar otru laipni paceldams pudeli. - Vai atļausit?

- Ak ser!

Mistera Tapmena skatiens izteica ļoti daudz, un Reišele izsacīja bažas, ka lielgabali no jauna varētu sākt šaut un tādā gadījumā viņai, protams, atkal vajadzēšot atbalsta.

- Vai jūs domājat, ka manas brāļameitas ir glītas? - viņu mīļā krustmāmiņa čukstēja misteram Tapmenam.

- Es tā domātu, ja še nebijis viņu krustmātes, - apķērīgais pikvikietis atbildēja, raidīdams kvēlu skatienu.

- Ak jūs nerātnais vīrieti!... Bet tiešām, vai jums neliekas, ja viņu sejas krāsa būtu mazlietiņ košāka, viņas izskatītos tīri glītas... sveču gaismā, protams?

- Jā, es domāju, tad gan, - misters Tapmens atteica vienaldzīgā balsī.

- Ak jūs zobgalis!... Es zinu, ko jūs gribējāt sacīt.

- Ko tad? - ieprasījās misters Tapmens, kas tik tiešām neko nebija gribējis sacīt.

- Jūs gribējāt sacīt, ka Izabella iet salīkusi... es zinu, ka to jūs gribējāt... jūs, vīrieši, esat acīgi. Nu jā, tā viņa dara, to nevar noliegt; un tiešām, ja ir kāds ieradums, kas dara meiteni neglītu, tad tā ir staigāšana ar salīkušu muguru. Es viņai bieži saku, ka, mazliet vecāka kļuvusi, viņa izskatīsies briesmīga. Jā, jā, jūs esat zobgalis!

Misteram Tapmenam nebija nekas pretī iegūt atzinību par tik lētu cenu, viņš lūkojās ar zīmīgu skatienu un noslēpumaini smaidīja.

- Kāds sarkastisks smaids! - sajūsminātā Reišele sacīja. - Man jāteic, ka es no jums taisni baidos.

- Baidāties no manis!

- Ak, jūs no manis nekā nevarat noslēpt... es zinu, ko šis smaids nozīmē, labi zinu.

- Ko tad? - vaicāja misters Tapmens, kam pašam par to nebija ne mazākās jausmas.

- Jūs domājat, - mīlīgā krustmāmiņa trieca tālāk, vēl vairāk noklusinādama balsi, - jūs domājat, ka Izabellas saliektā mugura nav vēl tik slikta kā Emīlijas nekautrība. Jā, viņa ir nekautra. Jūs nevarat iedomāties, cik tas mani reizēm dara nelaimīgu... es raudu par to stundām ilgi... mans mīļais brālis ir tik labs, tik lētticīgs, ka viņš to nekad neredz; ja viņš to redzētu, esmu pilnīgi pārliecināta, ka tas salauztu viņa sirdi. Es vēlos, kaut varētu domāt, ka tā ir tikai izlikšanās... es ceru, ka tā tas varētu būt... (Še mīlošā radiniece smagi nopūtās un bezcerīgi pakratīja galvu.)

- Esmu pārliecināta, ka krustmāte runā par mums, - mis Emīlija Vordla pačukstēja māsai. - Par to esmu pilnīgi droša - viņai ir tik ļaunprātīgs izskats.

- Vai tā? - Izabella atbildēja. - Hm! Dārgo krustmāmiņ!

- Jā, manu dārgo mīlulīt!

- Es tā bīstos, ka jūs, krustmāmiņ, saaukstēsities... apsieniet zīda lakatu ap savu veco, mīļo galviņu... jums patiešām vajadzētu vairāk par sevi rūpēties... padomājiet par saviem gadiem.

Lai arī cik pelnīta bija šī atmaksa, par to nežēlīgāku tomēr būtu grūti iedomāties.

Nav pasakāms, kāda veida atbildē būtu izlādējies krustmātes sašutums, ja misters Vordls nevilšus nebūtu mainījis sarunas tematu, diktā balsī saukdams Džo.

- Sasodītais puika, - vecais džentlmenis norūca, - viņš atkal aizmidzis!

- Ļoti neparasts puika, - misters Pikviks ieminējas. - Vai viņš vienmēr tā guļ?

- Guļ! - vecais džentlmenis izsaucās. - Viņš vienmēr ir aizmidzis. Viņš izpilda uzdevumus, cieši aizmidzis, un krāc, apkalpodams pie galda.

- Ļoti dīvaini, - misters Pikviks nobrīnījās.

- Jā, patiešām dīvaini, - vecais džentlmenis attrauca. - Es ar šo puiku lepojos... es ne par kādu naudu no viņa nešķirtos... viņš ir dabas retums! E, Džo... Džo... novāc šos traukus un attaisi jaunu pudeli... vai tu dzirdi?

Resnais puika piecēlās, atvēra acis, norija milzīgu pīrāga gabalu, ko bija gremojis, iegrimdams miegā, un gausi paklausīja sava kunga pavēlēm, trulām acīm kārīgi skatīdamies uz mielasta atliekām, kamēr vāca kopā traukus un novietoja tos grozā.

Tika pasniegta jauna pudele un ātri iztukšota, grozu nostiprināja vecajā vietā; resnais puika vēlreiz uzkāpa uz bukas; brilles un tālskatis atkal tika likti lietā, un karaspēks atsāka manevrus. Lielgabali atkal vareni rībēja un izgrūda ugunis, lēdijas ļoti uztraucās, un pēdīgi, ikvienam par apmierinājumu, izsprāga mīna; un, kad tā bija aizgājusi pa gaisu, karaspēks un mūsu saviesīgais pulciņš sekoja tās paraugam un arī aizgāja.

- Tātad paturiet vērā, - vecais džentlmenis sacīja, kad viņš, noslēdzot sarunu, kas bija risinājusies pa starpbrīžiem manevru noslēguma laikā, spieda misteram Pikvikam roku, - rīt mēs jūs gaidīsim.

- Noteikti, - misters Pikviks apliecināja.

- Vai adrese jums ir?

- Menora ferma Dinglijdellā[2], - misters Pikviks atbildēja, ieskatīdamies savā kabatas grāmatiņā.

- Pareizi, - vecais džentlmenis apstiprināja. - Un ievērojiet - bez nedēļas jūs projām nelaidīšu, un es galvoju, ka jūs redzēsit visu, ko vērts redzēt. Ja gribat iepazīties ar lauku dzīvi, nāciet pie manis, Un es jums to parādīšu visā pilnībā. Džo... sasodītais puika, viņš atkal guļ... Džo, palīdzi Tomam iejūgt zirgus!

Zirgus aizjūdza, kučieris uzkāpa uz bukas, resnais puika uzrausās viņam blakus, tika pateiktas sveikas, un kariete aizrībēja. Kad pikvikieši pagriezās, lai uzmestu tai pēdējos skatienus, rietošā saule meta viņu viesmīlīgo paziņu sejās košu sārtumu un apspīdēja resnā zēna augumu. Galva viņam bija noslīgusi uz krūtīm, un viņš atkal gulēja.

1 - Ņuriveras baseins - rezervuārs, kas apgādāja ar ūdeni Londonas ziemeļdaļu.

2 - Menora ferma Dinglijdellā - Dikensa izdomāti vietvārdi. Literatūrā par Dikensu var atrast daudzus minējumus par to, tieši kādu reāli eksistējušu muižu Dikenss izvēlējies par sava mistera Pikvika piedzīvojumu vietu, taču vienota secinājuma Dikensa pētniekiem tā arī nav.

V NODAĻA

kura ir īsa un kura starp citu parādīts, kā misters Pikviks uzņēmās braukt, bet misters Vinkls - jāt un kā viņiem abiem tas veicās

Debesis bija spodras un mīlīgas, gaiss smaržīgs un apkārt viss izskatījās ļoti skaists, kad misters Pikviks, atspiedies pret Ročestras tiltu margām, aplūkoja dabu un gaidīja brokastis. Skats patiešām bija tāds, kas varēja savaldzināt arī mazāk uzņēmīgu garu nekā to, kas tajā patlaban gremdējās.

No skatītāja pa kreisi atradās sagruvis mūris, daudzās vietās pilnīgi sagāzies un dažās kā bezveidīga, smaga masa pārkāries pār šauro krasta joslu. Lieli ūdens zāļu pušķi, trīcēdami katrā vēja pūsmā, karājās pie asajiem un šķautņainajiem akmeņiem, un zaļās efejas skumji kļāvās ap tumšajiem, apdrupušajiem mūra virspuses robojumiem. Aiz tā pacēlās senlaicīga pils. Tās torņi bija bez jumtiem un masīvās sienas pamazām bruka kopā, bet tomēr tā lepni stāstīja par savu seno varenību un spēku, kad tajā pirms septiņsimt gadiem skanējusi ieroču šķinda vai atbalsojies dzīru un nevaldāmas līksmības troksnis. Uz abām pusēm, cik tālu acs spēja saredzēt, stiepās Medvejas krasti, klāti druvām un ganībām, ar šur tur saredzamām vēja dzirnavām vai attālu baznīcu, sniegdami bagātu un dažādības pilnu ainavu, ko vēl skaistāku vērta klīstošās ēnas, kas ātri to šķērsoja, vieglajiem, vēl lāgā neizveidotajiem mākonīšiem aizslīdot rīta saules gaismā. Klusi plūstošā upe, atstarodama debess dzidro zilumu, mirdzēja un vizuļoja, un zvejnieku airi, smagajām, bet gleznainajām laivām lēni slīdot lejup pa straumi, grima ūdenī ar gaišu, tīru skaņu.

Smaga nopūta un pieskāriens pie pleca iztraucēja misteru Pikviku no patīkamās apceres, kurā viņš bija iegrimis, nolūkodamies jaukajā ainavā. Viņš pagriezās un ieraudzīja sev blakus drūmo cilvēku.

- Aplūkojat jauko skatu? - drūmais cilvēks vaicāja.

- Kā tad, - misters Pikviks atbildēja.

- Un priecājaties, ka esat tik agri uzcēlies?

Misters Pikviks piekrītoši pamāja ar galvu.

- Ak, cilvēkiem jāceļas agri, lai redzētu sauli visā tās greznībā, jo tās spožums reti kad pastāv cauru dienu. Dienas rīts un dzīves rīts ir ļoti līdzīgi.

- Jūs runājat patiesīgi, ser, - misters Pikviks piezīmēja.

- Cik bieži dzird sakām, - drūmais cilvēks turpināja, - «rīts ir pārāk jauks, lai vilktos ilgi». Cik labi to var attiecināt uz mūsu ikdienišķo dzīvi. Ak dievs! Ko es nebūtu ar mieru zaudēt, ja varētu atsaukt savas bērnības dienas vai arī spētu tās aizmirst pavisam!

- Jūs, ser, esat pieredzējis daudz bēdu, - misters Pikviks līdzjūtīgi ieminējās.

- Esmu, - drūmais cilvēks steidzīgi attrauca, - esmu gan. Vairāk, nekā varētu iedomāties tie, kas mani redz tagad. - Brīdi viņš klusēja un tad aprauti piebilda: - Vai jums tādā rītā kā šis kādreiz ir iešāvies prātā, ka noslīkšana nozīmētu laimi un mieru?

- Dievs pasarg, nē! - misters Pikviks atsaucās, nedaudz atvirzīdamies no margas, jo viņam iekrita prātā iespējamība, ka drūmais cilvēks izmēģinājuma dēļ varētu nogrūst viņu lejā.

- Es bieži esmu to domājis, - drūmais cilvēks turpināja, neievērodams šo kustību. -

Šķiet, ka rāmais, vēsais ūdens čukstētu aicinājumu atdusēties un atpūsties. Viens lēciens, šļakstiens, īsa cīņa; uz mirkli saceļas ūdens virpulis, kas pamazām norimst sīkos vilnīšos; ūdens ir saslēdzies pār tavu galvu, un uz mūžu ir noslēgušās tavas bēdas un ciešanas pasaulē.

Drūmā vīra iegrimušās acis pa šīs runas laiku spoži liesmoja, bet acumirklīgais satraukums ātri norima, un viņš mierīgi novērsās, sacīdams:

- Nu... pietiek par to. Es jūs gribēju satikt citas lietas dēļ. Aizvakar vakarā jūs lūdzāt mani nolasīt to manuskriptu un uzmanīgi klausījāties manā lasīšanā.

- Jā, - misters Pikviks atbildēja, - un es tiešām domāju...

- Es pēc jūsu uzskatiem nevaicāju, - drūmais vīrs atteica, viņu pārtraukdams, - man tie nav vajadzīgi. Jūs ceļojat sava prieka pēc un lai papildinātu zināšanas. Ja nu es jums iedotu kādu interesantu manuskriptu - ievērojiet, ne tādēļ interesantu, ka tas būtu satraucošs vai neticams, bet tādēļ, ka tā ir lapa no patiesa dzīves stāsta. Vai jūs to varētu nodot klubam, par ko tik bieži runājat?

- Protams, - misters Pikviks apliecināja, - ja jūs to vēlaties, un tas tiktu pievienots kluba dokumentiem.

- Jūs to saņemsit, - drūmais cilvēks atbildēja. - Jūsu adrese?

Un, kad misters Pikviks bija pateicis viņu iespējamo maršrutu, drūmais cilvēks to rūpīgi atzīmēja netīrā kabatas grāmatiņā, tad, atsacījis mistera Pikvika neatlaidīgajam lūgumam pabrokastot kopā, lēnām aizgāja, atstādams šo džentlmeni pie viesnīcas.

Misters Pikviks atrada savus trīs pavadoņus jau uzcēlušos un gaidām viņa ierašanos, lai sēstos pie brokastgalda, kas bija uzklāts visai kārdinoši. Viņi sēdās pie maltītes, un cepts šķiņķis, olas, tēja, kafija un dažādas piedevas sāka nozust ar tādu ātrumu, kas tūliņ liecināja par ēdiena izcilo labumu un ēdāju apetīti.

- Tagad par Menora fermu, - misters Pikviks uzsāka. - Kā turp nokļūsim?

- Varbūt derētu aprunāties ar apkalpotāju? - misters Tapmens ierosināja, un tūliņ tika atsaukts apkalpotājs.

- Dinglijdella, džentlmeņi?... Piecpadsmit jūdzes, džentlmeņi... pa lauku ceļu... Divričus, ser?

- Divriči nevar uzņemt vairāk kā divus, - misters Pikviks aizrādīja.

- Pareizi, ser!... Lūdzu, piedodiet, ser. Ļoti jauki četrriteņu rati, ser... divas sēdvietas aizmugurē... viena priekšā tam džentlmenim, kas vada zirgu... Ā! Lūdzu, piedodiet, ser... tie var uzņemt tikai trīs.

- Ko tādā gadījumā darīt? - misters Snodgrass vaicāja.

- Varbūt, ser, kādam no džentlmeņiem patiktu jāt? - apkalpotājs ieminējās, skatīdamies uz misteru Vinklu. - Ļoti labi jājamzirgi, ser... Kāds no mistera Vordla cilvēkiem, braukdams uz Ročestru, nogādās tos atpakaļ, ser.

- Tas būs īstais, - misters Pikviks nopriecājās. - Vinkl, vai vēlaties pajāties?

Sirds dziļumos misters Vinkls izjuta diezgan stipras šaubas par savu jātnieka prasmi, bet viņš tās neparko nebūtu izrādījis un tūliņ ļoti drosmīgi atbildēja:

- Protams, man tas patiktu vislabāk.

Misters Vinkls bija izaicinājis likteni, tagad vairs nebija atkāpšanās.

- Lieciet piebraukt pie durvīm vienpadsmitos, - misters Pikviks norīkoja.

- Labi, ser, - apkalpotājs atbildēja.

Apkalpotājs aizgāja; brokastis bija paēstas, un ceļotāji uzkāpa savās guļamistabās sagatavot apģērbus, ko ņemt līdzi gaidāmajā ekspedīcijā.

Misters Pikviks bija jau pabeidzis kārtošanos un pār ēdamzāles loga aizkariem nolūkojās gājējos uz ielas, kad ienāca apkalpotājs un paziņoja, ka rati sagatavoti. Šo paziņojumu apstiprināja paši rati, kas tūliņ parādījās aiz minētajiem ēdamzāles loga aizkariņiem.

Tā bija jocīga, maza, zaļa kaste uz četriem riteņiem, ar zemu, divvietīgu sēdekli pakaļpusē, kas izskatījās kā vīna grozs, un augstu vienvietīgu laktu priekšā; ratus vilka milzīgs, brūns zirgs, kura labi saskatāmais skelets bija ārkārtīgi simetrisks. Turpat stāvēja zirgu puisis, turēdams aiz pavadas otru milzīgu zirgu, - acīm redzot, ratos iejūgtā dzīvnieka tuvu radinieku, - apseglotu misteram Vinklam.

- Pasarg dievs! - misters Pikviks izsaucās, kad viņi stāvēja uz ietves un gaidīja, kamēr ieliks ratos mantas. - Pasarg dievs, kurš tad vadīs zirgu? Par to nemaz nebiju padomājis.

- Kā! Nu, protams, jūs, - misters Tapmens atteica.

- Protams, - misters Snodgrass pievienojās.

- Es! - misters Pikviks izsaucās.

- Nav nemazām ko bīties, ser, - sarunā iejaucās zirgu puisis, - Uz nogalvošanu rāms, ser; zīdainis ar viņu varētu braukt.

- Vai viņš nav bailīgs? - misters Pikviks apvaicājās.

- Bailīgs, ser? Viņš tev nebaidītos arī tad, ja satiktu veselu vezumu mērkaķu ar nosvilinātām astēm.

Pēdējais ieteikums bija pārliecinošs. Misters Tapmens un misters Snodgrass iekāpa kastē, misters Pikviks uzrāpās uz laktas un novietoja kājas uz kāpslīša, kas šim nolūkam bija ierīkots zem sēdekļa un apsists ar vaska drānu.

- Nu, Spožais Viljem, - zirgu puisis uzrunāja savu palīgu, - dod džentlmenim grožas!

Spožais Viljems, - laikam tā iesaukts gludi pieglausto matu un taukaini spīdīgās sejas dēļ - ielika misteram Pikvikam kreisajā rokā grožus, bet galvenais zirgu puisis iespieda viņam labajā rokā pātagu.

- Tprrūū! - misters Pikviks iebrēcās, kad lielais četrkājainis izrādīja nepārprotamu tieksmi iegrūst ratus atmuguriski ēdamzāles logā.

- Tprruū! - misters Tapmens un misters Snodgrass no kastes piebalsoja.

- Viņš tikai draiskojas, džentelmeņi, - galvenais zirgu puisis drošināja. - Satur viņu, Viljem!

Palīgs apvaldīja dzīvnieka straujumu, un priekšnieks steidzās palīdzēt misteram Vinklam ietikt seglos.

- No otras pusītes, ser, būsiet tik laipni.

- Lai mani velns parau, ja džentelmens negribē kāpt no ačgārnās puses, - kāds pasta puisis smīnēdams čukstēja neizsakāmi uzjautrinātam apkalpotājam.

Šādi pamācīts, misters Vinkls ierāpās seglos apmēram ar tikpat lielām grūtībām, kādas viņš būtu piedzīvojis, rāpdamies pār pirmās klases kara kuģa bortu.

- Viss kārtībā? - misters Pikviks apvaicājās, sirds dziļumos nojauzdams, ka nekas nav kārtībā.

- Viss kārtībā, - misters Vinkls vārgā balsī atsaucās.

- Lai iet! - zirgu puisis uzsauca. - Turiet grožas stingri, ser! Un rati ar misteru Pikviku uz bukas un jājamais zirgs ar misteru Vinklu uz muguras, par lielu izpriecu un sajūsmu visam viesnīcas pagalmam, devās ceļā.

- Kādēļ viņš iet šķērseniski? - misters Snodgrass no kastes teica misteram Vinklam seglos.

- Nevaru iedomāties, - misters Vinkls atzinās.

Viņa zirgs pārvietojās pa ielu visdīvainākā kārtā - ar sāniem pa priekšu un galvu pret vienu ceļa malu, bet asti - pret otru.

Misteram Pikvikam nebija laika ievērot ne šo dīvainību, ne arī jel ko citu, jo visi viņa spēki bija sakopoti, lai vadītu ratos iejūgto dzīvnieku, kas izrādīja dažādas īpatnības, kuras skatītājam šķita ļoti interesantas, bet ratos sēdētājiem nekādā ziņā nelikās tik jaukas. Viņš ne vien ļoti nepatīkamā un traucējošā veidā pastāvīgi mētāja galvu un tik stipri raustīja grožus, ka to saturēšana misteram Pikvikam sagādāja vislielākās grūtības, bet arī izrādīja neparastu tieksmi laiku pa laikam pēkšņi mesties uz ceļa malu, negaidot apstāties un tad atkal dažas minūtes traukties uz priekšu tādā ātrumā, ka viņu nebija iespējams vadīt.

- Ko tāda izturēšanās nozīmē? - misters Snodgrass prātoja, kad zirgs šo manevru bija atkārtojis jau divdesmito reizi.

- Es nezinu, - misters Tapmens atteica, - izskatās gandrīz tā, it kā viņš baidītos, vai ne?

Misters Vinkls patlaban gribēja atbildēt, kad viņu apturēja mistera Pikvika iebrēciens.

- Tprrūū! - sauca šis džentlmenis. - Man izkritusi pātaga!

- Vinkl! - misters Snodgrass uzkliedza, kad jātnieks uz lielā zirga pierikšoja klāt, cepurei brūkot pār ausīm, no straujajām kustībām tā kratīdamies, it kā grasītos izjukt gabalos. - Esiet nu lāga zēns, paceliet pātagu!

Misters Vinkls rāva lielā zirga pavadu, līdz sametās gluži zils sejā, un, kad pēdīgi bija izdevies kustoni apturēt, nokāpa, padeva misteram Pikvikam pātagu, tad, satvēris pavadu, gatavojās atkal kāpt seglos.

Vai nu lielais zirgs, būdams jautras dabas, gribēja ar misteru Vinklu mazliet nevainīgi padraiskoties, vai arī viņam bija ienācis prātā, ka ceļojumu tikpat omulīgi varētu veikt bez jātnieka kā ar to, - tie ir jautājumi, kurus mēs nevaram galīgi un noteikti noskaidrot. Lai nu kādi motīvi dzīvnieku pamudināja, zināms ir tas, ka, tikko misters Vinkls bija aizskāris pavadu, zirgs pārmauca to pār galvu un atrāvās atpakaļ visā pavadas garumā.

- Nabaga kustonīt, - misters Vinkls labināja, - nabaga kustonīt... veco, labo zirdziņ!

«Nabaga kustonītis» bija nepieejams glaimiem: jo neatlaidīgāk misters Vinkls mēģināja piekļūt viņam tuvāk, jo neatlaidīgāk tas kāpās atpakaļ; un, par spīti visdažādākai pierunāšanai un pielabināšanai, misters Vinkls un vecais, labais zirdziņš griezās viens ap otru minūtes desmit, galu galā atrazdamies tieši tādā pašā atstatumā kā no sākuma, kas jāuzskata par ļoti nepatīkamu atgadījumu katros apstākļos, bet jo sevišķi uz vientuļa ceļa, kur nav rodama nekāda palīdzība.

- Ko man tagad darīt? - misters Vinkls izsaucās, kad šāda izlocīšanās bija turpinājusies jau labu laiku. - Ko man darīt? Es netieku viņam mugurā.

- Labāk vediet viņu pie rokas, kamēr sasniegsim kādu aizkārtni, - misters Pikviks no ratiem pamācīja.

- Bet viņš negrib iet! - misters Vinkls brēca. - Nāciet un pieturiet viņu!

Misters Pikviks bija pats laipnības un cilvēcības iemiesojums; viņš uzmeta grožus zirgam uz muguras, nokāpa no sēdekļa, rūpīgi piegrieza ratus pie dzīvžoga, lai ikviens varētu pabraukt garām, un, atstādams misteru Tapmenu un misteru Snodgrasu ratos, gāja atpakaļ palīdzēt nelaimē kritušajam biedram.

Tikko zirgs ieraudzīja tuvojamies misteru Pikviku ar pātagu rokā, viņš izmainīja līdzšinējo nemitīgo riņķveida kustību pret tik noteiktu virzīšanos atpakaļ, ka misters Vinkls, kurš vēl vienmēr atradās pavadas galā, tika rauts uz to pusi, no kurienes tie nupat bija ieradušies, pie tam tādā gaitā, ko nevar saukt pat ne par ātru soļošanu.

Misters Pikviks skrēja viņam palīgā, bet, jo ātrāk misters Pikviks skrēja uz priekšu, jo ātrāk zirgs kāpās atpakaļ. Kājas šļūca pa zemi un uzvandīja milzum daudz putekļu, līdz pēdīgi misters Vinkls, kuram rokas bija gandrīz izrautas no plecu dobumiem, atģidās palaist pavadu. Zirgs apstājās, brītiņu noskatījās, nopurināja galvu, apgriezās un mierīgi rikšoja atpakaļ uz Ročestru, atstādams misteru Vinklu un misteru Pikviku galīgā izmisumā skatāmies vienu otrā. Viņu uzmanību piesaistīja netāla ratu rīboņa.

Viņi palūkojās atpakaļ.

- Pasarg dievs! - nelaimīgais misters Pikviks izsaucās. - Arī otrs zirgs skrien projām!

Tā bija vistīrākā patiesība. Zirgu bija izbiedējis troksnis, un groži atradās tam uz muguras. Sekas var iedomāties. Zirgs drāzās uz priekšu ar četrriteņu ratiem aizmugurē un ar misteru Tapmenu un misteru Snodgrasu četrriteņu ratos. Trakais skrējiens bija īss. Misters Tapmens ielēca dzīvžogā, un misters Snodgrass sekoja viņa piemēram; zirgs trieca ratus pret kādu koka tiltiņu, atraudams riteņus no virsbūves un kasti no laktas, un pēdīgi nekustīgi apstājās, lai paskatītos uz paša nodarīto postu.

Abu sveikā palikušo draugu pirmās rūpes bija izvilkt savus nelaimīgos biedrus, kas gulēja dzīvžogā, un šis darbs tiem sagādāja neizsakāmu prieku, jo līdz ar to atklājās, ka draugi nav dabūjuši nekādus ievainojumus, atskaitot dažus plīsumus apģērbos un dažādus ieskrambājumus no kazenāju krūmiem. Nākamais darbs bija izjūgt zirgu. Kad šis sarežģītais uzdevums bija paveikts, ceļotāji lēni devās uz priekšu, vezdami zirgu sev līdzi un pamezdami ratus likteņa varā.

Stundu gājuši, ceļotāji sasniedza mazu ceļmalas viesnīcu ar divām gobām, zirgu dzirdināmo sili un izkārtnes stabu priekšpusē; aizmugurē rēgojās pāris izjukušu siena kaudžu, vienā galā atradās sakņu dārzs, bet visapkārt mājai dīvainā nekārtībā drūzmējās satrunējušas nojumes un pussagāzušās saimniecības ēkas. Dārzā strādāja sarkanmatains cilvēks, un misters Pikviks viņam braši uzsauca:

- Ei jūs tur!

Sarkanmatis atlieca muguru, pielika plaukstu pie acīm un ar ciešu, nelaipnu skatienu ilgi aplūkoja misteru Pikviku un viņa pavadoņus.

- Ei jūs tur! - misters Pikviks atkārtoja.

- Kas ir? - sarkanmatis atsaucās.

- Cik tālu ir līdz Dinglijdellai?

- Vairāk par septiņām jūdzēm.

- Vai ceļš labs?

- Nē, nav.

Izsacījis šo īso atbildi un vēlreiz apmierinājis savu ziņkārību ar pētījošu skatienu, sarkanmatainais vīrs atsāka darbu.

- Mēs gribētu atstāt šo zirgu te, - misters Pikviks sacīja. - To taču varēsim, vai ne?

- Atstāt to zirgu šite? - sarkanmatis atkārtoja, atspiezdamies uz lāpstas.

- Jā gan, - atbildēja misters Pikviks, kas pa to laiku ar zirgu pie rokas bija pienācis pie žoga.

- Sievo! - vīrs ar sarkano galvu ieaurojās, iznākdams no dārza un pamatīgi aplūkodams zirgu. - Sievo!

Pēc sauciena ieradās liela, kaulaina sieviete, plakana kā dēlis, rupjā, zilā uzsvārcī, kam jostas vieta atradās dažas collas zem padusēm.

- Labo sieviņ, vai mēs varētu šo zirgu šeit uz laiku novietot? - misters Tapmens vaicāja, pienākdams klāt un likdams ieskanēties savas balss visneatvairāmākajiem toņiem.

Sieviete vērīgi aplūkoja visu grupu, un sarkanmatis kaut ko iečukstēja tai ausī.

- Nē, - sieviete atbildēja, brīdi padomājusi. - Man bail.

- Bail! - misters Pikviks izsaucās. - No kā tā sieva baidās?

- Viņreiz mums šitā pēc iznāca nepatikšanas, - sieviete atteica, atkal iedama atpakaļ uz māju. - Nav i ko runāt.

- Visneparastākais atgadījums, ar kādu savā dzīvē esmu sastapies, - pārsteigtais misters Pikviks sacīja.

- Man... man nudien liekas, - misters Vinkls čukstēja, kad draugi sapulcējās ap to, - viņa domā, ka mēs šo zirgu esam ieguvuši negodīgā ceļā.

- Ko! - iekliedzas misters Pikviks, kuru pārņēma vesela sašutuma brāzma.

Misters Vinkls kautrīgi atkārtoja savas aizdomas.

- Paklausieties, puis, - sadusmotais misters Pikviks uzbrēca. - Vai jūs domājat, ka mēs šo zirgu esam zaguši?

- Noteikti, - sarkanmatainais atbildēja ar ņirdzīgu smīnu, kas izstiepa muti no viena dzirdes orgāna līdz otram.

To pateicis, viņš iegāja mājā un aizcirta durvis.

- Tas ir kā murgs! - misters Pikviks izsaucās. - Kā riebīgs murgs! Padomājiet vien - cilvēks visu dienu staigā apkārt ar šausmīgu zirgu, no kura nekādi nevar tikt vaļā!

Nomāktie pikvikieši īgni turpināja ceļu, un lielais četrkājainis, pret ko viņi izjuta vislielāko riebumu, lēni čāpoja viņiem pa pēdām.

Bija vēla pēcpusdiena, kad visi četri draugi un viņu četrkājainais ceļa biedrs iegriezās sānu ceļā, kas veda uz Menora fermu; un pat tagad, kad viņi bija tik tuvu savam gala mērķim, prieku, ko viņi citādi būtu izjutuši, stipri mazināja domas par viņu dīvaino izskatu un nejēdzīgo stāvokli. Saplēstas drēbes, saskrambātas sejas, nopulējušas kurpes, novārdzis izskats un bez visa tā - vēl šis zirgs. Ak, kā misters Pikviks lādēja šo zirgu! Viņš jau reizi no reizes bija metis uz cēlo dzīvnieku naida un atriebības pilnus skatienus; vairāk nekā reizi vien bija apsvēris, kādi izdevumi būtu jāatlīdzina, ja pārgrieztu tam rīkli, un patlaban kārdinājums to nogalēt vai palaist plašajā pasaulē pārņēma viņa prātu ar desmitkārtīgu spēku. No šīm briesmīgajām domām viņu iztraucēja divu cilvēku stāvi, kas pēkšņi parādījās ceļa pagriezienā. Tie bija misters Vordls un viņa uzticamais pavadonis - resnais puika.

- Mīļais dievs, kur tad jūs esat bijuši? - viesmīlīgais vecais džentlmenis izsaucās. -

Es jūs gaidīju visu dienu. Un cik jūs izskatāties noguruši! Ko? Skrambas? Nebūsit taču ievainoti, ko? Priecājos dzirdēt, ka... ļoti priecājos. Tātad jūs izgāza, ko? Nekas.

Parasts gadījums šajā pusē. Džo!... sasodītais puika, viņš atkal aizmidzis... Džo, paņem no džentlmeņa zirgu un ieved stallī!

Resnais puika paņēma zirgu un gausi slāja viņiem nopakaļ, bet vecais džentlmenis, vienkāršos vārdos izteikdams saviem viesiem līdzjūtību par tiem šāsdienas notikumiem, kurus viņi uzskatīja par piemērotiem pastāstīšanai, vadīja viņus uz virtuvi.

- Te mēs jūs savedīsim kārtībā, - vecais džentlmenis sacīja, un tad es jūs iepazīstināšu ar tiem, kas viesistabā. Emma, atnes ķiršu liķieri! Džena, šurp adatu un diegu! Mērij, dvieļus un ūdeni! Žiglāk, meitenes! Kustieties!

Trīs vai četras brašas meičas aši aizsteidzās sameklēt vajadzīgās lietas, kamēr pāris puiša cilvēku ar lielām galvām un apaļām sejām piecēlās no sēdekļiem pie kamīna (jo, lai gan bija maija vakars, uguns viņus vilināja kā ziemassvētkos), nozuda nez kādos tumšos kaktos un ātri izvilka no turienes pudeli zābaku ziedes un vai pusduci suku.

- Veicīgāk! - vecais džentlmenis atkal atgādināja, bet šis aizrādījums bija pilnīgi lieks, jo viena no meičām jau lēja ķiršu liķieri, otra nesa dvieļus, bet viens no puišiem, pēkšņi saķēris misteru Pikviku pie kājas, tā ka viņš gandrīz zaudēja līdzsvaru, tik centīgi spodrināja zābaku, ka viņam sāka karst varžacis, bet otrs pa to laiku apstrādāja misteru Vinklu ar pamatīgu drēbju suku, pa šīs operācijas laiku nododamies svilpošanai, kā to paraduši zirgu puiši, kad tie skrāpē zirgus.

Misters Snodgrass, beidzis mazgāties, nostājās ar muguru pret uguni un, ar sirds patiku baudīdams ķiršu liķieri, apskatīja virtuvi. Viņš to apraksta kā lielu telpu ar sarkanu ķieģeļu klonu un ietilpīgu kamīna pavardu; tās griestus greznoja šķiņķi, cūku sāngabali un sīpolu virtenes. Sienas rotāja dažas mednieku pātagas, divi vai trīs iemaukti, segli un kāda veca, sarūsējusi īsstobrene, zem kuras pakārtais uzraksts vēstīja, ka tā esot «Pielādēta», - un, kā zināms no tiem pašiem avotiem, tāda tā esot bijusi jau vismaz pusi gadsimta. Stūrī svinīgi tikšķēja vecs cienīgas un rāmas dabas astoņdienu pulkstenis un uz viena no daudzajiem āķiem, kas izdaiļoja virtuves skapi, karājās tikpat vecs sudraba kabatas pulkstenis.

- Kārtībā? - vecais džentlmenis apvaicājās, kad viesi bija nomazgāti, aplāpīti, nospodrināti un padzirdīti ar liķieri.

- Pilnīgi, - misters Pikviks apliecināja.

- Tad ejam!

Un visi, šķērsojuši dažus tumšus gaiteņus, kur tiem pievienojās misters Tapmens, kas bija aizkavējies aizmugurē, lai nozagtu Emmai skūpstu, par ko viņam bija pienācīgi atmaksāts ar dažām dunkām un skrāpieniem, ieradās pie viesistabas durvīm.

- Esiet sveicināti! - viesmīlīgais namatēvs izsaucās, vērdams tās vaļā un ieiedams pirmais, lai stādītu viņus priekšā. - Esiet sveicināti, džentlmeņi, Menora fermā!

VI NODAĻA

Vecmodīga karšu partija. Garīdznieka panti. Stāsts par katordznieka atgriešanos

Viesi, kas bija sapulcējušies vecajā viesistabā, piecēlās, lai apsveiktu misteru Pikviku un viņa draugus, un, kamēr izpildīja iepazīstināšanas ceremoniālu ar visām pienācīgajām formalitātēm, misteram Pikvikam bija laiks novērot klātesošo personu ārieni un izdarīt secinājumus par viņu raksturu un tieksmēm, - tas bija paradums, kuram viņš, līdzīgi daudziem lieliem vīriem, ar patiku nodevās.

Kāda ļoti veca lēdija augstā aubē un izbalējušā zīda tērpā - ne mazāk, ne vairāk kā paša mistera Vordla māte - ieņēma goda vietu pa labi no kamīna. Sienas greznoja dažāda veida apliecinājumi, ka, jauna būdama, viņa mācīta iet pa pareizo ceļu un arī vecumā nav no tā novērsusies, - tie bija vecu laiku izšuvumi, tikpat vecas, ar vilnas dziju izšūtas ainavas un koši sarkani zīda tējkannu sildītāji no jaunāka laikmeta.

Krustmāte, abas jaunās lēdijas un misters Vordls, stāvēdami ap vecās lēdijas atpūtas krēslu, dedzīgi un nerimstoši sacentās uzmanības izrādīšanā vecajai lēdijai, viens turēdams viņas klausāmo trubiņu, otrs apelsīnu un trešais pudelīti ar ožamo sāli, kamēr ceturtais ļoti rosīgi buksnīja un dunkāja viņas atbalstam izkārtotos spilvenus.

Kamīna pretējā pusē sēdēja plikgalvains vecs džentlmenis ar labsirdīgu un labvēlīgu seju - Dinglijdellas garīdznieks, turpat blakus viņa sieva, tukla, veca lēdija, kas izskatījās tā, it kā ne vien lieliski pārzinātu noslēpumaino mākslu, kā mājas līdzekļiem izgatavot dažādas sirdsdrapes par prieku citiem, bet pie reizes prastu tās arī iebaudīt par jo lielu prieku pati sev. Vienā stūrī kāds maza auguma lietišķa izskata cilvēks ar ripstonpepiņam līdzīgu seju sarunājās ar kādu resnu, vecu džentlmeni, un vēl divi vai trīs veci džentlmeņi un divas vai trīs vecas lēdijas sēdēja taisni un nekustīgi kā sveces savos krēslos un cieši noskatījās uz misteru Pikviku un viņa pavadoņiem.

- Misters Pikviks, māt! - misters Vordls izkliedza, cik skaļi vien varēja.

- Ā! - vecā lēdija atsaucās, galvu kratīdama. - Es nedzirdu.

- Misters Pikviks, vecmāmiņ! - abas jaunās lēdijas reizē iespiedzās.

- A! - vecā lēdija sauca. - Nu labi, tas nav svarīgi. Man liekas, viņu vis neinteresēs tāda veca sieva kā es.

- Es jums apgalvoju, kundze, - misters Pikviks uzsāka valodu, satverdams vecās lēdijas roku un runādams tik skaļi, ka viņa labsirdīgā seja aiz piepūles kļuva tumši sarkana, - es jums apgalvoju, kundze, ka nekas mani neiepriecina vairāk kā iepazīties ar lēdiju jūsu gados, kura atrodas tik lieliskas ģimenes vidū un izskatās tik jauna un spirgta.

- Ā! - vecā lēdija noteica pēc īsas pauzes. - Jāsaka, ka tas viss ir ļoti jauki, bet es viņu tomēr nedzirdu.

- Vecmāmiņa patlaban nav labā omā, - mis Izabella Vordla klusi ieteicās, - bet gan jau viņa ar jums parunās.

Misters Pikviks ar galvas mājienu norādīja, ka viņš ir gatavs izdabāt vecuma untumiem, un iekļāvās vispārējā sarunā ar citiem saviesīgā pulciņa dalībniekiem.

- Jums te ir burvīga apkaime, - misters Pikviks sacīja.

- Burvīga! - misteri Snodgrass, Tapmens un Vinkls piebalsoja.

- Man arī tā liekas, - misters Vordls piebilda.

- Labākas vietiņas nav visā Kentā, ser, - sacīja lietišķā izskata cilvēks ar pepiņam līdzīgo seju. - Patiešām nav, ser, - par to esmu drošs, ser.

Un lietišķā izskata cilvēks pavērās apkārt ar triumfējošu skatienu, it kā viņu kāds būtu nikni apstrīdējis, bet pēdīgi viņš tomēr palicis uzvarētājs.

- Labākas vietiņas nav visā Kentā, - lietišķā izskata cilvēks pēc neilgas klusēšanas atkal ieminējās.

- Atskaitot Mallinsmedovu, - resnais vīrs svinīgi piezīmēja.

- Mallinsmedova! - pirmais ar dziļu nievu izsaucās.

- Jā gan, Mallinsmedova, - resnais vīrs atkārtoja.

- Ļoti jauks stūrītis, - iesprauda kāds cits resns vīrs.

- Tā tas tiešām ir, - trešais resnais vīrs noteica.

- Tas katram zināms, - sacīja korpulentais namatēvs. Lietišķais cilvēks neticīgi paskatījās visapkārt, bet, redzēdams, ka palicis mazākumā, rādīja līdzjūtīgu seju un nesacīja vairs nekā.

- Par ko viņi runā? - vecā lēdija jautāja vienai no savām mazmeitām ļoti skaļā balsī, jo, tāpat kā daudziem nedzirdīgiem cilvēkiem, viņai, šķiet, nekad neienāca prātā iespējamība, ka citi varētu sadzirdēt, ko viņa saka.

- Par mūsu apvidu, vecmāmiņ.

- Kas ir ar apvidu? Vai kaut kas noticis?

- Nē, nē. Misters Millers sacīja, ka mūsu apvidus esot labāks par Mallinsmedovu.

- Ko viņš no tā saprot? - sašutusi jautāja vecā lēdija. - Millers ir iedomīgs ģeķis, un jūs viņam varat pateikt, ka es tā sacīju.

To teikusi, vecā lēdija, nemaz nenojauzdama, ka runājusi skaļāk nekā čukstus, saslējās un asi uzlūkoja lietišķā izskata vaininieku.

- Nu, nu, - rosīgais namatēvs ieminējās ar labi saprotamu vēlēšanos mainīt sarunas tematu, - ko jūs, mister Pikvik, sacītu, ja saspēlētu kādu roberu?

- Man tas ļoti patiktu, - šis džentlmenis atbildēja, - bet manis dēļ gan jums nav jāpūlas.

- O, es varu jums apgalvot, ka mātei ļoti patīk robers, - misters Vordls atteica. - Vai ne, māt?

Vecā lēdija, kas, līdzko pieskārās šim tematam, bija daudz dzirdīgāka, nekā runājot par kaut ko citu, atbildēja apstiprinoši.

- Džo, Džo! - vecajs džentlmenis izsaucās. - Džo, sasodītais... ā, te viņš ir! Noliec kāršu galdus!

Miegainais jauneklis pamanījās bez turpmākiem pamudinājumiem nolikt divus kāršu galdus - vienu «pāvestam Džonam» un otru vistam. Vista spēlē piedalījās misters Pikviks ar veco lēdiju un misters Millers ar resno džentlmeni. Pārējie nosēdās pie otrā galda.

Robers tika nospēlēts ar to svarīgumu un nosvērtību, kas piestāv nodarbībai, ko sauc par vistu, - šai svarīgajai ceremonijai, kam, kā mums šķiet, vārdu «spēle» pievienot ir apkaunojoši un necienīgi. Turpretī pie otra galda valdīja tik trokšņaina jautrība, ka tā stipri traucēja mistera Millera kontemplāciju; pēdējais, nespēdams tik pilnīgi iedziļināties spēlē, kā vajadzētu, pamanījās izdarīt vairākus smagus noziegumus un pārkāpumus, ārkārtīgi sadusmodams resno džentlmeni un atbilstošā pakāpē uzlabodams vecās lēdijas omu.

- Tā, lūk! - triumfēdams izsaucās noziedzīgais Millers, kad viņš kādas partijas beigās paņēma lieko stiķi. - Labāk nemaz nevarēja nospēlēt, tas man jāteic. Vairāk stiķu dabūt nebija iespējams.

- Milleram vajadzēja kaut kāravu ar trumpi, vai ne, ser? - vecā lēdija ieminējās.

Misters Pikviks piekrītoši pamāja.

- Vai patiešām vajadzēja? - nelaimīgais šaubīdamies vaicāja savam partnerim.

- Vajadzēja gan, ser, - resnais džentlmenis briesmīgā balsī atbildēja.

- Vai, cik žēl! - sašļukušais Millers noteica.

- Liels labums no tādas žēlošanās, - resnais džentlmenis noņurdēja.

- Mums divi honori, kopā astoņi, - misters Pikviks piebilda. Sadalīja vēlreiz.

- Vai jūs varat vienu? - vecā lēdija vaicāja.

- Varu, - misters Pikviks atbildēja. - Divkāršo, vienkāršo un roberu.

- Tāda laime vēl nav redzēta, - sacīja misters Millers.

- Tādas kārtis nav redzētas, - sacīja resnais džentlmenis. Svinīgs klusums; misters Pikviks bija jautrs, vecā lēdija nopietna, resnais džentlmenis sīkumaini vērīgs un misters Millers bikls.

- Vēl viens divkāršais, - sacīja vecā lēdija, kas ar triumfu atzīmēja šo apstākli, palikdama zem svečtura vienu sešpensu un vienu nodeldētu puspensu.

- Divkāršais, ser, - misters Pikviks aizrādīja.

- Redzu gluži labi, ser, - resnais džentlmenis asi atcirta.

Nākošā partija beidzās ar līdzīgu rezultātu, turklāt neveiksmīgais Millers neizspēlēja vajadzīgās krāsas kārti, kālab resno džentlmeni pārņēma liels uzbudinājums, kas turpinājās līdz spēles beigām, pēc kam viņš atkāpās istabas stūrī un veselu stundu un divdesmit septiņas minūtes bija pilnīgi mēms; kad šis laika sprīdis bija notecējis, resnais džentlmenis atkal iznāca no savas paslēptuves un piedāvāja misteram Pikvikam iešņaukt tabaku, izturēdamies kā cilvēks, kas kristīgā garā nolēmis piedot pārciestās netaisnības. Vecās lēdijas dzirdes spējas bija ievērojami uzlabojušās, un nelaimīgais misters Millers sajutās tik neērti kā delfīns sardzes būdā.

Pa to laiku pie otra galda gāja pavisam jautri. Izabella Vordla un misters Trandls paziņoja, ka ir partneri, Emīlija Vordla un misters Snodgrass darīja to pašu, un pat misters Tapmens un neprecētā krustmāte nodibināja akciju sabiedrību ar kopējām spēles markām un glaimiem. Vecais misters Vordls bija vislabākajā garastāvoklī, un viņš tik jocīgi vadīja spēli un vecās lēdijas tik cītīgi sekoja saviem vinnestiem, ka pie galda valdīja nerimstoša jautrība un smiekli. Kādai vecai lēdijai pastāvīgi bija jāmaksā apmēram par pusduci kāršu, par ko katru reizi visi smējās, un, kad vecā lēdija bija dusmīga par to, ka jāmaksā, tie smējās vēl skaļāk, tā ka vecās lēdijas seja pamazām atplauka, līdz beidzot viņa smējās skaļāk par visiem. Kad neprecētā krustmāte dabūja «precības», jaunās lēdijas atkal smējās un neprecētā krustmāte likās aizvainota, bet, sajuzdama, ka misters Tapmens tai zem galda spiež roku, arī viņa atplauka un lūkojās ar tik izteiksmīgu skatienu, it kā īstas precības nemaz nebūtu tik tālu, kā daži cilvēki iedomājas, par ko visi atkal smējās un jo sevišķi vecais misters Vordls, kas par katru joku priecājās tāpat kā visjaunākie. Kas attiecas uz misteru Snodgrasu, tad viņš nedarīja nekā cita, tikai čukstēja savai partnerei ausīs poētiskus vārdiņus, kas pamudināja kādu vecu džentlmeni pajokot par partneriem kāršu spēlē un par partneriem dzīvē, un šinī sakarībā iepriekš minētais vecais džentlmenis arī izsacīja dažas piezīmes, turklāt pamirkšķinot ar acīm un pie sevis nosmejoties, kas uzjautrināja visu sabiedrību un it sevišķi vecā džentlmeņa sievu. Misters Vinkls nāca klajā ar jokiem, ko ļoti labi pazīst pilsētā, bet nepavisam nepazīst uz laukiem, un, tā kā visi par tiem ļoti sirsnīgi smējās un teica, ka tie esot lieliski, misters Vinkls sajutās kā īsts varonis. Labsirdīgais garīdznieks noskatījās uz visiem vēlīgi, jo ap galdu sēdošo laimīgās sejas darīja arī šo veco, labo vīru priecīgu un laimīgu, un, lai gan jautrība bija diezgan trokšņaina, tomēr tā nāca no sirds un ne no lūpām vien; un tā galu galā ir īstā jautrība.

Tā, priecīgi pakavējot laiku, vakars aizritēja ātri, un, kad bija iebaudītas sātīgas, kaut arī vienkāršas vakariņas un nelielā sabiedrība izveidojusi sadraudzīgu apli ap uguni, misters Pikviks nodomāja, ka nekad savā mūžā neesot juties tik laimīgs un nekad neesot tā vēlējies izbaudīt katru dzīves mirkli.

- Lūk, tas man patīk, - viesmīlīgais mājastēvs sacīja, cienīgi sēdēdams blakus vecās lēdijas atzveltnes krēslam un cieši turēdams viņas roku savējā, - lūk, tas man patīk! Manas dzīves laimīgākie brīži ir pagājuši pie šī vecā kamīna, un esmu tam tā pieķēries, ka katru vakaru lieku kurēties liesmojošai ugunij, līdz kļūst tik karsts, ka vairs nevar izturēt. Arī mana nabaga vecā māmiņa, vēl meitene būdama, mēdza sēdēt pie šī kamīna uz tā mazā krēsliņa, - vai ne, māt?

Asaras, kas nelūgtas sarodas acīs, kad pēkšņi tiek atsauktas atmiņas par veciem laikiem un sen pagājušu laimi, noritēja pār vecās lēdijas seju, un viņa, skumji smaidot, pakratīja galvu.

- Jums, mister Pikvik, mani jāatvaino, ka es runāju par šo veco vietu, - saimnieks turpināja pēc īsa klusuma brīža, - jo es to ļoti mīlu un labākas nezinu. Vecās mājas un lauki man šķiet kā dzīvi draugi - un tāpat mūsu mazā, efejām apaugusī baznīca, par kuru, starp citu, mūsu lieliskais draugs sacerēja dzejoli, tikko ieradies pie mums.

Mister Snodgras, vai jums kaut kas ir glāzē?

- Pateicos, pietiekami, - atbildēja šis džentlmenis, kura dzejnieka ziņkārību bija ļoti satraukusi namatēva pēdējā piezīme. - Bet piedodiet, lūdzu, jūs pieminējāt dzejoli par efeju?

- Par to jums jājautā mūsu draugam, kas sēž jums pretī, - namatēvs zīmīgi paskaidroja, ar galvas mājienu norādīdams uz garīdznieku.

- Vai drīkstu teikt, ka man patiktos to dzirdēt? - misters Snodgrass ieminējās.

- Ko nu, - garīdznieks atbildēja, - tīrie nieki, un vienīgais attaisnojums to sacerēšanai ir tas, ka toreiz es biju jauns. Taču, ja vēlaties, varat paklausīties, kāda tā ir.

Par atbildi, protams, sekoja ziņkārīga sačukstēšanās, un vecais džentlmenis, kam sieva daudzkārt pateica priekšā, noskandēja šādas rindas. - Es to nosaucu, - viņš teica,

ZAĻĀ EFEJA

Cik tu grezns esi, efejstād,

Kad pār drupu kaudzēm lien!

Nemīlīgā mājoklī tev klāts

Bagāts azaids ir aizvien.

Drūpošs akmens, mūris, laika grauzts.

Tev par visu vairāk tīk;

Puteklītis, gadu simtu austs,

Tev nemūžam neapnīk.

Kur nav dzīves, tveries klāt,

Simtgadējais, zaļais efejstād.

Ātri celies, lai gan spārnu nav,

Tev ir uzticīga sirds:

Maigi piekļaudamies, cieši skauj

Ozolu, kas liels un tvirts.

Tinies tu virs drēgnās zemes kluss,

iešalkdamies reizēm vien,

Kad pie kapa, mirušie kur dus,

Tu pār viņu trūdiem lien.

Kur iet nāve, tveries klāt,

Simtgadējais, zaļais efejstād.

Cilvēks zūd, jo laika dzirnas maļ,

Arī tautas uzveic laiks;

Efejstāds kā senāk stiepjas zaļš,

Sulu pārpilns, spirgts un svaigs.

Vientulīgais, vecais efejstāds

Spēku pagājībā rod;

Katrs nams uz zemes darināts

Efejstādu pabarot.

Kur gaist laiki, tveries klāt.

Simtgadējais, zaļais efejstād.

Kamēr vecais džentlmenis atkārtoja šīs rindas otru reizi, lai dotu misteram Snodgrasam iespēju tās pierakstīt, misters Pikviks ar lielu interesi vēroja viņa vaibstus. Kad vecais džentlmenis bija beidzis diktēt un misters Snodgrass atkal ielicis piezīmju grāmatiņu kabatā, misters Pikviks teica:

- Piedodiet, ser, ka es, būdams ar jums tik maz pazīstams, iedrošinos to sacīt, bet es domāju, ka tāds džentlmenis kā jūs, evaņģēliju sludinādams, katrā ziņā būs novērojis daudz atzīmēšanas vērtu skatu un notikumu.

- Kaut ko es, protams, esmu redzējis, - vecais džentlmenis atbildēja, - bet šie notikumi un raksturi visi ir vienkārši un parasti, jo mans darbības lauks ir ļoti ierobežots.

- Man šķiet, par Džonu Edmundsu jūs taču šo to uzrakstījāt, vai ne? - ievaicājās misters Vordls, kas, acīm redzot, gribēja izaicināt savu draugu kaut ko pastāstīt jaunajiem viesiem par pamācību.

Vecais džentlmenis apstiprinādams viegli pameta ar galvu un jau gribēja sākt runāt par ko citu, kad misters Pikviks ieminējās:

- Lūdzu piedošanu, ser, bet vai drīkstu jautāt: kas bija Džons Edmundss?

- Tieši to arī es gribēju vaicāt, - dedzīgi pievienojās misters Snodgrass.

- Tagad jūs vairs vaļā netiksit, - jautrais mājastēvs izsaucās. - Agrāk vai vēlāk jums šo džentlmeņu ziņkārība būs jāapmierina, tāpēc labāk izmantojiet izdevīgo gadījumu un dariet to tūliņ.

Vecais džentlmenis labsirdīgi pasmaidīja un pavilka savu krēslu uz priekšu.

Pārējie sabīdīja savus krēslus ciešāk kopā, it sevišķi misters Tapmens un neprecētā krustmāte, kuri, iespējams, pavāji dzirdēja; un, kad vecā lēdija bija apbruņota ar klausāmo stobriņu un misters Millers (kas pa dzejoļa skandēšanas laiku bija iemidzis) pamodināts ar brīdinošu kniebienu, ar ko viņu zem galda apveltīja bijušais partneris - cienīgais, resnais vīrs, vecais džentlmenis bez kāda ievada iesāka stāstu, kuram mēs atļaujamies likt virsrakstu

KATORDZNIEKA ATGRIEŠANĀS

- Kad es tieši pirms divdesmit pieciem gadiem, - vecais džentlmenis stāstīja, - apmetos uz dzīvi šajā ciematā, starp maniem draudzes locekļiem vissliktākā slava bija kādam vīram, vārdā Edmundsam, kas rentēja mazu fermu netālu no šejienes. Viņš bija drūms, bezsirdīgs, ļauns cilvēks, padevies slinkumam un izlaidībai, paradis rīkoties cietsirdīgi un nežēlīgi. Atskaitot dažus slinkus un vieglprātīgus blandoņas, ar kuriem tas nosita laiku laukos vai žūpoja krogā, viņam nebija neviena paša drauga vai paziņas; neviens nevēlējās sarunāties ar cilvēku, no kura daudzi baidījās un pret kuru katrs izjuta riebumu. Visi no Edmundsa vairījās.

Šim cilvēkam bija sieva un viens dēls, kuram, kad es še ierados, bija apmēram divpadsmit gadu. Par šīs sievietes grūtajām ciešanām, par to lēnprātību un pacietību, ar kādu viņa tās panesa, par rūpju smagumu, ko prasīja zēna audzināšana, neviens nespēj gūt kaut aptuvenu priekšstatu. Lai dievs mani nesoda par aizdomām, ja tās būtu netaisnas, bet savā sirdī esmu dziļi pārliecināts, ka šis cilvēks daudzu gadu gaitā sistemātiski centās salauzt viņas sirdi, bet viņa to visu pacieta sava bērna dēļ un, lai cik dīvaini tas daudziem varētu likties, arī viņa tēva dēļ, jo, lai gan tas bija nelietis un izturējies pret viņu nežēlīgi, viņa to reiz bija mīlējusi, un atmiņas par to, kas vīrs viņai kādreiz bijis, modināja sievas krūtīs blakus ciešanām lēnprātības un piedošanas jūtas, kas ir svešas visiem dieva radījumiem, atskaitot sievieti.

Viņi bija nabadzīgi, un citādi tie arī nevarēja būt, ja vīrs nodevies šādai dzīvei, taču sievas nerimstošie un nebeidzamie pūliņi agri un vēlu, rītā, dienas vidū un naktī paglāba viņus no galīga trūkuma. Bet par šīm pūlēm tika atlīdzināts ar visļaunāko.

Cilvēki, kas gājuši viņu mājai garām vakarā vai dažreiz vēlā nakts stundā, stāstīja, ka dzirdējuši nelaimīgās sievas vaimanas un šņukstus, jā, pat sitienu blīkšķus; un nereti, kad jau bija pāri pusnaktij, zēns klusi klauvēja pie durvīm kādās kaimiņu mājās, uz kurieni tas bija aizsūtīts, lai paglābtos no necilvēcīgā tēva dzēruma trakuma.

Visā šajā laikā nabaga sieviete, kaut arī tā bieži vien nespēja pilnīgi noslēpt varmācīgas un ļaunas apiešanās pēdas, cītīgi apmeklēja mūsu mazo baznīciņu.

Pastāvīgi katru svētdienu, no rītiem un pēcpusdienās, viņa ar zēnu blakām sēdēja vienā un tajā pašā solā, un, kaut arī abi bija trūcīgi ģērbušies - trūcīgāk nekā daudzi no viņu kaimiņiem, kas bija zemākā stāvoklī, - viņu apģērbs vienmēr bija kārtīgs un tīrs.

Ikvienam atradās draudzīgs galvas mājiens vai laipns vārds «nabaga misis Edmundsai», un reizēm, kad viņa pēc dievkalpojuma beigām apstājās nelielajā gobu alejā baznīcas priekšā, lai pārmītu dažus vārdus ar kaimiņieni, vai arī pakavējās, lai ar mātes lepnumu un mīlestību nolūkotos uz savu veselīgo zēnu, kas turpat draiskuļojās ar rotaļu biedriem, viņas rūpju izvagoto seju apgaismoja dziļi izjusta pateicība un viņa izskatījās ja arī ne priecīga un laimīga, tad vismaz mierīga un apmierināta.

Pagāja pieci seši gadi; zēns bija kļuvis par spēcīgu, labi noaugušu jaunekli. Taču laiks, kas stiprināja bērna trauslo stāvu un ielēja nevarīgajos locekļos vīrišķīgu spēku, bija saliecis mātes augumu un padarījis nedrošus viņas soļus, bet roka, kam vajadzētu māti atbalstīt, vairs neatradās viņas rokā, un acis, kam vajadzētu to uzmundrināt, vairs nelūkojās viņas acīs. Viņa vēl vienmēr ieņēma veco vietu baznīcas solā, bet blakus bija kāda tukša. Kā vienmēr, viņa rūpīgi turēja rokā bībeli, uzmeklēja lasāmos gabalus un, kā paradusi, ielocīja lapas, bet nebija neviena, kas to lasītu kopā ar viņu, un gaužas asaras bieži krita uz grāmatas, tā ka vārdi izplūda acu priekšā. Kaimiņi bija tikpat laipni kā senāk, bet viņa, seju aizgriezdama, izvairījās no to sveicieniem. Nu vairs viņa neuzkavējās zem vecajām gobām, nebija vairs priecīgu laimes nojautu. Pamestā sieviete tikai ciešāk pārvilka cepuri pār acīm un steidzīgi aizgāja.

Vai man jums stāstīt, ka jaunais cilvēks, lūkodamies atpakaļ uz vistālākajām savas bērnības dienām, līdz kurām vien aizsniedzas apziņa un atmiņas, nevarētu atcerēties neko tādu, kas kaut kādā veidā nebūtu saistīts ar pastāvīgu brīvprātīgu atsacīšanos, ko māte pacietusi viņa dēļ, ar apvainojumiem, pārmetumiem un sitieniem, ko tā panesusi viņa labad; vai man stāstīt, ka viņš, nenieka nebēdādams par mātes lūstošo sirdi un drūmā ietiepībā aizmirsdams visu, ko tā darījusi un izcietusi dēla labā, bija sabiedrojies ar samaitātiem un izlaidīgiem cilvēkiem un sācis staigāt pa neprāta un pārgalvības ceļu, kas varēja atnest nāvi pašam un kaunu viņa mātei? Ak vai, tāda ir cilvēka daba! To jau sen būtu varējuši paredzēt.

Nelaimīgās sievietes bēdu un ciešanu mērs vēl nebija pilns. Apkaimē tika izdarīti daudzi noziegumi; vainīgos tomēr neatklāja, un viņu pārgalvība pieņēmās. Kāda sevišķi pārdroša un neģēlīga laupīšana pamudināja stāties pie meklēšanas ar jaunu sparu un tādu rūpību, ar kādu ļaundari nebija rēķinājušies. Aizdomas krita uz jauno Edmundsu un trim viņa biedriem. Viņu arestēja.... ieslodzīja cietumā... tiesāja... piesprieda viņam... nāves sodu.

Vēl šobrīd man ausīs skan spalgais, griezīgais sievietes kliedziens, kas atskanēja tiesas zālē, kad nolasīja bargo spriedumu. Šis kliedziens ļaundara sirdī sacēla šausmas, kādas nebija spējusi modināt ne tiesāšana, ne spriedums - pat ne nāves tuvošanās. Lūpas, kas bija sakniebtas, drūmā stūrgalvībā, notrīcēja un neviļus pavērās, seja kļuva pelnu pelēka, un no katras poras izspiedās auksti sviedri; noziedznieka spēcīgie locekļi drebēja, un viņš grīļodamies atslīga uz sola.

Dvēseles moku pirmajos uzplūdos sāpju pārņemtā māte nokrita ceļos pie manām kājām un dedzīgi lūdzās visuvareno, kas viņu līdz šim bija balstījis visās bēdās, atpestīt viņu no šīs sāpju un ciešanu, pilnās pasaules un saudzēt viņas vienīgā bērna dzīvību. Pēc tam sekoja tāds bēdu uzliesmojums, tāda brāzmaina iekšēja cīņa, kādai, kā es ceru, nekad vairs nebūšu liecinieks. Es zinu, ka šajā stundā viņas sirds salūza, bet nekad vairs neesmu dzirdējis no viņas lūpām kurnēšanu vai žēlošanos.

Tas bija bēdīgs skats - redzēt šo sievieti dienu pēc dienas cietuma pagalmā dedzīgi un kvēli mēģinot ar mīlestību un gaužām lūgšanām mīkstināt sava dēla nežēlīgo sirdi.

Tas bija veltīgi. Viņš palika īgns, stūrgalvīgs un neaizkustināms. Pat negaidītā izmaiņa spriedumā, nosakot izsūtīšanu uz četrpadsmit gadiem, ne uz mirkli nespēja lauzt viņa drūmo ietiepību.

Taču atsacīšanās un pacietības gars, kas māti tik ilgi bija balstījis, nespēja pretoties miesīgam vājumam un nespēkam. Viņa saslima. Grīļodamās viņa izvilkās no gultas, lai apciemotu dēlu vēlreiz, bet spēks viņu atstāja, un viņa bezspēcīgi saļima zemē.

Un tagad jaunā cilvēka lielīgā bezjūtība un vienaldzība tika tiešām pārbaudīta, un pelnītā atmaksa krita uz viņu tik smagi, ka tas tikko nekļuva ārprātīgs. Pagāja diena, un mātes nebija, aizsteidzās otra - un tā neatnāca, pienāca trešās dienas vakars, un vēl viņš to nebija redzējis, - bet pēc divdesmit četrām stundām viņam vajadzēja no tās šķirties - varbūt uz mūžu. Ak, kā ilgi aizmirstās domas par pagājušajām dienām pārņēma viņa prātu, kad viņš gandrīz skriešus mēroja šauro pagalmu - it kā viņa steigšanās varētu paātrināt ziņu saņemšanu no mātes, - un cik rūgta bezpalīdzības un atstātības sajūta viņu sagrāba, kad viņš dzirdēja patiesību! Māte, vienīgā, kas no ģimenes bija viņu mīlējusi, gulēja slima - varbūt uz miršanu - ne tālāk par jūdzi no tās vietas, kurā viņš atradās; būtu viņš brīvs un nesaistīts, dažās minūtēs jau atrastos pie mātes gultas. Viņš metās pie vārtiem un, satvēris dzelzs treliņus, raustīja tos ar izmisuma spēku, tā ka tie sāka skanēt, un triecās pret biezo mūri, it kā gribēdams izlauzt ceļu caur akmeni, bet stiprā ēka izsmēja viņa vājos pūliņus, un viņš, rokas salicis, raudāja kā bērns.

Es atnesu mātes piedošanu un svētību tās dēlam cietumā un aiznesu viņa nožēlas apliecinājumu un dedzīgu lūgumu pēc piedošanas pie tās slimības gultas. Ar sirdssāpēm un līdzjūtību es dzirdēju, kā nožēlas pārņemtais cilvēks izdomāja tūkstošiem mazu plānu, kā pēc savas atgriešanās viņu iepriecināt un atbalstīt, bet es zināju arī, ka viņa māte būs no šīs pasaules šķīrusies jau daudzus mēnešus pirms tā brīža, kad viņš sasniegs izsūtīšanas vietu.

Viņu aizveda naktī. Dažas nedēļas pēc tam nabaga sievas dvēsele aizlidoja - es droši ceru un stipri ticu - uz mūžīgas laimības un miera vietu. Es noturēju apbedīšanas dievkalpojumu pie viņas mirstīgajām atliekām. Viņa atdusas mūsu mazajā kapsētā.

Pie viņas kapa stāv piemiņas akmens. Viņas bēdas zināja cilvēki, viņas tikumu - dievs.

Notiesāto aizvedot, iepriekš bija nokārtots, ka viņš rakstīs mātei tūliņ, līdzko saņems atļauju, un vēstules adresēs man. Tēvs kopš dēla apcietināšanas brīža bija noteikti atsacījies ar viņu satikties, un tam bija vienalga, vai dēls dzīvs vai miris.

Vairākus gadus no viņa nebija nekādu ziņu, un, kad bija pagājusi vairāk nekā puse izsūtīšanas laika, bet es netiku saņēmis nevienu vēstuli, nolēmu, ka viņš miris, un, patiesību sakot, arī cerēju, ka tas tā ir.

Taču Edmundss, ieradies izsūtīšanas vietā, bija pārvietots tālu zemes iekšienē, un ar to varbūt izskaidrojams fakts, ka, lai gan viņš nosūtīju vairākas vēstules, neviena nenonāca manās rokās. Viņš palika tajā pašā vietā visus četrpadsmit gadus. Pēc soda izciešanas, stingri turēdamies pie sava vecā lēmuma un solījuma, ko bija devis mātei, viņš, pārvarēdams neskaitāmas grūtības, ceļoja atpakaļ uz Angliju un kājām atgriezās savā dzimtajā vietā.

Kādā jaukā augusta svētdienas vakarā Džons Edmundss ienāca ciematā, ko ar kaunu un negodu bija atstājis pirms septiņpadsmit gadiem. Tuvākais ceļš veda caur kapsētu. Vīra sirds pildījās karstām trīsām, kad viņš pārkāpa pār žogu. Staltās, vecās gobas, caur kuru zariem rietošā saule šur un tur meta uz ēnainā kājceliņa greznus gaismas starus, atmodināja bērnības dienu atmiņas. Viņš domās iztēlojās, kā toreiz, pieķēries mātei pie rokas, mierīgi gāja uz baznīcu. Viņš atminējās, ka arvien palūkojās augšup tās bālajā sejā un ka tās acis reizēm pildīja asaras, kad tā nolūkojās uz viņu, - karstas asaras, kas krita zēnam uz pieres, kad māte noliecās, lai viņu noskūpstītu, un tad arī viņam bija jāraud, lai gan viņš toreiz maz zināja, cik rūgtas ir mātes asaras.

Viņš atcerējās, cik bieži ar dažiem bērnišķīgiem rotaļu biedriem jautri bija skrējis pa šo celiņu, šad un tad atskatīdamies, lai redzētu mātes smaidu vai dzirdētu tās maigo balsi; un tad likās, it kā no viņa atmiņām būtu pacelts kāds priekškars, un neatbildēti laipni vārdi, nonicināti brīdinājumi un lauzti solījumi sāka drūzmēties viņa atcerē, līdz sirds pagura un viņš ilgāk vairs nespēja izturēt.

Viņš iegāja baznīcā. Vakara dievkalpojums bija beidzies un draudze izklīdusi, bet baznīca vēl nebija slēgta. Viņa soļi dobji atbalsojās zemajā celtnē, un tajā valdīja tāds klusums un miers, ka viņš gandrīz baidījās būt viens. Viņš palūkojās visapkārt. Nekas nebija mainījies. Telpa likās mazāka nekā citkārt, bet tur vēl bija tie paši vecie tēli, uz kuriem viņš tūkstošreiz bija skatījies ar bērnišķīgu bijību, mazā, kancele ar izbalējušo apsitumu un altāris, pie kura bieži bija skatījis baušļus, ko godāja bērnībā un aizmirsa vīra gados. Viņš tuvojās vecajam solam, - tas izskatījās auksts un pamests. Spilvens bija aizvākts, un bībeles vairs nebija. Varbūt viņa māte tagad aizņēma kādu pieticīgāku vietu vai arī, iespējams, tā kļuvusi nespēcīga un viena nevarēja nokļūt līdz baznīcai. Viņš neuzdrošinājās domāt par to, no kā baidījās. Edmundsam pārskrēja aukstas tirpas, un viņš stipri drebēja, kad pagriezās uz iešanu.

Kāds vecs vīrs ienāca pa durvīm tieši tajā brīdī, kad viņš tās sasniedza. Edmundss atrāvās atpakaļ, jo viņš to labi pazina; daudz reižu viņš to bija redzējis kapsētā rokam kapus. Ko tas varētu pasacīt pārnākušajam katordzniekam? Vecais vīrs ielūkojās svešiniekam sejā, padeva labvakaru un lēni gāja tālāk. Tas viņu bija aizmirsis.

Edmundss nogāja lejā no pakalna un iegriezās ciematā. Laiks bija silts, un ciema ļaudis, baudīdami vakara mieru un atpūtu pēc darba, sēdēja pie savām namdurvīm vai pastaigājās mazajos dārziņos. Daudzas acis pavērsās pret bijušo katordznieku, un viņš savukārt raidīja uz abām pusēm aizdomu pilnus skatienus, lai redzētu, vai kāds viņu nepazīst un nevairās no viņa. Gandrīz katrā mājā bija svešas sejas, vienā cilvēkā viņš sazīmēja kāda veca skolas biedra spēcīgo stāvu - tas bija zēns, kad viņš to pēdējo reizi redzēja, - jautra bērnu bariņa vidū; citā vietā viņš redzēja sēžam atpūtas krēslā pie durvīm vāju, nespēcīgu, vecu vīru, ko atminējās vienīgi kā veselīgu un spēcīgu strādnieku; bet tie visi viņu bija aizmirsuši, un viņš pagāja garām nepazīts.

Noejošās saules pēdējā liegā gaisma klājās pār zemi, mezdamas košu atblāzmu uz dzeltenajiem labības statiem un stiepdama garumā augļu koku ēnas, kad viņš apstājās pie vecās mājas - savas bērnības mītnes, pēc kuras sirds garajos un grūtajos bēdu un nebrīves gados bija tiekusies ar tādu mīlestības spēku, kas nav aprakstāms. Žodziņš pie mājas bija zems, - viņš labi atminējās laikus, kad tas viņam bija licies kā augsta siena, - un viņš palūkojās tam pāri vecajā dārzā. Tur bija daudz vairāk stādu un košu puķu nekā tos laikus, bet tur bija vēl vecie koki - rau, tas pats koks, zem kura viņš, noguris no rotaļām saulē, bija neskaitāmas reizes gulējis un sajutis lēno piezogamies laimīgās bērnības maigo, mīlīgo miegu. Mājā skanēja balsis. Viņš ieklausījās, bet ausīm tās bija svešas; viņš tās nepazina. Turklāt tās bija jautras, bet viņš labi zināja, ka nabaga vecā māte, viņam projām esot, nevarēja būt priecīga. Durvis atvērās, un pa tām klaigādams un draiskodamies izskrēja pulciņš mazu bērnu. Pie durvīm parādījās tēvs ar mazu puisīti uz rokas, un bērni, plaukšķinādami sīkās rociņas, sadrūzmējās tam apkārt un vilka ārā, lai tas pievienotos viņu jautrajām rotaļām. Katordznieks iedomājās, cik daudz reižu šajā pašā vietā bija vairījies no tēva skatiena. Viņš atcerējās, ka bieži bija slēpis trīcošo galvu zem gultas segas un dzirdījis rupjus vārdus, smagus sitienus un mātes raudas; un, lai gan, aiziedams no šīs vietas, viņš skaļi iešņukstējās dvēseles sāpēs, viņa roku bija savilkta dūrē un zobi sakosti nāvīgā naidā.

Un tāda bija atgriešanās, pēc kuras viņš bija ilgojies daudzus grūtus gadus un kuras dēļ bija panesis tik daudz ciešanu! Nevienas apsveicēja sejas, neviena piedodoša skatiena, nevienas mājas, kas uzņemtu, neviena, kas sniegtu palīdzīgu roku, - un tas viss vecajā ciematā. Kas gan bija pret šo vientulība mežonīgajos, biezajos mežos, kur nekad neredzēja cilvēku!

Viņš saprata, ka tālajā nebrīves un negoda zemē domās bija iztēlojis savu dzimto vietu tādu, kādu to atstāja, nevis tādu, kāda tā būs, viņam atgriežoties. Bēdīgā īstenība smagi ievainoja sirdi, un viņš sajuta pagurumu. Viņam nebija drosmes kaut ko izvaicāt vai aiziet pie vienīgā cilvēka, kas droši vien viņu būtu saņēmis ar laipnību un līdzjūtību. Viņš lēnām gāja tālāk un, gluži kā vainas apziņā vairīdamies no ceļa, iegriezās pazīstamā pļavā, kur, aizklājis seju ar rokām, nokrita zālē.

Viņš nebija ievērojis, ka blakus zemē guļ kāds cilvēks; tā apģērbs nošvīkstēja, kad tas pagriezās, lai uzmestu jaunpienākušajam skatienu, un Edmundss pacēla galvu.

Vīrs bija piecēlies sēdus. Tā stāvs bija stipri saliekts, bet seja krunkaina un dzeltena. Apģērbs liecināja, ka viņš ir darba nama iemītnieks; viņš izskatījās ļoti vecs, tomēr likās, ka šādu izskatu tam nebija vis piešķīruši daudzie gadi, bet drīzāk gan izlaidīga dzīve vai slimība. Viņš cieši noskatīja svešinieku, un sākumā nespodrajās un trulajās acīs, kad tās īsu brīdi bija vērojušas Edmundsu, parādījās satraukums un nedabiska kvēle, līdz pēdīgi likās, ka tās izlēks no dobumiem. Edmundss pamazām piecēlās uz ceļiem un arvien ciešāk vērās vecā vīra sejā. Klusēdami viņi blenza viens otrā.

Vecā vīra seja bija spokaini bāla. Drebēdams un grīļodamies viņš piecēlās kājās.

Arī Edmundss uzlēca stāvus. Sirmgalvis dažus soļus atkāpās. Edmundss viņam sekoja.

«Es gribu dzirdēt tevi runājam,» viņš teica neskanīgā, aizlūzušā balsī.

«Nenāc klāt!» vecais atkliedza, izgrūzdams briesmīgu lāstu.

Katordznieks gāja viņam tuvāk.

«Nenāc klāt!» sirmgalvis brēca. Bez prāta aiz šausmām viņš pacēla spieķi un spēcīgi iesita Edmundsam pa seju.

«Tēvs... velns!» katordznieks nomurmināja caur sakostiem zobiem. Saniknots viņš metās uz priekšu un sagrāba veco vīru aiz rīkles - bet tas bija viņa tēvs, un viņa rokas bezspēcīgi noslīga gar sāniem.

Vecais vīrs izgrūda griezīgu kliedzienu, kas aizskanēja pār vientulīgajiem laukiem kā ļauna gara kauciens. Viņa seja kļuva melna, pa muti un degunu tam sāka plūst asinis un nokrāsoja zāli tumši sarkanu. Viņš sagrīļojās un krita. Viņam bija plīsis kāds asinsvads, un viņš bija miris, pirms dēls tēvu paspēja pacelt no lipīgās peļķes.

- Tajā kapsētas stūrī, - vecais džentlmenis turpināja, dažus mirkļus klusējis, - tajā kapsētas stūrī, par ko es iepriekš runāju, guļ apbedīts kāds vīrs, kas pēc šī notikuma trīs gadus atradās manā dienestā un kas patiešām bija tik sagrauzts, nožēlas pilns un pazemīgs, cik vien cilvēks spēj būt. Neviens, atskaitot mani, šī vīra dzīves laikā nezināja, kas viņš ir un no kurienes nācis. Tas bija Džons Edmundss, atgriezies katordznieks.

VII NODAĻA

Kā misters Vinkls tā vietā, lai šautu uz balodi un nogalinātu vārnu, šāva vārnu un ievainoja balodi; kā Dinglijdellas kriketa klubs spēlēja ar magltoniešu apvienotajiem un kā magltonieši mielojās uz Dinglijdellas rēķina, un vēl citas interesantas un pamācošas lietas

Nogurdinošie piedzīvojumi diena vai arī garīdznieka stāsta iemidzinošais iespaids tik spēcīgi stimulēja mistera Pikvika tieksmes pēc miega, ka nepagāja ne piecas minūtes, kopš viņam bija ierādīta ērta guļamtelpa, kad viņš jau bija iegrimis veselīgā bezsapņu miegā, no kura to atmodināja vienīgi rīta saule, pārmetoši raidīdama savus spožos starus istabā. Misters Pikviks nebija miegapūznis; viņš izlēca no gultas gluži kā dedzīgs karonis no savas telts.

- Jauka jauka vieta, - izdvesa sajūsminātais džentlmenis, atvērdams spraišļoto logu. - Vai kāds, kas reiz izjutis šādas ainavas skaistumu, varētu dienu pēc dienas lūkoties uz ķieģeļiem un dakstiņiem? Kurš iespētu dzīvot tur, kur govis redzamas vienīgi uz miesnieku izkārtnēm, kur smaržo gan pankūkas, bet nekas neatgādina Panu, kur nav graudu, bet vienīgi granīts? Kurš iespētu vilkt savu dzīvību tādā vietā? Kurš, es jautāju, to varētu izturēt? - Un, tā pēc vispār atzītiem precedentiem labu laiku nopratinājis tukšu gaisu, misters Pikviks izbāza galvu pa logu un palūkojās apkārt.

No siena kaudzēm līdz istabas logam cēlās stiprs, salds aromāts; gaisu pildīja neskaitāmas smaržas, kas plūda no mazā puķu dārziņa; koši zaļās pļavas mirdzēja rīta rasā, kas laistījās uz katras liegajā vēsmā trīsošās lapiņas; un putni dziedāja tā, it kā katrs dzirkstošais piliens viņiem būtu iedvesmas avots. Misters Pikviks iegrima aizgrābjošā un jaukā sapņainībā.

Viņu atmodināja skanīgs «hallo!».

Viņš palūkojās pa labi, bet nevienu neredzēja; viņa caururbjošais skatiens pagriezās pa kreisi un nopētīja apkārtni; viņš ieskatījās debesīs, bet tur viņu neviens negaidīja; un viņš darīja to, ko parasts cilvēks būtu darījis tūliņ, - ieskatījās dārzā un ieraudzīja misteru Vordlu.

- Kā jums klājas? - apvaicājās labsirdīgais mājastēvs, sajūsmināts par gaidāmo izpriecu. - Skaists rīts, vai ne? Cik jauki, ka esat tik agri kājās. Saposieties labi ātri un nāciet ārā! Es jūs te gaidīšu.

Misteram Pikvikam nevajadzēja otrreizēja aicinājuma. Ar desmit minūtēm viņam pietika, lai pabeigtu savu tualeti, un, kad šis laiks bija pagājis, viņš atradās blakus vecajam džentlmenim.

- Hallo! - savukārt izsaucās misters Pikviks, redzēdams, ka vecais džentlmenis apbruņojies ar bisi un ka vēl otra sagatavota gulēja zālē. - Kas te notiks?

- Nu, mēs ar jūsu draugu, - namatēvs atbildēja, - pirms brokastīm mazliet pamedīsim kovārņus. Viņš, šķiet, ir ļoti labs šāvējs.

- Esmu dzirdējis viņu sakām, ka viņš esot meistars, - misters Pikviks atbildēja, - bet redzējis gan nekad neesmu.

- Labi, - namatēvs atteica. - Kaut nu viņš nāktu drīzāk! Džo, Džo!

Resnais puika, kam rīta možums, šķiet, nebija ļāvis iegrimt miegā dziļāk par trim ceturtdaļām parastā mēra, iznāca no mājas.

- Uzej augšā un pasauc džentlmeni, pasaki viņam, ka mēs ar misteru Pikviku būsim pie kovārņu ligzdām. Parādi džentlmenim ceļu, - vai dzirdi?

Puika aizgāja izpildīt uzdevumu, un namatēvs, nesdams abas bises gluži kā otrs Robinsons Krūzo, devās laukā no dārza.

- Te ir tā vieta, - vecais džentlmenis sacīja, pēc dažu minūšu gājiena apstādamies kādā alejā.

Paskaidrojuma nemaz nevajadzēja, jo kovārņi, briesmas nenojauzdami, ar nepārtrauktu ķērkšanu pietiekami skaidri norādīja savu atrašanās vietu.

Vecais džentlmenis nolika vienu bisi zemē, bet otru pielādēja.

- Tur jau viņi nāk, - misters Pikviks ieteicās, un, viņam runājot, tālumā parādījās mistera Tapmena, mistera Snodgrasa un mistera Vinkla stāvi.

Resnais puika, nebūdams īsti drošs, kurš džentlmenis viņam jāsauc, parādot izcilu saprātību, bija pasaucis tos visus, lai tādā kārtā novērstu katras maldīšanās iespēju.

- Nāciet šurp! - vecais džentlmenis izsaucās, griezdamies pie mistera Vinkla. -

Tādam kaislīgam medniekam kā jūs jau sen vajadzēja būt uz masta, pat tad, ja paredzams tāds pieticīgs medījums kā kovārņi.

Misters Vinkls atbildēja ar piespiestu smaidu un paņēma rezervēto šauteni ar tādu sejas izteiksmi, kādu, iespējams, pieņemtu dažs filozofiski noskaņots kovārnis, ko nomākušas tuvojošās varmācīgās nāves priekšnojautas. Var jau būt, ka tā bija medību kaislība, taču tā izskatījās stipri līdzīga izmisumam.

Vecais džentlmenis pamāja, un divi skrandaini puikas, kurus izrīkoja jauneklīgais Lamberts[1], tūliņ sāka rāpties katrs savā kokā.

- Kam te šie puikas? - aprauti vaicāja misters Pikviks.

Viņš bija diezgan uztraucies, jo viņam ienāca prātā, ka lauksaimniecības krīze, par ko daudz bija dzirdējis, varbūt piespiedusi šos mazos zemnieku puikas pelnīt sev iztiku tik nedrošā un riskantā kārtā, nostādot sevi par mērķi nepiedzīvojušiem medniekiem.

- Tikai tāpēc, lai sāktu spēli, - misters Vordls pasmiedamies atbildēja.

- Kādu spēli? - misters Pikviks noprasīja.

- Nu, runājot skaidrā angļu valodā - lai pabiedētu kovārņus.

- Ak tā! Un tās viss?

- Vai tagad esat apmierināts?

- Pilnīgi.

- Nu jauki. Vai man sākt?

- Esiet tik laipns! - atteica misters Vinkls, priecādamies par katru novilcinājumu.

- Tad paej iet sāņus! Nu tad - lai iet!

Zēns ieaurojās un sakratīja kādu zaru, uz kura bija ligzda.

Dedzīgi sarunādamies, izlidoja kāds pusducis jaunu kovārņu, lai apvaicātos, kas par lietu. Atbildes vietā vecais džentlmenis izšāva. Viens putns nokrita, bet citi aizlidoja.

- Pacel to, Džo! - vecais džentlmenis sacīja.

Jaunieša sejā rotājās smaids, kad viņš tuvojās. Iedomās viņš skatīja neskaidras kovārņu pīrāgu vīzijas. Atgriezdamies ar putnu, viņš jau smējās, jo tas bija trekns.

- Nu, mister Vinkl! - aicināja namatēvs, pielādēdams savu šauteni. - Šaujiet!

Misters Vinkls panācās uz priekšu un pacēla bisi. Misters Pikviks un viņa draugi nevilšus pieliecās, lai neciestu no smagā kovārņu biruma, kādu, pēc viņu domām, neizbēgami radīs mistera Vinkla nāvējošais stobrs. Brīdis svinīga klusuma - kliedziens... spārnu plakšķieni... kluss klikšķis.

- Kas nu! - vecais džentlmenis izsaucās.

- Vai nesprāgst? - misters Pikviks apvaicājās.

- Kļūme, - noteica misters Vinkls, kļuvis gluži bāls - droši vien aiz vilšanās.

- Savādi, - vecais džentlmenis attrauca, paņemdams bisi. - Nekad agrāk neesmu piedzīvojis, ka kādai no tām gadītos kļūme. Kā tā? Es neredzu kapsulu.

- Pasarg, dievs! - misters Vinkls izsaucās. - Patiešām, esmu aizmirsis kapsulu!

Mazā aizmāršība tika izlabota. Misters Pikviks atkal pieliecās. Misters Vinkls dūšīgi un apņēmīgi pagājās uz priekšu, un misters Tapmens skatījās, aizslēpies aiz koka. Zēns ieaurojās, un izlidoja četri putni. Misters Vinkls izšāva. Kāds - ne jau kovārnis - spalgi iekliedzās aiz sāpēm. Misters Tapmens bija izglābis neskaitāmu nevainīgu putnu dzīvības, saņemdams daļu lādiņa savā kreisajā rokā.

Aprakstīt jezgu, kas tam sekoja, nav iespējams. Kā misters Pikviks pirmajā uztraukuma brīdī apveltīja misteru Vinklu ar saucienu: «Nožēlojamais!» - kā misters Tapmens, visā garumā izstiepies, gulēja gar zemi, un kā misters Vinkls, šausmu pārņemts, nometās viņam blakus uz ceļiem; kā misters Tapmens gluži vai bez prāta saukāja kādas sievietes vārdu un tad atvēra vispirms vienu, pēc tam otru aci, bet pēdīgi, atkritis atpakaļ, tās abas aizvēra ciet, - visu to sīkumos aprakstīt būtu tikpat grūti kā attēlot nelaimīgā pakāpenisko atgūšanos, to, kā viņa roku pārsēja ar kabatas lakatiņiem un kā raižu pilnie draugi, ar rokām balstot, lēnā gaitā vadīja viņu atpakaļ.

Viņi tuvojās mājām. Lēdijas stāvēja pie dārza vārtiem, gaidīdamas tos ierodamies brokastīs. Parādījās neprecētā krustmāte; viņa smaidīja un ar mājieniem mudināja tos pasteigties. Bija redzams, ka viņa par notikušo nelaimi nekā nezināja. Nabadzīte! Ir brīži, kad nezināšana patiešām ir kā dieva svētība.

Viņi pienāca tuvāk.

- Kas noticis ar mazo, veco džentlmeni? - Izabella Vordla ievaicājās.

Neprecētā krustmāte neievēroja šo piezīmi; viņa domāja, ka tā attiecas uz misteru Pikviku. Viņas acīs Tresijs Tapmens bija jauneklis; viņa aplūkoja tā gadus caur pamazināmo stiklu.

- Nebīstieties! - sirmais namatēvs uzsauca, bīdamies, ka meitas uztrauksies.

Pavadoņi bija tik cieši saspiedušies ap misteru Tapmenu, ka viņas vēl nevarēja skaidri izprast, kas īsti atgadījies.

- Nebīstieties! - namatēvs atkārtoja.

- Kas noticis? - lēdijas klaigāja.

- Ar misteru Tapmenu atgadījās maza ķibele, vairāk nekā.

Neprecētā krustmāte izgrūda griezīgu spiedzienu, sāka histēriski smieties un atmuguriski iegāzās savu brāļameitu rokās.

- Uzlejiet viņai mazliet auksta ūdens! - vecais džentlmenis ierosināja.

- Nē, nē, - neprecētā krustmātē murmināja, - man tagad ir labāk. Bella, Emīlija - ārstu! Vai viņš ievainots?... Vai viņš miris?... Vai viņš... ha, ha, ha!

Še nu neprecētā krustmāte iekrita otrā histērisku smieklu lēkmē, ko palaikam pārtrauca spiedzieni.

- Nomierinieties! - ierunājās misters Tapmens, gandrīz līdz asarām aizgrābts par šo līdzjūtību viņa ciešanās. - Mīļā, dārgā kundze, nomierinieties!

- Tā ir viņa balss! - neprecētā krustmāte izsaucās, un tūliņ sāka parādīties stipri trešās lēkmes simptomi.

- Es lūdzu jūs, visdārgā kundze, neuztraucieties, - misters Tapmens mierinoši sacīja. - Esmu ievainots ļoti viegli, es jums galvoju.

- Tātad jūs neesat miris! - histēriskā lēdija izsaucās. - Ak, sakiet, ka neesat miris!

- Nemuļķojies, Reišel! - misters Vordls iejaucās daudz rupjākā veidā, nekā piederējās šīs scēnas poētiskajam raksturam. - Kāda velna pēc viņam jāsaka, ka viņš nav miris?

- Nē, nē, es neesmu miris, - misters Tapmens apliecināja. - Man nevajag citas palīdzības kā vienīgi jūsējās. Ļaujiet man atbalstīties uz jūsu rokas. - Un viņš piemetināja čukstus: - Ak mis Reišele!

Satrauktā sieviete pienāca klāt un piedāvāja viņam savu roku. Viņi iegāja ēdamistabā. Misters Tresijs Tapmens maigi piespieda viņas roku pie savām lūpām un atslīga uz dīvāna.

- Vai jūs paģībāt? - uzbudināta Reišele jautāja.

- Nē, - misters Tapmens atbildēja. - Tas ir sīkums. Man tūliņ būs labāk.

Viņš aizvēra acis.

- Viņš guļ, - neprecētā krustmāte nočukstēja. (Mistera Tapmena redzes orgāni bija slēgti gandrīz vai divdesmit sekundes.) - Mīļo... mīļo... mister Tapmen!

Misters Tapmens uzlēca kājās.

- Ak, sakiet šos vārdus vēlreiz! - viņš izsaucās.

Lēdija satrūkās.

- Jūs taču tos nedzirdējāt, - viņa kautri ieminējās.

- Ak jā, es dzirdēju! - misters Tapmens attrauca. - Atkārtojiet tos! Ja vēlaties manu atveseļošanos, atkārtojiet tos!

- Klusāk! - lēdija izsaucās, - Mans brālis.

Misters Tresijs Tapmens atkal apsēdās, un istabā ārsta pavadībā ienāca misters Vordls.

Roku izmeklēja, ievainojumu pārsēja un paziņoja, ka tas esot ļoti viegls, un, kad visu satrauktie prāti tādā kārtā bija apmierināti, viņi atkal ar jautrām sejām sēdās apmierināt savu ēstgribu. Vienīgi misters Pikviks bija kluss un atturīgs. Viņa seja pauda šaubas un vilšanos. Šī rīta notikumi bija satricinājuši - stipri satricinājuši - viņa ticību misteram Vinklam.

- Vai jūs spēlējat kriketu? - misters Vordls apvaicājās lieliskajam šāvējam.

Citā reizē misters Vinkls būtu devis apstiprinošu atbildi. Taču šoreiz, sajuzdams, cik kutelīgs ir viņa stāvoklis, viņš kautrīgi atbildēja:

- Nē.

- Un jūs, ser? - misters Snodgrass jautāja.

- Es kādreiz spēlēju, - namatēvs atbildēja, - bet tagad esmu to atmetis. Esmu gan šejienes kluba biedrs, tomēr nespēlēju.

- Es domāju - šodien notiek liela sacīkste, - misters Pikviks ieminējās.

- Jā, - namatēvs atteica. - Jums, protams, patiks to noskatīties?

- Man, ser, - misters Pikviks atbildēja, - patīk redzēt katru sportisku nodarbību, kurā var droši piedalīties un kurā nemākulīgu ļaužu nevarīgās izdarības neapdraud cilvēka dzīvību.

Misters Pikviks apklusa un cieši uzskatīja misteru Vinklu, kas, vadoņa pētījošo acu uzlūkots, vēl vairāk zaudēja dūšu. Pēc dažām minūtēm izcilais cilvēks novērsa skatienu un piemetināja:

- Vai mēs rīkosimies pareizi, ja atstāsim savu ievainoto draugu lēdiju ziņā?

- Jūs nevarētu mani atstāt labākās rokās, - misters Tapmeņs sacīja.

- Skaidrs, ka ne, - misters Snodgrass piebilda.

Tāpēc nolēma, ka misteru Tapmenu atstās mājās sieviešu gādībā un pārējie viesi mistera Vordla vadībā dosies uz vietu, kur notiks tā lielā izveicības pārbaude, kas bija pamodinājusi visu Magltonu no tās stinguma un iepotējusi Dinglijdellai satraukuma drudzi.

Tā kā viņu ceļš, kas nebija garāks par divi jūdzēm, veda pa ēnainām gatvēm un nomaļiem kājceliņiem un tā kā sarunas risinājās par jaukajām ainavām, kas pavērās skatienam uz visām pusēm, misters Pikviks, nonācis Magltonas galvenajā ielā, gandrīz sāka nožēlot steigu, ar kādu viņi bija gājuši.

Ikviens, kura garam ir topogrāfiska ievirze, ļoti labi zina, ka Magltona ir korporatīva pilsēta[2] ar mēru, vēlētājiem un pilntiesīgiem pilsoņiem[3], un ikviens, kas iepazinies ar mēra vēstījumiem pilsoņiem vai pilsoņu vēstījumiem mēram, vai abu vēstījumiem korporācijai, vai visu triju - parlamentam, uzzinās no tiem, ko viņam jau agrāk vajadzēja zināt, - ka Magltona ir sena, parlamentā pārstāvēta pilsētiņa, kura kristiānisma principu dedzīgu aizstāvēšanu apvieno ar ciešu pieķeršanos komerciālām tiesībām, ko apliecina tas, ka mērs, korporācija un pārējie iedzīvotāji dažādos laikos ir iesnieguši ne mazāk kā tūkstoš četri simti divdesmit petīcijas pret nēģeru verdzību ārzemēs un tikpat daudz pret jebkādu iejaukšanos fabriku darba regulēšanā pašu mājās; sešdesmit deviņas - par labu baznīcas benefīciju pārdošanai un astoņdesmit sešas - ar prasību aizliegt tirgošanos uz ielām svētdienās.

Misters Pikviks stāvēja šīs slavenās pilsētas galvenajā ielā un ne bez ziņkārības un intereses nolūkojās ap sevi. Te bija četrstūrains tirgus laukums un tam centrā liela viesnīca ar izkārtni, kurā bija attēlots kāds objekts, kas mākslā ļoti parasts, bet dabā reti sastopams, proti, zils lauva ar trim gaisā paceltām līkām kājām, līdzsvarodams sevi uz ceturtās kājas vidējā naga gala punkta. Še bija redzami ūtrupnieka un uguns apdrošināšanas kantori, labības tirgotāja, manufaktūras precu pārdevēja, seglinieka, deģa, pārtikas preču tirgotāja un kurpnieka veikali - pēdīgi minētais preču nams bija piemērots arī vīriešu un sieviešu cepuru, uzvalku, kokvilnas lietussargu un derīgu zināšanu izplatīšanai. Te aiz maza, bruģēta pagalmiņa bija arī kāda no sarkaniem ķieģeļiem celta māja, ko katrs būtu pazinis kā advokāta īpašumu; bez tam te bija vēl cita no sarkaniem ķieģeļiem celta māja ar venēciešu aizvirtņiem un lielu misiņa durvju plāksni, kurā ikviens viegli varēja izlasīt, ka māja pieder ārstam. Daži zēni patlaban devās uz kriketa laukumu, un divi trīs veikalnieki, kas stāvēja pie savām durvīm, izskatījās tā, it kā arī viņiem gribētos iet uz to pašu vietu, ko gan, pēc visa spriežot, viņi patiešām būtu varējuši darīt, nezaudējot visai daudz no apgrozības.

Misters Pikviks, uzkavējies izdarīt šos novērojumus, lai aprakstītu tos kādā piemērotākā brīdī, steidzās piebiedroties saviem draugiem, kas bija nogriezušies no galvenās ielas un jau varēja saredzēt kaujas lauku.

Ar zemē iespraustiem mietiņiem bija iezīmēti vārti, un pie tādiem pašiem mietiņiem bija piestiprinātas pāris teltis, kur sacensības dalībniekiem atpūsties un atspirdzināties. Spēle vēl nebija sākusies. Divi trīs dinglijdellieši un magltoniešu apvienotie uzjautrinājās, ar majestātisku izskatu bezrūpīgi pamētādami bumbu cits citam rokā, un vēl daži džentlmeņi, ģērbušies tāpat kā pirmie - salmu cepurēs, flaneļa žaketēs un baltās biksēs (ietērps, kurā viņi izskatījās ļoti līdzīgi amatieriem mūrniekiem), bija izklīduši ap teltīm, no kurām vienu misters Vordls bija izvēlējies sev un draugiem par ceļa mērķi.

Desmitiem izsaucienu: «Kā jums klājas?» - apsveica vecā džentlmeņa ierašanos; un, kad viņš stādīja priekšā savus viesus kā džentlmeņus no Londonas, kuri ļoti vēlas būt aculiecinieki šīs dienas notikumiem, kas - par to viņš nešauboties - tos ļoti iepriecināšot, sekoja vispārēja salmu cepuru cilāšanās un flaneļa žakešu locīšanās.

- Es domāju, ser, jums labāk vajadzētu iet teltī, - sacīja kāds ļoti resns džentlmenis, kurš atgādināja pusi no pārgriezta gigantiska flaneļa baķa, kas uzstādīta uz diviem piepūstiem spilvena pārvalkiem.

- Jums tur būs daudz patīkamāk, ser, - skubināja kāds cits resns džentlmenis, kas ļoti atgādināja tā paša flaneļa baķa otru pusi.

- Jūs esat ļoti laipni, - misters Pikviks atsaucās.

- Lūdzu, šeit, - pirmais džentlmenis teica, - še skaita punktus; šī ir labākā vietiņa visā laukumā.

Un kriketists elsdams ievadīja tos teltī.

- Lieliska spēle - smalks sports - jauks vingrinājums, ļoti, - tie bija vārdi, kas ieskanēja mistera Pikvika ausīs, kad viņš iegāja teltī, un pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija Ročestras karietē iepazītais zaļsvārcis draugs, kurš patlaban izteica savus atzinumus ne par mazu prieku un pamācību magltoniešu apvienoto izmeklētajam pulciņam Viņa apģērbs gan bija mazliet uzlabots, kājās zābaki, tomēr viņu nevarēja nepazīt.

Svešinieks tūliņ pazina savus draugus un, steigdamies tiem pretī un satverdams misteru Pikviku aiz rokas, ar savu parasto straujumu pievilka to pie sēdekļa, visu laiku runādams tā, it kā viss sarīkojums notiktu viņa speciālā aizgādībā un vadībā.

- Šurp - šurp - lielisks joks - milzums alus - veselas vātis; blāķiem gaļas - veseli vērši; sinepes - vezumiem; slavena diena - sēdieties taču - jūtieties kā mājās - priecājos jūs redzēt - ļoti.

Misters Pikviks, tā uzaicināts, apsēdās, un arī misters Vinkls un misters Snodgrass paklausīja sava noslēpumainā drauga norādījumiem. Misters Vordls uz to visu nolūkojās ar klusu izbrīnu.

- Misters Vordls - mans draugs, - misters Pikviks sacīja.

- Jūsu draugs!... Manu mīļo ser, kā jums klājas? - Mana drauga draugs... sniedziet man savu roku, ser!

Un svešinieks sagrāba mistera Vordla roku ar tādu dedzību, it kā bijis viņam tuvs paziņa jau daudzus gadus, tad atkāpās vienu vai divus soļus, gluži kā vēlēdamies visā pilnībā aplūkot viņa seju un augumu, un pēc tam atkal kratīja viņa roku, ja vien iespējams, ar vēl lielāku dedzību.

- Nu jā, bet kā jūs šeit nokļuvāt? - misters Pikviks vaicāja ar smaidu, kurā labvēlība sacentās ar pārsteigumu.

- Pavisam, vienkārši, - svešinieks attrauca. - Apstājos pie «Kroņa» - pie «Kroņa» Magltonā - satikos ar kompāniju - flaneļa žaketes - baltas bikses - anšovu sviestmaizes - piparotas nieres - lieliski zēni - brīnišķīgi.

Misters Pikviks bija pietiekami iepazinies ar svešinieka stenogrāfijas sistēmu, tādēļ no šiem steidzīgajiem un nesakarīgajiem vārdiem noprata, ka svešinieks šādā vai tādā kārtā iepazinies ar magltoniešu apvienotajiem un šo iepazīšanos ar savu īpatnējo izturēšanos novedis līdz tai labas draudzības pakāpei, uz kuru viegli pamatot visu kopīgi izteiktu ielūgumu. Ar to viņa ziņkārība bija apmierināta, un, uzlicis brilles, viņš sagatavojās noskatīties spēli, kas tikko bija sākusies.

Magltoniešu apvienotajiem bija pirmā roka, un skatītāju interese kļuva sevišķi spraiga, kad misters Damkins un misters Poders, divi šī ievērojamā kluba visslavenākie locekļi, ar nūjām rokās devās katrs uz saviem vārtiem. Misters Lafijs, Dinglijdellas krāšņākā rota, bija izvēlēts mest bumbu pret bīstamo Damkinu, un misters Stragls bija izraudzīts darīt to pašu laipno pakalpojumu līdz šim neuzvarētajam Poderam. Daži spēlētāji bija novietoti dažādās laukuma daļās «izlūkot», un ikviens no tiem ieņēma pienācīgu stāju, novietodams rokas uz ceļgaliem un stipri noliekdamies, it kā «pasniegtu muguru» iesācējam varžu lēkšanā. Tā dara visi īsti kriketa spēlētāji, un ir vispār pieņemts, ka jebkurā citā stāvoklī ir pilnīgi neiespējami pienācīgi «izlūkot».

Tiesneši novietojās aiz vārtiem; skaitītāji sagatavojās atzīmēt skrējienus; iestājās dziļš klusums. Misters Lafijs atkāpās nedaudz soļu aiz nekustīgā Podera vārtiem un uz dažām sekundēm pielika bumbu pie labās acs. Damkins, acīgi uzmanīdams Lafija kustības, paļāvīgi gaidīja bumbas lidojumu.

- Sāku! - metējs pēkšņi iesaucās.

Bumba lidoja no viņa rokas taisni un ātri pret vārtu centra mietiņu. Uzmanīgais Damkins bija modrs, bumba atsitās pret nūjas galu un aizlidoja tālu pāri izlūku galvām, kuri bija noliekušies pietiekami zemu, lai ļautu bumbai pārlidot pāri.

- Skrējiens - skrējiens - vēl viens!... Nu tad, atsitiet - atsitiet - stāt - vēlreiz - nē - jā - nē - atsitiet - atsitiet!

Šādi izsaucieni sekoja sitienam, un rezultāts bija tāds, ka magltoniešu apvienotie ieguva divus punktus. Arī Poders neatpalika lauru gūšanā, ar ko izgreznot sevi un Magltonu. Viņš apturēja nedrošās bumbas, palaida garām sliktās, uzķēra labās un lika tām lidot pār visu laukumu gan šurp, gan turp. «Izlūki» bija sakarsuši un noguruši; metēji mainījās un meta, kamēr sāka sāpēt rokas, - bet Damkins un Poders palika neuzvarēti. Ja kāds vecāks džentlmenis mēģināja apturēt bumbu, tā izritēja viņam starp kājām vai izslīdēja no pirkstiem. Ja to mēģināja saķert kāds tievs džentlmenis, tā atsitās viņam pret degunu un jautri atlēca ar dubultotu sparu, bet tievā džentlmeņa acis pildījās asarām, un viņš locījās aiz sāpēm. Ja bumbu svieda taisni vārtos, Damkins tos sasniedza ātrāk nekā bumba. Īsi sakot, kad Damkinu notvēra un Poderu notrieca, magltoniešu apvienotie bija ieguvuši piecdesmit četrus punktus, turpretī dinglijdelliešu rēķins bija tikpat balts kā viņu sejas. Zaudējums bija pārāk liels, lai to varētu atgūt. Veltīgi dedzīgais Lafijs un aizrautīgais Stragls lika lietā visu savu mākslu un pieredzi, lai atgūtu to, ko Dinglijdella šai kaujā bija zaudējusi; tas nedeva panākumus, un pēc īsas cīņas Dinglijdella padevās un atzina Magltonas pārākumu.

Svešinieks pa to laiku bija ēdis, dzēris un runājis bez mitēšanās. Par katru labu sitienu viņš izteica savu apmierinājumu un atzinību ar labvēlīgu pārākumu un tēvišķīgu aizgādnību, kam katrā ziņā vajadzēja ļoti iepriecināt attiecīgās puses spēlētājus; turpretī par katru neizdevušos mēģinājumu satvert bumbu un par katru neveiksmi tās apturēšanā viņš izgāza savu personisko nepatiku pār vainīgā galvu ar tādiem izteicieniem kā: «Eh, muļķīgi! - Nu, jēlnadzis! - Nemākulis! - Lielībnieks!» - un tā joprojām. Šie izsaucieni, kā likās, padarīja viņu apkārtstāvošo acīs par vislabāko un neapstrīdamāko tiesnesi visā cēlās kriketa spēles mākslā un noslēpumos.

- Lieliska spēlīte - labi spēlēts - daži sitieni apbrīnojami! - svešinieks noteica, kad abas puses, spēlei beidzoties, sadrūzmējās teltī.

- Vai jūs; ser, to esat spēlējis? - apvaicājās misters Vordls, ko ļoti uzjautrināja svešinieka runīgums.

- Spēlējis! Tik tiešām, ser, - tūkstošreiz - ne te - Rietumindijā - aizraujošs gabaliņš - karsta spēlīte - ļoti.

- Tādā klimatā spēlējot, vajag būt diezgan karsti, - misters Pikviks piezīmēja.

- Karsti! Taisni deg - svilst nost. Spēlēju reiz - uz vieniem vārtiem - ar draugu pulkvedi - sers Tomass Blezo - kuram vairāk skrējienu. Man krita pirmā roka -pulkstenis septiņi no rīta - seši iezemieši par izlūkiem - iesāku; turējos - karstums milzīgs - iezemieši visi paģība - tos aizvāca - norīkoja jaunu pusduci - arī paģība - Blezo met - divi iezemieši viņu atbalsta - nevarēja mani izsist - arī paģība - aizvāca pulkvedi - negribēja padoties - uzticams sulainis - Kvenko Semba - pēdējais palicis - saule tik karsta, nūja vienās tulznās, bumba apsvilusi brūna - pieci simti septiņdesmit skrējieni - diezgan izpumpējies - Kvenko saņēma pēdējo spēka palieku - izsita mani - es nomazgājos un gāju pusdienās.

- Un kas notika, ser, ar to... nu, kā viņu sauca? - vecais džentlmenis vaicāja.

- Blezo?

- Nē, ar otru džentlmeni.

- Kvenko Sembu?

- Jā, ser.

- Nabaga Kvenko - nekad neatlaba - meta uz manu rēķinu - izmeta uz savu - nomira, ser.

Še svešinieks paslēpa seju brūnā krūzē, taču mēs nevaram skaidri pasacīt, vai tādēļ, lai slēptu savas jūtas, vai tādēļ, lai izdzertu krūzes saturu. Mēs vienīgi zinām, ka viņš piepeši apklusa, ievilka garu, dziļu elpu un norūpējies skatījās, ka divi no Dinglijdellas kluba galvenajiem locekļiem tuvojās misteram Pikvikam un sacīja:

- Mēs, ser, gatavojamies iebaudīt pieticīgas pusdienas «Zilajā Lauvā»; mēs ceram, ka jūs un jūsu draugi mums pievienosities.

- Protams, - misters Vordls atsaucās, - pie saviem draugiem mēs pieskaitām arī misteru...

Un viņš palūkojās uz svešinieku.

- Džingls, - kustīgais džentlmenis attrauca, tūliņ saprazdams mājienu. - Džingls - Alfrēds Džingls, eskvairs, no Nekādas Nekurē.

- Es būšu ļoti priecīgs, - misters Pikviks piemetināja.

- Es arī, - teica misters Alfrēds Džingls, paņemdams zem vienas rokas misteru Pikviku un zem otras misteru Vordlu un konfidenciāli iečukstēdams pirmajam džentlmenim ausī: - Velnišķīgi labas pusdienas - aukstās, bet lieliskas - es šorīt iemetu zālē aci - putni, pastētes un tamlīdzīgas lietas - jauki zēni šitie - labi uzvedas arī - ļoti.

Tā kā nekādas iepriekšējas sagatavošanās nevajadzēja, kompānija, sadalījusies nelielās grupiņās pa divi un trīs, virzījās uz pilsētu; un pēc ceturtdaļstundas visi jau sēdēja Magltonas viesnīcas «Zilais Lauva» lielajā zālē; par priekšsēdētāju darbojās misters Dimkins, bet misters Lafijs izpildīja vicepriekšsēdētāja pienākumus.

Viesi daudz runāja un šķindināja nažus, dakšiņas un šķīvjus; nemitīgi skraidīja trīs resngalvaini apkalpotāji, un no galda strauji nozuda sātīgās ēdamvielas; visā šajā juceklī izveicīgais misters Džingls viens pats darbojās kā pusducis parasto cilvēku.

Kad ikviens bija ēdis, cik vien iespējams, traukus novāca un uz galda parādījās pudeles, glāzes un deserts; un apkalpotāji aizgāja, lai «sakoptos» jeb, citiem vārdiem izsakoties, lai piešķirtu savai privātai lietošanai un labumam ēdiena un dzēriena atliekas, ko tie bija pamanījušies pievākt.

Vispārējā smieklu un sarunu dūkoņā, kas tagad sākās, acīs dūrās kāds mazs vīrs, kura uzpūtīgā seja likās brīdinām: «Nesaki man nekā, es tik un tā runāšu pretī.» Viņš sēdēja ļoti kluss un šad tad, kad sarunas apsīka, palūkojās apkārt, it kā gatavodamies piebilst kaut ko ļoti svarīgu, un palaikam lika atskanēt īsam, neizsakāmi dižmanīgam kāsam. Pēdīgi kādā samērā klusā brīdī mazais vīrs iesaucās ļoti skaļā un svinīgā balsī:

- Mister Lafij!

Iestājās dziļš klusums, un uzrunātais atbildēja:

- Jā, ser!

- Es vēlos sacīt dažus vārdus tieši jums, ser, ja jūs palūgsit džentlmeņus piepildīt glāzes.

Misters Džingls aizbildnieciski iesaucās: «Klausieties, klausieties!» - ko atbalsoja visi pārējie mielasta dalībnieki; un, kad glāzes bija piepildītas, viceprezidents, valdot dziļam klusumam, pieņēma gudru izskatu un teica:

- Mister Stepl.

- Ser, - mazais vīrs uzsāka pieceldamies. - To, kas man ir sakāms, es vēlos sacīt jums un nevis mūsu cienījamam priekšsēdētājam, tādēļ ka mūsu cienījamais priekšsēdētājs ir zināmā mērā, - es varu sacīt, pat lielā mērā - tas objekts, par ko man jāsaka vai arī, ja tā varētu teikt, kas man...

- Jāapgaismo, - pateica priekšā misters Džingls.

- Jā, jāapgaismo, - mazais vīrs atsacīja. - Es pateicos savam cienījamam draugam, ja viņš man atļautu sevi tā nosaukt (četri «Klausieties!» un viens «Protams!» no mistera Džingla puses), par pareizo vārdu. Ser, es esmu dellietis - dinglijdellietis. (Piekrišanas saucieni.) Es nevaru pretendēt uz godu būt vienam no Magltonas iedzīvotājiem; un es, ser, atklāti atzīstu, ka pēc šī goda netīkoju; un es jums, ser, pateikšu, kādēļ netīkoju («Klausieties!»); es ar mīļuprātu piešķirtu Magltonai visus tos pagodinājumus un nopelnus, uz ko tai tiesības pretendēt, - to ir pārāk daudz, un tie ir pārāk labi zināmi, tādēļ man tie nav jāapstiprina vai jāuzskaita. Bet, ser, kad mēs atceramies, ka Magltona ir dzemdinājusi Damkinu un Poderu, lai nekad neaizmirstam, ka Dinglijdella var lepoties ar Lafiju unļ Straglu. (Skaļi piekrišanas saucieni.) Nedomājiet, ka es vēlos mazināt iepriekš nosaukto džentlmeņu nopelnus. Ser, es apskaužu viņus par tām brīnišķīgajām jūtām, kas viņus šajā gadījumā saviļņo. (Piekrišanas saucieni.) Droši vien ikkatrs no džentlmeņiem, kas mani klausās, zinās atbildi, ko deva kāds cilvēks, kas - parastu izteicienu lietojot - mita mucā, imperatoram Aleksandram. «Ja es nebūtu Diogens,» viņš sacīja, «es vēlētos būt Aleksandrs.» Es labi varu iedomāties šos džentlmeņus sakām: «Ja es nebūtu Damkins, es gribētu būt Lafijs, ja es nebūtu Poders, es gribētu būt Stragls.» (Sajūsma.) Bet, Magltonas džentlmeņi, vai tikai kriketa spēlē izceļas šie jūsu līdzpilsoņi? Vai jūs neesat paraduši domāt reizē par Damkinu un rakstura stingrību? Vai jūs nekad neesat mācīti saistīt Podera vārdu ar īpašuma tiesībām? (Skaļi aplausi.) Vai jūs nekad, cīnoties par savām tiesībām, savām brīvībām un savām privilēģijām, neesat padevušies, kaut arī uz brīdi, mazdūšībai un izmisumam? Un, kad jūs izjutāt šādu nomāktību, vai tad Damkina vārds no jauna neiededza jūsu krūtīs nupat izdzisušo uguni, un vai nepietika ar vienu vārdu no šī vīra mutes, lai uguns atkal uzliesmotu tik gaiši, it kā nekad nebūtu nodzisusi? (Liela piekrišana.) Džentlmeņi, es lūdzu jūs apvīt vienotos vārdus «Damkins un Poders» ar jūsmīgu apsveikumu košo oreolu.

Te mazais vīrs apklusa, bet mielasta dalībnieki sāka klaigāt un dauzīt galdus, un šīs izdarības ar maziem pārtraukumiem turpinājās visā atlikušajā vakara daļā. Uzsauca vēl citus tostus. Misters Lafijs un misters Stragls, misters Pikviks un misters Džingls katrs savu reizi tika cildināti ar nesalīdzināmu daiļrunību, un katrs no viņiem pienācīgi pateicās par parādīto godu.

Tā kā mēs kūsājam entuziasmā pret cēlo lietu, kam esam nodevušies, mēs būtu izjutuši vārdos neizsakāmu lepnumu un apzinātos izdarījuši kaut ko, kas pelna nemirstību, bet kas mums tagad paiet secen, ja vien mēs būtu varējuši saviem aizrautīgajiem lasītājiem uzskicēt kaut visneskaidrākās šo runu kontūras. Misters Snodgrass kā parasti uzrakstīja milzumu piezīmju, kas, bez šaubām, būtu mums sniegušas ļoti noderīgas un vērtīgas ziņas, ja vien vārdu kvēlā daiļrunība vai arī vīna uzbudinošais iespaids nebūtu padarījis šī džentlmeņa roku tik ārkārtīgi nedrošu, ka viņa rokraksts kļuvis gandrīz nesalasāms un stils pilnīgi nesaprotams. Ar pacietīgas pētīšanas palīdzību mums izdevās uziet dažas rakstu zīmes, kam ir tikko uztverama līdzība ar runātāju uzvārdiem; mēs varam arī atšķirt kādas dziesmas pierakstu (jāpieņem, ka to dziedājis misters Džingls), kurā bieži jo bieži atkārtojas vārdi «kauss», «dzirkstī», «sarkans», «dzidrais» un «vīns». Mums arī liekas, ka pašās piezīmju beigās varam atrast neskaidrus norādījumus uz «ceptiem kauliem», un tad ir sastopami vārdi «auksts» un «ārā», bet, tā kā katru hipotēzi, ko mēs varētu uz tiem dibināt, būtu nepieciešams balstīt tikai uz minējumiem, tad nevēlamies nodoties nekādiem prātojumiem, kādus tie varētu izraisīt.

Tādēļ atgriezīsimies pie mistera Tapmena, vienīgi vēl piebilstot, ka tajā pašā vakarā dažas minūtes pirms divpadsmitiem Dinglijdellas un Magltonas ievērojamo vīru sapulce ar lielu izjūtu un pacilātību nodziedāja skaisto un aizgrābjošo tautas dziesmu:

Mēs neiesim uz mājām,

Mēs neiesim uz mājām,

Mēs neiesim uz mājām,

Līdz rīta saule lēks.

1 - Jauneklīgais Lamberts. - Deniēls Lamberts bija fenomenāli resns cilvēks, svarā ap divdesmit pudu, kurš pagājušā gadsimta pašā sākumā uzstājās balagānos; miris 1809. gadā, 40 gadu vecumā.

2 - Magltona ir korporatīva pilsēta. - Pilsētas nosaukumu Dikenss izdomājis. Epitets «korporatīva» norāda uz to, ka šī pilsēta kādreiz saņēmusi no karaļa pašvaldības tiesības un tātad nav pakļauta grāfistes pārvaldes iestādēm.

3 - Pilntiesīgi pilsoņi (angl. - freemen) - pilsoņi, kas tajos laikos, kad Dikenss sarakstīja «Pikviku» (1827. g.), bija saglabājuši pilnībā visas politiskās tiesības līdz ar dažām faktiskām privilēģijām - vēsturisku tradīciju atliekām (piemēram, tikai «frīmeni» drīkstēja piedalīties pilsētas pašpārvaldes orgānu vēlēšanās,). Pēc vēlēšanu reformas 1832. gadā un municipālās reformas 1835. gadā izzuda atšķirība starp pilntiesīgajiem un pārējiem pilsoņiem, jo arī pēdējiem pēc jaunajiem likumiem tika piešķirtas vēlēšanu tiesības.

VIII NODAĻA

kas pārliecinoši ilustrē uzskatu, ka patiesas mīlas ceļš nav gluds dzelzceļš

Dinglijdellas klusā noslēgtība, tik daudzu skaistā dzimuma pārstāvju klātbūtne, rūpes un gādība, ko tās viņam parādīja, sekmēja to maigo jūtu augšanu un attīstību, kuras daba bija dziļi iedēstījusi mistera Tresi ja Tapmena krūtīs un kurām tagad, likās, bija lemts tiekties pret vienu vienīgu piemīlīgu objektu. Jaunās lēdijas bija glītas, viņu izturēšanās valdzinoša un raksturs nepeļams; bet viņas savā vecumā nevarēja pretendēt uz tādu cieņas pilnu iznesību, tādu nepieejamības izpausmi gaitā un tik majestātiskiem skatieniem, kas neprecēto krustmāti darīja atšķirīgu no visām sievietēm, kuras misters Tapmens bija redzējis. Bija acīm redzams, ka viņu raksturos ir kaut kas radniecīgs, viņu dvēselēs kaut kas saskanīgs, viņu krūtīs kaut kādas noslēpumainas savstarpējas simpātijas. Viņas vārds bija pirmais, kas nāca pār mistera Tapmena lūpām, kad viņš ievainots gulēja zālē; un tās histēriskie smiekli bija pirmās skaņas, ko uztvēra viņa ausis, kad draugi viņu balstīdami vadīja uz mājām. Bet vai viņas satraukumu bija izraisījis pievilcīgs sievišķīgs jūtīgums, kas būtu bijis tikpat neapvaldāms katrā līdzīgā gadījumā, vai arī to izsauca kvēlākas un kaislīgākas jūtas, ko bija varējis pamodināt vienīgi viņš no visiem vīriešiem? Šādas šaubas nomocīja mistera Tapmena smadzenes, kad viņš izstiepies gulēja uz dīvāna, un viņš nolēma šīs šaubas tūliņ uz visiem laikiem izklīdināt.

Bija vakars. Izabella un Emīlija bija izgājušas pastaigāties kopā ar misteru Trandlu; kurlā, vecā lēdija bija iemigusi savā krēsla; no attālās virtuves tikko sadzirdama atskanēja resnā puikas monotonā krākšana; ņiprās kalpones vaļojās pie virtuves durvīm, baudīdamas vakara stundas jaukumu un sev par patikšanu pēc visiem likumiem ķircinādamās ar kādiem pie fermas piederošiem lamzakiem; un tur nu, visu aizmirsts un visus aizmirsis, sēdēja šis interesantais pāris un sapņoja tikai viens par otru; tur viņi sēdēja, pielipuši viens otram un, īsi sakot, atgādināja divus rūpīgi salocītus cimdus.

- Esmu aizmirsusi savas puķes, - neprecētā krustmāte ieminējās.

- Aplaistiet tās tagad! - misters Tapmens centās pierunāt.

- Jūs saaukstēsities vakara vēsumā, - neprecētā krustmāte maigi iebilda.

- Nē, nē, - misters Tapmens pieceldamies attrauca, - tas man darīs labu. Atļaujiet man jūs pavadīt.

Lēdija uzkavējās, lai sakārtotu saiti, kurā atradās jaunekļa kreisā roka, un, saņēmusi tā labo roku, vadīja viņu uz dārzu.

Dārza attālākajā stūrī atradās lapene ar sausseržiem, jasmīniem un vīteņaugiem - viens no tiem jaukajiem patvērumiem, ko humāni cilvēki mēdz celt zirnekļu vajadzībām.

Neprecētā krustmāte paņēma lielu lejkannu, kas gulēja apgāzta vienā stūrī, un gribēja atstāt lapeni. Misters Tapmens viņu aizturēja un novilka sev blakus uz soliņa.

- Mis Vordla! - viņš sacīja.

Neprecētā krustmāte sāka drebēt tā, ka daži oļi, kas nejauši bija iekļuvuši lielajā lejkannā, kratījās kā zirņi bērna grabulī.

- Mis Vordla, - misters Tapmens teica, - jūs esat eņģelis.

- Mister Tapmen! - Reišele iesaucās, kļūdama tikpat sarkana kā lejkanna.

- Jā gan, - daiļrunīgais pikvikietis trauca tālāk, - es to zinu pārāk labi.

- Saka jau, ka visas sievietes esot eņģeļi, - lēdija rotaļīgi nočukstēja.

- Ja tā, kas tad esat jūs vai ar ko es jūs bez pārdrošības varu salīdzināt? - misters Tapmens atjautāja. - Kur ir tāda sieviete, kas atgādinātu jūs? Kur vēl citur es varētu cerēt atrast tik retu teicamu īpašību un daiļuma savienojumu? Kur vēl citur es varētu meklēt... Ak!

Šai vietā misters Tapmens apklusa un paspieda roku, kas bija aptvērusi laimīgās lejkannas rokturi. Lēdija novērsās.

- Vīrieši taču ir tādi krāpnieki, - viņa maigi iečukstējās.

- Tādi viņi ir! - misters Tapmens izsaucās. - Bet ne visi vīrieši! Vismaz viens mīt šai pasaulē, kas nekad nevar mainīties... Ir viens, kas ar prieku veltītu visu savu dzīvi jūsu laimei... kas dzīvo tikai jūsu skatienos... kas elpo tikai jūsu smaidos... kas dzīves smago nastu nes tikai jūsu dēļ.

- Ja tāds cilvēks būtu atrodams... - lēdija ieminējās.

- Bet viņš ir atrodams, - dedzīgais misters Tapmens viņu pārtrauca. - Viņš ir atrasts. Viņš ir šeit, mis Vordla.

Un, pirms lēdija nojauta viņa nodomu, misters Tapmens bija nokritis uz ceļiem pie viņas kājām.

- Mister Tapmen, piecelieties! - Reišele iebilda.

- Nekad! - skanēja varonīga atbilde. - Ak Reišel! - Viņš satvēra tās padevīgo roku, un lejkanna nokrita zemē, kad viņš spieda roku pie savām lūpām. - Ak Reišel! Sakiet, ka jūs mani mīlat!

- Mister Tapmen, - neprecētā krustmāte teica, novērsusi seju, - man grūti izsacīt šos vārdus, bet... jūs man neesat pilnīgi vienaldzīgs.

Tikko izdzirdis šo atzīšanos, misters Tapmens traucās darīt to, uz ko viņu skubināja iekvēlinātās jūtas un ko, cik mums zināms (jo mēs ar šādām lietām esam maz pazīstami), ļaudis šādos apstākļos vienmēr dara. Viņš pielēca kājās, apmeta roku ap neprecētās krustmātes kaklu un spieda uz viņas lūpām daudzus skūpstus, kurus viņa pēc pienācīgas cīņas un pretestības izrādīšanas saņēma tik mierīgi, ka nav pasakāms, cik daudz reižu misters Tapmens viņu vēl būtu varējis noskūpstīt, ja lēdija nebūtu ļoti nemāksloti satrūkusies un iekliegusies baiļu pilnā balsī:

- Mister Tapmen, mūs novēro!... Mēs esam atklāti!

Misters Tapmens palūkojās apkārt. Viņu priekšā pilnīgi nekustīgs, ar savām lielajām, apaļajām acīm cieši skatīdamies lapenē, stāvēja resnais puika, taču viņa sejā nebija ne mazākās izteiksmes, ko pat vispieredzējušākais fizionomists būtu varējis attiecināt uz izbrīnu, ziņkārību vai jebkuru citu pazīstamu kaislību, kāda saviļņo cilvēka krūtis. Misters Tapmens blenza uz resno puiku, un resnais puika cieši skatījās uz viņu, un, jo ilgāk misters Tapmens vēroja pilnīgo tukšumu, ko pauda resnā puikas seja, jo stiprāka kļuva viņa pārliecība, ka tas vai nu nekā nav redzējis, vai arī nekā nesaprot no tā, kas viņa acu priekšā noticis. Ar šādu pārliecību misters Tapmens stingri noprasīja:

- Ko jūs šeit meklējat, ser?

- Vakariņas ir gatavas, ser, - skanēja tūlītēja atbilde.

- Vai jūs nupat šeit pienācāt, ser? - misters Tapmens noprasīja ar caururbjošu skatienu.

- Nupat, - resnais puika atbildēja. Misters Tapmens viņu atkal cieši uzskatīja, bet viņš nepamirkšķināja ne aci un nepakustināja ne vaibstu.

Misters Tapmens saņēma neprecētās krustmātes roku un devās uz istabu; resnais puika sekoja.

- Viņš par notikušo nekā nezina, - misters Tapmens pačukstēja.

- Nekā, - neprecētā krustmāte atbildēja.

Te aiz viņiem bija dzirdama kāda skaņa, kas izklausījās kā nepietiekami apspiesti smiekli. Misters Tapmens strauji atgriezās. Nē, tas nevarēja būt bijis resnais puika; visā viņa sejā neredzēja ne mazākās līksmes atspulgas, ne arī kādu citu izjūtu, tur bija vienīgi treknums.

- Viņš būs bijis cieši aizmidzis, - misters Tapmens čukstēja.

- Man par to nav ne mazāko šaubu, - neprecētā krustmāte atteica.

Abi sirsnīgi nosmējās. Misters Tapmens maldījās. Šoreiz resnais puika nebija aizmidzis. Viņš bija nomodā - pilnīgi nomodā - un bija redzējis visu, kas notika.

Vakariņas pagāja bez jebkāda mēģinājuma uzsākt vispārēju sarunu. Vecā lēdija bija aizgājusi gulēt; Izabella Vordla veltīja visu savu uzmanību misteram Trandlam; neprecētās krustmātes uzmanība bija pievērsta misteram Tapmenam, un Emīlijas domas, kā likās, aizņēma kaut kas tāls, - iespējams, ka tās kavējās pie Snodgrasa, kura nebija klāt.

Pulkstenis nosita vienpadsmit, divpadsmit, vienu, bet džentlmeņi nebija ieradušies. Ikviena sejā bija redzams samulsums. Varbūt viņiem uz ceļa uzglūnējuši laupītāji? Varbūt mājiniekiem vajadzēja sūtīt cilvēkus ar vējlukturiem pa visiem ceļiem, pa kuriem tie varētu nākt uz mājām? Vai varbūt... Klau! Tur jau tie nāca. Kas tos bija tik ilgi aizkavējis? Kāda sveša balss arī! Kam gan tā varēja piederēt? Visi iesteidzās virtuvē, kur nakts staiguļi bija iegājuši, un tūliņ ieguva pat pārāk pilnīgu skaidrību par lietas patieso stāvokli.

Misters Pikviks, abas rokas sabāzis kabatās un platmali pāršķiebis pār kreiso aci, balstījās pret virtuves galdu un, galvu klanīdams, nemitīgi izdalīja vismīlīgākos un vislabvēlīgākos smaidus, kaut gan viņu uz to nepamudināja nekāds redzams cēlonis vai iegansts; vecais Vordls, kvēlaini sasarcis, bija satvēris kāda džentlmeņa roku un šļupstēja mūžīgas draudzības apliecinājumus; misters Vinkls, balstīdamies pret astoņdienu pulksteni, vārgā balsī draudēja ar iznīcību katram ģimenes loceklim, kas uzdrīkstētos teikt, ka vispareizākais būtu iet atpūsties; bet misters Snodgrass bija ieslīdzis krēslā, un katra viņa izteiksmīgās sejas līnija atspoguļoja tik dziļas un bezcerīgas bēdas, kādas vien cilvēka prāts spēj iedomāties.

- Vai kaut kas noticis? - visas trīs lēdijas taujāja.

- Nekas nav noticis, - misters Pikviks atmurdēja. - Mēs... ar mums... viss kārtībā... Es saku, Vordl, ar mums viss kārtībā, vai ne?

- Es domāju gan, - jautrais namatēvs atteica. - Manas dārgās, te ir mans draugs misters Džingls - mistera Pikvika draugs misters Džingls ieradies... mazā vizītē.

- Ser, vai kaut kas atgadījies ar misteru Snodgrasu? - Emīlija jautāja ļoti nobažījusies.

- Nekas nav atgadījies, kundzīt, - attrauca svešinieks. - Pusdienas pēc kriketa - brīnišķīga sabiedrība - jaukas dziesmas - vecs portvīns - sarkanvīns - labs - ļoti labs - vīns, kundzīt - vīns.

- Tas nebija vīns, - misters Snodgrass nodudināja aizlauztā balsī. - Tas bija lasis.

(Tā vai citādi, bet šādos gadījumos tas nekad nav vīns.)

- Vai viņiem labāk nevajadzētu iet gultās? - ievaicājās Emma - Divi no puišiem uzvedīs džentlmeņus augšstāvā.

- Es neiešu gulēt, - stingri noteica misters Vinkls.

- Tāds puisis nav dzimis, kas mani vedīs, - izsaucās misters Pikviks braši un turpināja smaidīt tāpat kā iepriekš.

- Ur-rā! - vājā balsī noelsās misters Vinkls.

- Urā! - atbalsoja misters Pikviks, noņemdams platmali un triekdams to pret klonu, un tad gluži kā vājprātīgs aizsvieda virtuves vidū arī savas brilles. Pēc šāda lieliska joka viņš no visas sirds nosmējās.

- Lai dzeram... vēl vienu... pudeli! - misters Vinkls izsaucās iesākdams ļoti skaļi, bet nobeigdams pavisam klusi.

Galva viņam noslīga uz krūtīm, un, murminādams savu nelokāmo apņemšanos neiet gulēt un izteikdams asinskārīgu nožēlu, ka no rīta nav «pataisījis veco Tapmenu aukstu», viņš cieši aizmiga, un tādā stāvoklī viņu aiznesa uz istabu divi jauni milži, ko personiski uzraudzīja resnais puika, kura rūpīgai apsardzībai drīz pēc tam misters Snodgrass uzticēja arī savu personu. Misters Pikviks pieņēma mistera Tapmena piedāvāto roku un, dalīdams smaidus dāsnāk nekā jebkad, klusi pazuda; bet misters Vordls, atvadījies no visiem ģimenes locekļiem tik sirsnīgi, it kā viņam tūlīt būtu jākāpj uz ešafota, uzticēja misteram Trandlam godu uzvadīt viņu augšstāvā un devās projām, pavisam nemākulīgi mēģinādams izskatīties svinīgs un cienīgs.

- Kāds atbaidošs skats! - neprecētā krustmāte izsaucās.

- Pre-etīgs! - abas jaunās lēdijas attrauca.

- Šausmīgs - šausmīgs! - piemetināja misters Džingls, izskatīdamies ļoti nopietns, - viņš bija apmēram pusotras pudeles pārējiem priekšā. - Drausmīgs skats - ļoti!

- Kāds patīkams vīrietis! - neprecētā krustmāte pačukstēja misteram Tapmenam.

- Izskatīgs arī, - Emīlija Vordla atčukstēja.

- Noteikti, - piekrita neprecētā krustmāte.

Misters Tapmens domāja par Ročestras atraitni, un viņa prāts bija nemierīgs.

Saruna, kas sekoja nākamajā pusstundā, nebūt nenomierināja viņa satraukto prātu.

Jaunais viesis bija ļoti valodīgs, un viņa izstāstīto anekdotu skaitu pārspēja vienīgi viņa lielā pieklājība. Misters Tapmens juta, ka, mistera Džingla popularitātei augot, viņš (Tapmens) arvien vairāk paliek ēnā. Viņa smiekli bija piespiesti, jautrība - tēlota; un, pēdīgi noguldīdams savus sāpošos deniņus uz spilvena, viņš ar drausmīgu baudu nodomāja, kāds tas būtu gandarījums, ja šajā brīdī mistera Džingla galva te atrastos iespiesta starp pēli un matraci.

Nākamajā rītā nenogurdināmais svešinieks bija jau laikus kājās un, lai gan viņa biedri, iepriekšējās nakts uzdzīves nogurdināti, palika gultās, ļoti sekmīgi nopūlējās radīt jautrību pie brokastu galda. Viņa pūliņi bija tik sekmīgi, ka pat vecā, kurlā lēdija pieprasīja, lai vienu vai divas viņa vislabākās asprātības tai atstāsta caur klausāmo taurīti; un pat viņa labvēlīgā noskaņā sacīja neprecētajai krustmātei, ka «viņš» (domāts Džingls) «ir nekaunīgs jauns zēns»; tas bija uzskats, kam pilnīgi piekrita visi viņas patlaban klātesošie radinieki.

Vecajai lēdijai bija paradums jaukos vasaras rītos doties uz lapeni, kurā misters Tapmens bija guvis tik izcilus panākumus. Vecās lēdijas gājiens norisa šādā secībā: vispirms resnais puika noņēma no vadža aiz vecās lēdijas guļamistabas durvīm biezu, melnu atlasa cepuri, siltu kokvilnas šalli un resnu spieķi ar masīvu rokturi, un vecā lēdija, nesteigdamās uzlikusi cepuri un šalli, ar vienu roku balstoties uz spieķa, bet ar otru - uz resnā puikas pleca, lēnītiņām aizgāja uz lapeni, kur resnais puika viņu uz pusstundu atstāja ieelpot svaigu gaisu; šai pusstundai beidzoties, puika atgriezās un aizvadīja lēdiju atpakaļ uz mājām.

Vecā lēdija bija ļoti noteikta un sīkumaina; un, tā kā šī ceremonija trīs vasaras pēc kārtas bija izpildīta bez mazākās novirzīšanās no ierastās kārtības, viņa tajā rītā bija diezgan pārsteigta, redzēdama, ka resnais puika neatstāj vis lapeni, bet, izgājis dažus soļus no tās, uzmanīgi palūkojas uz visām pusēm un ar vislielāko noslēpumainību ļoti zaglīgi atgriežas atpakaļ.

Vecā lēdija bija ļoti bailīga (kā vairums vecu lēdiju), un viņas pirmais iespaids bija tāds, ka tumīgais puisis grib viņai nodarīt kādu smagu miesas bojājumu, lai iegūtu naudu, kas viņai patlaban klāt. Viņa būtu saukusi pēc palīdzības, bet vecums un nespēks jau sen bija atņēmis tai kliegšanas spējas; tādēļ viņa vēroja resnā puikas kustības ar lielām šausmām, kuras nebūt nekļuva mazākas, kad tas pienāca viņai cieši klāt un ļoti satraucošā un, kā viņai likās, draudīgā tonī iekliedza ausī:

- Saimeniec!

Atgadījās, ka misters Džingls šajā brīdī pastaigājās netālu no lapenes. Arī viņš izdzirda saucienu «Saimeniec!» un apstājās cerībā dzirdēt ko vairāk. Bija trīs iemesli, kādēļ viņš tā darīja. Pirmkārt, viņš bija ziņkārīgs, un viņam patlaban nebija nekā ko darīt; otrkārt, viņš nekādā ziņā nebija smalkjūtīgs; treškārt un pēdīgi, viņu slēpa daži ziedoši krūmi. Tā viņš te stāvēja un klausījās.

- Saimeniec! - resnais puika sauca.

- Nu, Džo, - trīcošā vecā lēdija atteica. - Es domāju, Džo, ka esmu bijusi tev laba saimniece. Es pret tevi vienmēr esmu bijusi ļoti laipna. Tev nekad nav vajadzējis pārāk daudz strādāt un vienmēr bijis pietiekoši ko ēst.

Pēdējie vārdi vērsās pie resnā puikas visdziļākajām jūtām. Viņš likās aizkustināts un atbildēja ar uzsvaru:

- Tas tiesa.

- Tad ko tu tagad gribi darīt? - vecā lēdija vaicāja, atgūdama drosmi.

- Es gribu likt šermuļiem skriet jums caur kauliem, - atbildēja puika.

Tas nu gan izklausījās ļoti asinskārīgs pateicības izrādīšanas paņēmiens, un, tā kā vecā lēdija nezināja, kādā ceļā Džo nodomājis sasniegt šādu iznākumu, visas viņas iepriekšējās šausmas atgriezās.

- Kā jūs domājat, ko es pagājušajā vakarā šai pašā lapenē redzēju? - puika noprasīja.

- Dievs, sargi! Ko tad? - izsaucās veca lēdija, ko bija satraukuši korpulentā jaunekļa svinīgā izturēšanās.

- Svešais džentlmenis - tas, kuram tā ievainotā roka, - bučojās un apkampās...

- Ar ko, Džo? Taču ne ar kādu no kalponēm?

- Daudz ļaunāk! - resnais puika auroja vecās lēdijas ausī.

- Vai ar kādu no manām mazmeitām?

- Daudz ļaunāk.

- Ļaunāk par to, Džo! - iesaucās vecā lēdija, kas, pieminēdama savas mazmeitas, ar to bija domājusi cilvēcīgās neģēlības pēdējo robežu. - Kas tā bija, Džo? Man tas jāzina.

Resnais puika uzmanīgi palūkojās apkārt un, pabeidzis izlūkošanu, iebļāva vecajai lēdijai ausī:

- Mis Reišele!

- Kas?! - vecā lēdija spalgi iebrēcās. - Runā skaļāk!

- Mis Reišele! - resnais puika auroja.

- Mana meita!

Daudzkārtīgie galvas mājieni, ar kuriem resnais puika izsacīja savu apstiprinājumu, lika viņa treknajiem vaigiem drebināties līdzīgi galertam.

- Un viņa tam atļāva? - vecā lēdija izsaucās. Resnā puikas sejā iezagās smīns, un viņš sacīja:

- Es redzēju, ka viņa bučo pretim.

Ja misters Džingls no savas paslēptuves būtu varējis redzēt to izteiksmi, kāda pēc šī paziņojuma parādījās vecās lēdijas sejā, ļoti iespējams, ka piepeša smieklu lēkme būtu atklājusi viņa klātbūtni. Viņš klausījās uzmanīgi. Niknu izsaucienu fragmenti, tādi kā: «Bez manas atļaujas! - Viņas gados! - Es nelaimīgā sieviete! - Būtu pagaidījusi, kamēr es nomirstu!» - un tā joprojām sasniedza viņa ausis; un tad viņš dzirdēja resnā puikas zābaku papēžu čirkstoņu uz grants, kad tas aizgāja un atstāja veco lēdiju vienu.

Varbūt tā bija neparasta sagadīšanās, bet tomēr nenoliedzams fakts, ka iepriekšējā naktī piecas minūtes pēc savas ierašanās Menora fermā misters Džingls bija apņēmies bez kavēšanās iekarot neprecētās krustmātes sirdi. Viņš bija pietiekami acīgs, lai redzētu, ka viņa brīvā izturēšanās daiļajam uzbrukuma objektam nekādā ziņā nav nepatīkama; un viņam bija vairāk nekā stipras aizdomas, ka tai ir visiekārojamākā no visām īpašībām, proti, nelieli ienākumi. Viņam tūliņ iešāvās prātā, ka nepieciešams kaut kādā ceļā nobīdīt pie malas savu sāncensi, un viņš nekavējoties nolēma bez mazākās vilcināšanās sākt rīkoties, lai sasniegtu šo mērķi. Fīldings saka, ka vīrietis ir uguns, bet sieviete - pakulas un tumsības valdnieks tos abus savieno. Misters Džingls zināja, ka jauni vīrieši neprecētām krustmātēm ir tas pats, kas aizdedzināta gāze šaujampulverim, un viņš nolēma, nezaudējot laiku, radīt eksploziju.

Iegrimis pārdomās par šo svarīgo lēmumu, viņš iepriekš minēto krūmu aizsegā aizzagās no savas paslēptuves un tuvojās mājai. Fortūna, likās, bija nolēmusi parādīt viņa plānam labvēlību. Misters Tapmens un pārējie džentlmeņi atstāja dārzu pa sānu vārtiņiem tieši tajā brīdī, kad viņš tos ieraudzīja; un jaunās lēdijas, kā viņš zināja, drīz pēc brokastīm bija aizgājušas pastaigāties. Ceļš bija brīvs.

Ēdamistabas durvis bija pusviru. Viņš paskatījās iekšā. Neprecētā krustmāte adīja.

Viņš iekāsējās; viņa pacēla acis un pasmaidīja. Vilcināties nebija mistera Alfrēda Džingla dabā. Viņš noslēpumaini uzlika pirkstu uz lūpām, iegāja iekšā un aizvēra durvis.

- Mis Vordla, - misters Džingls teica ar mākslotu nopietnību, - piedodiet manu ielaušanos - nesen kā pazīstami - nav laika ceremonijām - viss atklāts.

- Ser! - neprecētā krustmāte ieteicās, diezgan izbrīnījusies par mistera Džingla negaidīto ierašanos un mazliet šaubīdamās par viņa gara spējām.

- Klusu! - teatrāli čukstēdams, sacīja misters Džingls. - Resns puika - ģīmis kā maizes klaips - apaļas acis - nelietis.

Te viņš izteiksmīgi pakratīja galvu, un neprecētā krustmāte uztraukumā nodrebēja.

- Liekas, jūs runājat par Džozefu, ser? - lēdija atsacīja, pūlēdamās izskatīties mierīga.

- Jā, kundze, - sasodīts tas Džo! - nodevīgs suns tas Džo - izstāstīja vecajai lēdijai - vecā lēdija neganta - mežonīga - trako - lapenē - Tapmens - bučojas un apkampjas - un tamlīdzīgas lietas - ē, kundze - ē?

- Mister Džingl, - neprecētā krustmāte sacīja, - ja jūs esat še ieradies, lai mani apvainotu...

- Nepavisam - nekādā ziņā, - nesamulsināmais misters Džingls atbildēja, - nejauši noklausījos - atnācu brīdināt jūs no briesmām - piedāvāt savus pakalpojumus - novērst skandālu. Nu, nekas - domājiet, ka tas apvainojums - es aizeju.

Un viņš pagriezās, it kā vēlēdamies izpildīt savus draudus.

- Ko lai es daru? - nabaga vecmeita vaicāja, izplūzdama asarās. - Mans brālis būs briesmīgi dusmīgs!

- Bez šaubām, - misters Džingls atteica pēc pauzes, - briesmīgi.

- Ak mister Džingl, ko es varu sacīt! - neprecētā krustmāte izsaucās jaunos izmisuma uzplūdos.

- Sakiet, ka viņš to nosapņojis, - misters Džingls aukstasinīgi atbildēja.

Dzirdot šo padomu, vecmeitas dvēselē iemirdzējās cerības stariņš. Misters Džingls to pamanīja un steidzās izmantot izdevīgo mirkli.

- Phe! - nekas nav vieglāk - nelietīgs puika - apburoša sieviete - resnajam puikam ar zirgu pātagu - jums noticēs - un punkts - viss kārtībā.

Mēs nezinām, vai neprecēto krustmāti iepriecināja iespējamība izglābties no nepatīkamā atklājuma sekām vai arī viņas bēdu asumu mazināja vārdi, kas to raksturoja kā «apburošu sievieti». Viņa viegli nosarka un uzmeta misteram Džinglam pateicīgu skatienu.

Pieglaimīgais džentlmenis dziļi nopūtās, pāris minūšu cieši skatījās neprecētās krustmātes sejā, melodramatiski nodrebēja un piepeši novērsa skatienu.

- Jūs, liekas, esat nelaimīgs, mister Džingl, - lēdija ieminējās ar žēlabainu līdzjūtību. - Vai es drīkstu izrādīt savu pateicību par jūsu laipno iejaukšanos un apvaicāties, kāds ir jūsu ciešanu iemesls, cerībā, ja iespējams, tās atvieglot?

- Ha! - misters Džingls izsaucās, atkal nodrebēdams. - Atvieglot! Atvieglot manas ciešanas, kad jūsu mīla pieder vīrietim, kas ir nejūtīgs pret šo laimi - kas pat šajā brīdī kaļ plānus, kā iemantot šīs būtnes brāļameitas jūtas - būtnes, kura... bet nē; viņš ir mans draugs; es neatklāšu viņa netikumus. Mis Vordla - ardievu!

Noslēdzot šo uzrunu, kas bija pati sakarīgākā, kādu viņš, cik zināms, jebkad bija teicis, misters Džingls pielika pie acīm jau agrāk minētā kabatas lakata atliekas un pagriezās pret durvīm.

- Palieciet, mister Džingl! - neprecētā krustmāte sparīgi izsaucās. - Tas, ko jūs sacījāt, zīmējas uz misteru Tapmenu, - paskaidrojiet!

- Nekad! - Džingls izsaucās profesionālā (t.i., teatrālā) tonī. - Nekad!

Un, lai rādītu, ka nevēlas tālāku izprašņāšanu, viņš pievilka krēslu cieši pie neprecētās krustmātes krēsla un apsēdās.

... Mister Džingl, - krustmāte sacīja, - es jūs lūdzu - es jūs gauži lūdzu, ja ar misteru Tapmenu saistās kāds drausmīgs noslēpums, atklājiet to!

- Vai es varu, - misters Džingls atteica, neatlaidīgi skatīdamies, krustmātes sejā, - vai es varu noskatīties - apburoša būtne - kritusi par upuri - bezsirdīgai mantkārei!

Likās, viņš dažas sekundes cīnījās ar pretējām jūtām un tad sacīja klusā, zemā balsī:

- Tapmens vēlas iegūt vienīgi jūsu naudu.

- Nelietis! - krustmāte iesaucās ļoti sašutusi. (Mistera Džingla šaubas izgaisa. Viņai bija nauda.)

- Ne tas vien, - Džingls turpināja, - mīl citu.

- Citu! - vecmeita izsaucās. - Kuru?

- Neliela auguma - melnas acis - jūsu brāļameita Emīlija.

Iestājās klusums.

Ja visā pasaulē bija kāds cilvēks, pret ko neprecētā krustmāte izjuta nāvīgu un dziļi iesakņojušos greizsirdību, tad tā bija tieši šī brāļameita. Krustmātes seja un kakls spēji kļuva sarkani, un viņa klusēdama ar neizsakāmu nicinājumu kratīja galvu.

Pēdīgi, kodīdama plānās lūpas, viņa iecirtīgi sacīja:

- Tas nevar būt. Es tam neticu.

- Novērojiet viņus! - Džingls atteica.

- Es to darīšu, - krustmāte sacīja.

- Uzmaniet viņa skatienus!

- Es to darīšu.

- Viņa čukstus.

- Es to darīšu.

- Viņš sēdēs tai blakus pie galda.

- Lai sēž.

- Viņš tai glaimos.

- Lai glaimo.

- Viņš tai izrādīs katru iespējamo uzmanību.

- Lai izrāda.

- Un viņš jūs atstās.

- Atstās mani! - neprecētā krustmāte iespiedzās. - Viņš atstās mani - vai tiešām!

Un viņa trīcēja aiz niknuma un vilšanās.

- Vai tad jūs būsit pārliecinājusies? - Džingls noprasīja. - Būšu.

- Un parādīsit rakstura stingrību?

- Parādīšu.

- Pēc tam ar viņu vairs neielaidīsities?

- Nekad.

- Izvēlēsities kādu citu?

- Jā.

- To jūs varēsit.

Misters Džingls nokrita uz ceļiem, palika šādā stāvoklī piecas minūtes un piecēlās kā neprecētās krustmātes atzīts iemīļotais - gan ar noteikumu, ka mistera Tapmena zvēresta laušana tiks skaidri un acīm redzami pierādīta.

Misteram Alfrēdam Džinglam nu vajadzēja pierādīt smagos apvainojumus, un viņš to izdarīja tajā pašā dienā pie pusdienu galda. Neprecētā krustmāte tikko spēja ticēt savām acīm. Misters Tresijs Tapmens bija nosēdies blakus Emīlijai, raidīja tai koķetīgus skatienus, čukstējās un smaidīja, par spīti misteram Snodgrasam. Ne vārdu, ne skatienu, ne acu uzmetienu viņš neveltīja tai, ko iepriekšējā vakarā bija dēvējis par savas sirds valdnieci.

«Sasodīts tas puika!» domāja vecais Vordls. Viņš par notikušo bija dzirdējis no mātes. «Sasodīts tas puika! Viņš noteikti ir gulējis. Tas viss ir izfantazēts.»

«Nodevējs!» domāja neprecētā krustmāte. «Mīļais misters Džingls nav mani vīlis. Ū, kā es ienīstu to nelieti!»

Šķietami neizprotamo mistera Tresija Tapmena izturēšanās pārmaiņu mūsu lasītājiem palīdzēs izskaidrot šāda saruna.

Bija vakars; darbības vieta - dārzs. Kādā sānceliņā bija redzami divi stāvi; viens diezgan īss un resns, otrs diezgan garš un tievs. Tie bija misters Tapmens un misters Džingls. Resnais iesāka sarunu.

- Kā es to izdarīju? - viņš vaicāja.

- Spīdoši - lieliski - es pats nenotēlotu labāk - jums šī loma jāatkārto rīt - katru vakaru, līdz turpmākajam norādījumam.

- Vai Reišele vēl arvien to vēlas?

- Protams - viņai tas nepatīk - bet tā jādara - jānovērš aizdomas - bailes no brāļa - saka, ka citādi nevarot - vēl tikai dažas dienas - kad vecajiem būs apmānītas acis - uzliksim kroni jūsu laimei.

- Vai viņa nelika man ko pasacīt?

- Mīlu - viskvēlāko mīlu - vissirsnīgākos sveicienus - nemainīgu pieķeršanos. Vai es varu viņai pasacīt kaut ko no jums?

- Mans dārgais draugs, - atbildēja misters Tapmens, kam nebija ne mazāko aizdomu, un dedzīgi satvēra sava «drauga» roku, - nododiet manus vissirsnīgākos sveicienus... sakiet, cik grūti man izlikties... sakiet visu, kas tādā gadījumā piemērots; katrā ziņā piemetiniet, ka es ļoti labi saprotu, cik nepieciešams bija tas padoms, ko viņa man šorīt deva ar jūsu starpniecību. Sakiet, ka es augstu vērtēju viņas gudrību un apbrīnoju viņas piesardzību.

- To es izdarīšu. Vai vēl kas?

- Vairāk nekā; vienīgi piemetiniet, cik ļoti es gaidu to brīdi, kad varēšu viņu saukt par savu un nekāda izlikšanās vairs nebūs vajadzīga.

- Protams, protams. Vai vēl kaut kas?

- Ak mans draugs! - nabaga misters Tapmens sacīja, atkal satverdams mistera Džingla roku. - Saņemiet manu vissiltāko pateicību par jūsu nesavtīgo laipnību un piedodiet man, ja es kādreiz, kaut vai domās, esmu jums nodarījis netaisnību, iedomādamies, ka jūs varētu stāvēt man ceļā. Mans dārgais draugs, vai kādreiz spēšu jums atmaksāt?

- Nerunājiet par to! - misters Džingls attrauca. Viņš pēkšņi apstājās, it kā kaut ko atcerēdamies, un sacīja: - Starp citu - vai jūs nevarat atlicināt desmit mārciņas?

Ārkārtējs gadījums - atdošu triju dienu laikā.

- Es domāju, ka varu, - atbildēja misters Tapmens, kam sirds bija pilna pateicības jūtām. - Trīs dienas, jūs sacījāt?

- Tikai trīs dienas - tad viss pāri - nekādu grūtību vairs.

Misters Tapmens noskaitīja naudu savam sarunas biedram saujā, un pēdējais, viņiem ejot uz māju, to gabalu pēc gabala iemeta kabatā.

- Esiet uzmanīgs, - misters Džingls brīdināja, - ne skatienu!

- Ne acu pamirkšķienu, - misters Tapmens apliecināja.

- Ne zilbi!

- Ne skaņu.

- Visu uzmanību brāļameitai - pret krustmāti drīzāk rupjš nekā pieklājīgs - vienīgais ceļš, kā apmānīt vecos!

- Es pacentīšos, - misters Tapmens skaļi apsolīja.

- Un es arī pacentīšos, - misters Džingls pie sevis noteica; un viņi iegāja mājā.

Pie pusdienu galda nospēlētā izrāde atkārtojās vakarā un nākamajās trijās dienās pēc kārtas katrā pusdienas un vakara maltītes reizē. Ceturtajā dienā namatēvam bija pacilāts noskaņojums, jo viņš bija pārliecinājies, ka pret misteru Tapmenu vērstie apvainojumi ir nedibināti. Pacilāts jutās arī misters Tapmens, jo misters Džingls bija pasacījis, ka viņa lieta tuvojas atrisinājumam. Pacilāts bija arī misters Pikviks, jo viņš reti kad bija citāds. Pacilāts nebija misters Snodgrass, jo viņš bija kļuvis greizsirdīgs uz misteru Tapmenu. Turpretī pacilāta bija vecā lēdija, jo viņa bija laimējusi vista spēlē. Pacilāti bija arī misters Džingls un mis Vordla to iemeslu dēļ, kuriem šai notikumiem bagātajā stāstā pietiekami svarīga nozīme, lai tos atstāstītu citā nodaļā.

IX NODAĻA

Atklāšana un pakaļdzīšanās

Vakariņas bija pasniegtas, krēsli novietoti ap galdu, pudeles, krūzes un glāzes sakārtotas uz bufetes, un viss norādīja, ka tuvojas visomulīgākais posms dienas divdesmit četrās stundās.

- Kur Reišele? - misters Vordls ieminējās.

- Jā, un Džingls? - misters Pikviks piemetināja.

- Patiešām, - namatēvs sacīja, - man brīnums, kā līdz šim neesmu pamanījis, ka viņa trūkst. Šķiet, viņa balss nav dzirdēta vismaz divi stundas. Emīlij mīļā, pazvani!

Pēc pazvanīšanas parādījās resnais puika.

- Kur ir mis Reišele?

Viņš nevarēja pasacīt.

- Tad kur ir misters Džingls?

To viņš nezināja.

Visi izskatījās pārsteigti. Bija vēls - jau pāri vienpadsmitiem. Misters Tapmens nosmējās bārdā. Viņi kaut kur kavējās, runādami par viņu. Ha, ha! Lieliska izdoma - labs joks.

- Nekas, - Vordls noteica pēc īsas pauzes. - Esmu pārliecināts, ka viņi tūliņ ieradīsies. Es nekad neviena dēļ negaidu uz vakariņām.

- Ļoti labs princips, - misters Pikviks atbildēja, - brīnišķīgs.

- Lūdzu, sēdieties! - aicināja namatēvs.

- Pateicos, - misters Pikviks teica, un viņi apsēdās.

Uz galda bija milzīgs auksta vērša cepeša gabals, un misters Pikviks saņēma no tā krietnu porciju. Viņš bija pacēlis dakšiņu pie lūpām un patlaban gribēja atvērt muti, lai iebaudītu kumosu aukstā cepeša, kad virtuvē piepeši sacēlās daudzbalsīga dūkoņa.

Misters Pikviks ieklausījās un nolaida dakšiņu. Arī misters Vordls ieklausījās un nemanot izlaida no rokas cepešu griežamo nazi, kas palika iedurts gaļas gabalā. Viņš paskatījās uz misteru Pikviku. Misters Pikviks paskatījās uz viņu.

Gaitenī atskanēja smagu soļu duna; durvis pēkšņi atvērās, un istabā iedrāzās puisis, kas bija tīrījis mistera Pikvika zābakus viņa ierašanās dienā. Vīru pavadīja resnais puika un visi mājas ļaudis.

- Ko, pie velna, tas nozīmē? - namatēvs izsaucās.

- Emma, vai aizdedzies virtuves skurstenis? - vecā lēdija apjautājās.

- Dievs pasarg, vecmāmiņ! Nē! - abas jaunās lēdijas sāka spiegt.

- Kas noticis? - namatēvs ierēcās.

Puisis ierāva elpu un vājā balsī iesaucās:

- Viņi ir prom, kungs... pavisam prom, ser!

(Tika ievērots, ka šajā mirklī misters Tapmens nolika nazi un dakšiņu un kļuva ļoti bāls.)

- Kas ir prom? - misters Vordls nikni noprasīja.

- Misters Džingls un mis Reišele, pasta karietē, no «Zilā Lauvas» Magltonā. Es tur biju, bet nevarēju tos aizturēt; tad skrēju pateikt jums.

- Es samaksāju viņa ceļa izdevumus! - misters Tapmens iesaucās un kā prātu zaudējis pielēca kājās. - Viņš no manis paņēma desmit mārciņas!!... Aizturiet viņu!!...

Viņš mani ir apkrāpis!... Es to nepieļaušu!... Es gribu taisnību, Pikvik!... Es to necietīšu!

Un, izgrūzdams tamlīdzīgus nesakarīgus izsaucienus, nelaimīgais džentlmenis kā neprātīgs riņķoja pa istabu.

- Dievs, stāvi mums klāt! - izsaucās misters Pikviks, ar šausmu pilnu izbrīnu uzlūkodams sava drauga neparastās kustības. - Viņš ir kļuvis ārprātīgs! Ko mēs darīsim?

- Ko darīsim! - izsaucās druknais, vecais namatēvs, kas bija dzirdējis vienīgi šīs runas pēdējos vārdus. - Iejūdziet zirgu divričos! Es «Lauvā» dabūšu karieti un tūliņ tiem sekošu. Kur, - viņš iesaucās, kad puisis aizskrēja izpildīt pavēli, - kur ir tas nelietis Džo?

- Es esmu šite, bet es neesmu nelietis, - atbildēja kāda balss. Tā bija resnā puikas balss.

- Padodiet man viņu šurp, Pikvik! - Vordls kliedza, mezdamies uz nelaimīgo jaunieti. - Tas neģēlis Džingls viņu ir uzpircis, lai viņš ar pasaku stāstīšanu par manu māsu un jūsu draugu Tapmenu novestu mani uz nepareizām pēdām! (Še misters Tapmens atkrita krēslā.) Padodiet man viņu šurp!

- Nelaidiet viņu! - spiedza visas sievietes, caur kuru balsīm bija skaidri sadzirdami resnā puikas šņukstieni.

- Neturiet mani! - vecais vīrs kliedza. - Mister Vinkl, rokas nost! Mister Pikvik, laidiet mani vaļā, ser!

Bija skaists skats šajā kņadā un juceklī uzlūkot mierīgo un filozofisko izteiksmi mistera Pikvika sejā, kas gan bija mazliet piesarkusi aiz piepūles, jo viņš stāvēja, abām rokām cieši apkampis korpulenta namatēva resno viduci, tā apvaldīdams viņa versmainās dusmas, kamēr visas sanākušās sievietes izvilka, izgrūda un izbuksnīja resno puiku no istabas. Tikko misters Pikviks bija atlaidis rokas, ienāca kalps un paziņoja, ka divriči piebraukti.

- Nelaidiet viņu vienu! - sievietes klaigāja. - Viņš kādu nogalinās.

- Es došos viņam līdzi, - misters Pikviks sacīja.

- Jūs esat labs cilvēks, Pikvik, - namatēvs attrauca, satverdams viņa roku. - Emma, iedod misteram Pikvikam šalli, ko aplikt ap kaklu, - pasteidzieties! Parūpējieties par vecmāmiņu, meitenes; viņai ir slikti. Nu, vai kārtībā?

Tā kā mistera Pikvika mute un zods bija steidzīgi ietīti garā šallē, cepure uzlikta galvā un lielais mētelis uzmests uz rokas, viņš atbildēja apstiprinoši.

Viņi ielēca divričos.

- Laid, lai iet, Tom! - saimnieks izsaucās; un viņi aizbrauca pa šaurajiem lauku ceļiem, kratīdamies pa riteņu grambām un aizķerdamies pie dzīvžogiem, kas auga abās pusēs, un likās, ka kuru katru brīdi viņi sašķīdīs gabalos.

- Cik daudz viņi ir mums priekšā? - Vordls nokliedza, kad viņi piebrauca pie «Zilā Lauvas» durvīm, pie kurām, neraugoties uz vēlo stundu, bija salasījies neliels ļaužu pūlītis.

- Ne vairāk par trim stundas ceturkšņiem, - visi reizē atbildēja.

- Tūliņ karieti ar četriem zirgiem! Žiglāk! Divričus izjūgsit vēlāk!

- Nu, puiši! - viesnīcas saimnieks uzsauca. - Ratus ar četriem zirgiem ārā! Veicīgi!

Kustieties dzīvāk!

Zirgu puiši un zēni aizskrēja. Lukturi mirgoja, ļaudīm šurpu turpu skraidot; zirgu pakavi klabēja uz pagalma nelīdzenā bruģa; kariete rībēja, kad to vilka ārā no ratnīcas; visur bija troksnis un kustība.

- Nu, vai tā kariete šonakt būs gatava? - Vordls kliedza.

- Pašlaik jau pagalmā, ser, - zirgu puisis atsaucās.

Karieti atstūma, zirgus aizjūdza, foreitori[1] uzlēca tiem mugurā, un ceļotāji iekāpa karietē.

- Lieciet vērā: ne ilgāk kā pusstundā septiņjūdžu posmu! - Vordls nokomandēja.

- Braucam!

Foreitori laida darbā pātagas un piešus, apkalpotāji klaigāja, zirgu puiši izgrūda uzmundrinošus saucienus, un zirgi aizauļoja pa galvu pa kaklu.

«Jauka situācija,» prātoja misters Pikviks, kad viņam atlika mirklis pārdomām.

«Jauka situācija Pikvika kluba prezidentam. Mitri pasta rati... sveši zirgi... piecpadsmit jūdžu stundā... un pulkstenis divpadsmit naktī!»

Pirmās trīs četras jūdzes neviens no abiem džentlmeņiem neizrunāja ne vārda, jo viņi bija pārāk dziļi iegrimuši katrs savās domās, lai kaut ko sacītu ceļa biedram.

Taču, kad viņi bija nobraukuši šo attālumu un iesilušie zirgi uzņēma īsti strauju gaitu, misters Pikviks, ko ātrā kustība bija ļoti uzmundrinājusi, vairs nespēja ilgāk palikt pilnīgi mēms.

- Es domāju, mēs tos katrā ziņā noķersim, - viņš ieteicās.

- Cerēsim, - ceļa biedrs atbildēja.

- Jauka nakts, - misters Pikviks ieminējās, skatīdamies uz spoži spīdošo mēnesi.

- Jo ļaunāk, - Vordls atteica, - mēness gaismā viņiem daudz vieglāk tikt no mums prom, bet mums tas ilgi nespīdēs. Pēc stundas būs norietējis.

- Diezgan nepatīkami tumsā braukt ar tādu ātrumu, vai ne? - misters Pikviks apjautājās.

- Es domāju gan, - viņa draugs sausi atbildēja.

Īslaicīgā pacilātība, kas bija pārņēmusi misteru Pikviku, sāka nedaudz atslābt, kad viņš iedomājās neērtības un briesmas, kas draudēja ceļojumā, kurā tik neapdomīgi bija devies. Viņu no pārdomām ar skaļu saucienu iztraucēja foreitors, kas jāja uz pirmā zirga.

- Jo-jo-jo-jo-joe! - pirmais puisis kliedza.

- Jo-jo-jo-joe! - sauca arī otrais.

- Jo-jo-jo-joe! - braši piebalsoja pats vecais Vordls, izbāzis galvu un pusi ķermeņa pa karietes logu.

- Jo-jo-jo-joe! - sauca misters Pikviks, uzņemdamies kliegšanas grūtumu, lai gan viņam nebija ne mazākās jausmas, kāda tai nozīme vai nolūks. Un, visiem četriem saucot «jo-joe!», kariete apstājās.

- Kas tad nu? - misters Pikviks iejautājās.

- Te ir aizkārtne, - vecais Vordls atbildēja. - Te mēs kaut ko uzzināsim par bēgļiem.

Pēc piecām minūtēm, kas pagāja, nerimstoši klauvējot un saucot, kāds vecs vīrs kreklā un biksēs iznāca no sarga mājiņas un pacēla aizkārtni.

- Vai sen jau še izbrauca cauri pasta kariete? - misters Vordls vaicāja.

- Vai sen?

- Nu jā!

- Nu, es īsti nezinu. Tas nevarētu būt visai ilgu laiku atpakaļ, ne arī visai īsu laiku atpakaļ, liekas - tā kā vidū starp abiem.

- Vai vispār kāda kariete ir braukusi garām?

- Kā ne! Viena aizbrauca.

- Cik sen, mans draugs? - misters Pikviks iejaucās. - Pirms stundas?

- Jā, man domāt, tā varētu būt, - vīrs atbildēja.

- Vai varbūt pirms divi stundām? - jautāja foreitors, kas sēdēja uz pakaļējā zirga.

- Kas viņu zina, varbūt arī tā, - večuks šaubīdamies atbildēja.

- Brauciet, puiši! - iesaucās ātri iekaistošais vecais džentlmenis. - Nav ko šķiest laiku ar šo veco idiotu.

- Idiotu! - smīnēdams izsaucās večuks, stāvēdams pie pusaizvērtās aizkārtnes ceļa vidū un vērodams karieti, kas ātri izzuda tālumā. - Es idiots? Ne uz to pusi. Jūs te pazaudējāt desmit minūtes un galu galā aizbraucāt tikpat gudri, kā atbraukuši. Ja uz šitā ceļa katrs sargs, kas saņem gineju, nopelnīs to jel uz pusi tik labi kā es, tad tu, vecais resnvēderi, to otru karieti nepanāksi līdz Miķeļiem.

Un, vēlreiz nosmīnējis, večuks aizvēra aizkārtni, iegāja savā mājā un aizbultēja durvis.

Pa to laiku kariete, nesamazinot ātrumu, tuvojās posma galapunktam. Mēness, kā Vordls bija pareģojis, drīz norietēja; garas tumšu, smagu mākoņu grēdas, kas kopš kāda laika bija pamazām pārvilkušās pār debesīm, tagad veidoja virs galvas vienu vienīgu melnu masu, un lielas lietus lāses, kas šad un tad atsitās pret karietes logiem, likās brīdinām ceļotājus, ka ātri tuvojas vētraina nakts. Arī vējš, kas pūta viņiem tieši pretī, nikniem brāzieniem traucās pa šauro ceļu un drūmi gaudoja gar ceļa malām augošajos kokos. Misters Pikviks novilka mēteli ciešāk, iekārtojās pēc iespējas ērtāk karietes stūrī un iegrima veselīgā miegā, no kura viņu atmodināja vienīgi karietes apstāšanās, zirgu puišu zvaniņa skaņas un skaļš sauciens:

- Tūliņ zirgus!

Bet še gadījās jauna aizkavēšanās. Foreitori gulēja tik mistiski cietā miegā, ka to atmodināšanai vajadzēja minūtes piecas. Zirgu puisis nez kā bija kaut kur nogrūdis staļļa atslēgu, un, kad tā atradās, divi nomiegojušies palīgi uzlika neīstajiem zirgiem nepareizus aizjūgus, tā ka visu jūgšanās procedūru vajadzēja sākt no jauna. Bijis misters Pikviks viens, šie daudzie kavēkļi būtu tūliņ izbeiguši pakaļdzīšanos, bet veco Vordlu tik viegli nevarēja iebiedēt; un viņš, iedunkādams vienu puisi un pagrūzdams otru, te savilkdams sprādzi, un tur saņemdams ķēdi īsāku, rīkojās ar tādu apņēmību, ka kariete bija gatava daudz ātrāk, nekā varēja sagaidīt apstākļos, kad jāpārvar tik daudz grūtību.

Viņi atsāka ceļojumu; un patiešām viņu izredzes nemaz nebija daudzsološas.

Posms bija piecpadsmit jūdžu garš, nakts tumša, vējš stiprs, un lietus gāza straumēm.

Ar šādiem apvienotiem kavēkļiem ātri braukt nebija iespējams; bija jau gandrīz viens naktī, un, lai nokļūtu līdz nākamajai pieturai, pagāja turpat divi stundas. Še tomēr viņi ieraudzīja kaut ko tādu, kas modināja cerības un pacilāja nomāktos prātus.

- Kad šī kariete iebrauca? - izsaucās vecais Vordls, izlēkdams no savas karietes un norādīdams uz kādu citu, kas, šķidriem dubļiem nošķiesta stāvēja pagalmā.

- Vēl nebūs ne stundas ceturksnis, ser, - atbildēja zirgu puisis, kam bija domāts jautājums.

- Lēdija un džentlmenis? - Vordls taujāja gandrīz bez elpas aiz nepacietības.

- Jā, ser.

- Gara auguma džentlmenis - frakā - garām kājām - tievs?

- Jā, ser.

- Pavecāka lēdija - kalsnu seju - diezgan kaulaina - ko?

- Jā, ser.

- Dieva vārds, Pikvik, tie ir viņi! - vecais džentlmenis iesaucās.

- Viņi būtu bijuši šeit jau agrāk, - zirgu puisis ieteicās, - bet viņiem bija pārtrūkušas streņģes.

- Tie ir viņi! - Vordls atkārtoja. - Viņi gan, dievs, sodi! Tūliņ četrjūgu! Mēs tos noķersim, pirms tie sasniegs nākošo pieturu. Puiši, katram gineju - mudīgāk - kustieties - jūs esat braši zēni!

Un, izteikdams tamlīdzīgus pamudinājumus, vecais džentlmenis skraidīja pa pagalmu un rosījās ar tādu trauksmi, ka tā pielipa arī misteram Pikvikam; un tās iespaidā šis džentlmenis vispārsteidzošākā kārtā iepinās aizjūgos un maisījās starp zirgiem un riteņiem, būdams stingri pārliecināts, ka, tā rīkodamies, viņš krietni vien sekmē sagatavošanos ceļojuma turpināšanai.

- Leciet nu iekšā - leciet! - vecais Vordls izsaucās, iekāpdams karietē, ievilkdams pakāpienus un aizcirzdams durvis. - Nāciet! Pasteidzieties!

Un, pirms misters Pikviks skaidri aptvēra, kas ar viņu notiek, viņš sajuta, ka vecā džentlmeņa rāviens no vienas puses un zirgu puiša grūdiens no otras iemet viņu pa pretējām durvīm karietē, un atkal viņi bija ceļā.

- Tā, tagad mēs kustamies, - vecais džentlmenis līksmi noteica. Pastāvīgā saduršanās vai nu ar karietes cieto koka sienu, vai ceļa biedra augumu misteram Pikvikam pietiekami skaidri liecināja, ka viņi patiešām kustas.

- Turieties! - druknais, vecais misters Vordls sacīja, kad misters Pikviks ar galvu atdūrās pret viņa plašo vesti.

- Vēl nekad savā mūžā tā neesmu kratīts, - misters Pikviks apliecināja.

- Nekas, - viņa ceļa biedrs mierināja, - drīz tas būs garām. Sēdiet tik stingri!

Misters Pikviks iespiedās karietes stūrī, cik cieši vien varēja; un kariete ripoja tālāk vēl ātrākā gaitā.

Tā viņi bija braukuši apmēram trīs jūdzes, kad piepeši misters Vordls, kas divi trīs minūtes bija skatījies ārā pa logu, ierāva dubļiem pārklāto galvu atpakaļ ratos un bez elpas aiz satraukuma iesaucās:

- Tur viņi ir!

Misters Pikviks izbāza galvu pa savas puses logu. Jā, netālu priekšā pilnos auļos drāzās četrjūga kariete.

- Uz priekšu, uz priekšu! - gandrīz spiedza vecais džentlmenis. - Puiši, divas ginejas katram - nelaidiet viņus prom - piespiediet - piespiediet!

Pirmās karietes zirgi skrēja ar vislielāko ātrumu, un aiz viņiem kā traki auļoja mistera Vordla zirgi.

- Es redzu viņa galvu! - ātri iekaistošais vecais vīrs izsaucās. - Sasodīts, es redzu viņa galvu!

- Es arī redzu, - misters Pikviks apstiprināja. - Tas ir viņš.

Misters Pikviks nebija kļūdījies. Mistera Džingla seja, pilnīgi pārklāta dubļiem, ko šķieda riteņi, bija skaidri saredzama pie otrās karietes loga, un roka, ko viņš spēcīgi vēcināja pret foreitoriem, liecināja, ka viņš tos uzmudina pastiprināt pūles.

Sasprindzinājums bija milzīgs. Viņi drāzās uz priekšu ar tādu ātrumu, ka lauki, koki un dzīvžogi likās traucamies garām kā viesulis. Viņi jau bija cieši blakus pirmajai karietei. Pat cauri riteņu rīboņai skaidri varēja sadzirdēt Džingla balsi, kas skubināja puišus. Vecais misters Vordls vai vārījās aiz uztraukuma un ārkārtīgām dusmām. Viņš neskaitāmas reizes bļāva: «Nelietis!» un «Bezgodis!» - sažņaudza dūri un izteiksmīgi kratīja to pret savu dusmu objektu, bet misters Džingls šiem draudiem atbildēja vienīgi ar nicinošu smīnu un izgrūda triumfa saucienu, kad viņa zirgi, ko arvien sparīgāk apstrādāja ar pātagu un piešiem, sāka auļot ātrāk un atstāja vajātājus aizmugurē.

Misters Pikviks tikko bija ievilcis iekšā pa logu izbāzto galvu un misters Vordls, paguris no kliegšanas, izdarījis to pašu, kad briesmīgs satricinājums atsvieda viņus pret karietes priekšsienu. Pēkšņs trieciens, skaļš brīkšķis... aizripoja kāds ritenis, un kariete apgāzās.

Pēc nedaudzām samulsuma un apjukuma sekundēm, kad nekas cits nebija uztverams kā vien zirgu raustīšanās un stiklu plīšana, misters Pikviks sajuta, ka viņu ar spēku velk ārā no karietes drupām; un, tikko viņš bija uz kājām un paguva atbrīvot galvu no mēteļa stērbelēm, kas traucēja izmantot aceņu pakalpojumus, viņa skatienam visā pilnībā atklājās notikusī nelaime.

Viņam blakus bez cepures, vairākās vietās saplēstām drēbēm stāvēja vecais misters Vordls, un viņiem pie kājām izklaidus gulēja karietes sastāvdaļas. Foreitori, kuriem bija izdevies pārgriezt streņģes, līdz nepazīšanai nošļakstīti ar dubļiem un sakratīti ātrajā jājienā, stāvēja pie zirgu galvām. Apmēram simt jardu priekšā atradās otra kariete, kas bija apstājusies, kad atskanēja brīkšķis. Foreitori, savilkuši sejas platā

smīnā, no segliem noskatījās uz saviem pretiniekiem, un misters Džingls redzami apmierināts pa karietes logu vēroja drupas. Patlaban ausa diena, un rīta pelēkajā

gaismā visa aina kļuva labi pārskatāma.

- Hallo! - nekaunīgais Džingls uzsauca. - Vai kāds cietis? Gados vecāki džentlmeņi - diezgan liels svars - bīstams pasākums - ļoti.

- Jūs esat nelietis! - Vordls norēcās.

- Ha, ha! - Džingls atbildēja un, zīmīgi pamirkšķinot acis un ar īkšķi norādot uz karietes iekšieni, piemetināja: - Paklausieties - viņa jūtas ļoti labi - sūta sveicienus - lūdz, lai jūs sevi neapgrūtinot - mīļš sveiciens Tapim - vai negribat uzkāpt pie mums aizmugurē? - Brauciet, puiši!

Foreitori nosēdās, kā pienākas, un rati aizripoja, kamēr misters Džingls izsmejoši vēdināja logā baltu kabatas lakatiņu.

Nekas visā šajā piedzīvojumā, pat karietes apgāšanās, nebija spējis satricināt mistera Pikvika garīgās dzīves mierīgo un vienmērīgo plūdumu. Taču zemiskums kādu bija izrādījis Džingls, vispirms aizņemoties naudu no sava uzticīgā mācekļa un pēc tam vēl saīsinot viņa vārdu tā, ka iznāca «Tapis», - tas bija vairāk, nekā misters Pikviks spēja rāmi paciest. Smagi elpodams un nosarkdams līdz pat briļļu kājiņu galiem, viņš sacīja lēni un ar uzsvaru:

- Ja es šo cilvēku vēl kādreiz satikšu, es...

- Jā, jā, - Vordls pārtrauca, - tas viss ir ļoti labi, bet, kamēr mēs še stāvam runādami, viņi dabūs licenci[2] un Londonā salaulāsies.

Misters Pikviks klusēdams iepildīja savu atriebības kāri pudelē un aizbāza tai priekšā korķi.

- Cik tālu ir līdz nākamajai pieturai? - misters Vordls apjautājās vienam no foreitoriem.

- Sešas jūdzes. Vai ne, Tom?

- Būs vairāk.

- Vairāk nekā sešas jūdzes, ser.

- Neko darīt, Pikvik, - Vordls sacīja, - mums tās jānoiet kājām.

- Tur neko nevar darīt, - atbildēja šis patiešām dižais vīrs. Nosūtījuši vienu no foreitoriem uz priekšu, lai tas pagādātu jaunu karieti un zirgus, un atstājuši otru parūpēties par salauzto karieti, misters Pikviks un misters Vordls vīrišķīgi devās ceļā, vispirms satinuši ap kaklu šalles un samaukuši pār acīm cepures, lai, cik vien iespējams, paglābtos no spēcīgā lietus, kas pēc maza pārtraukuma atkal sāka spēcīgi gāzt.

1 - Foreitors - divjūga pasta karietes kučieris (angl. - postboy, t. i., pasta zēns), kas vadīja zirgus, sēdēdams vienam no tiem mugurā. Četrjūga pasta karietēm bija divi foreitori - viens priekšējam, otrs pakaļējam zirgu pārim.

2 - Licence - atļauja noslēgt laulību bez iepriekšējas trīsreizējas uzsaukšanas draudzes baznīcā. Dikensa laikos (tas ir, pirms bija ievesta laulību reģistrācija dzimtsarakstu nodaļās) šīs atļaujas Anglijā varēja pirkt anglikāņu baznīcas bīskapu vikāru (bīskapu vietnieku) kancelejās, bet Londonā - ģenerālvikāra kancelejā, kurp arī devās Džingls.

X NODAĻA

kas izkliedē visas šaubas (ja tādas ir bijušas) par mistera Džingla rakstura nesavtīgumu

Londonā ir vairākas vecas viesnīcas, kas tajos laikos, kad pasta karietes veica savus ceļojumus nopietnākā un daudz svinīgākā kārtā nekā patlaban, bija tālu izslavētu pasta kariešu galvenās mītnes, bet kas tagad ir pagrimušas tik tālu, ka tajās apstājas vai vienīgi no laukiem iebraukuši vezumi. Lasītājs velti meklētu pēc kādas no šīm senajām iebraucamajām vietām starp «Zelta Krustiem» un «Vēršu Rīklēm», kas pacēlušas savas staltās fasādes Londonas lepnākajās ielās. Ja viņš gribētu aplūkot kādu no šīm vecajām vietām, viņam būtu jādodas uz pilsētas nomaļākajiem kvartāliem, un še vientuļos nostūros viņš atrastu dažas, kas vēl arvien drūmā stūrgalvībā stāv starp modernajiem jauninājumiem, kuri tās aplenc.

It īpaši Boro[1] kvartālā vēl arvien pastāv kāds pusducis vecu viesnīcu, kas savu ārējo izskatu saglabājušas nemainītu un paglābušās kā no komunālo labiekārtojumu trakumsērgas, tā no privātās spekulācijas drudža. Tās ir lielas, dīvainas veclaiku celtnes ar piebūvēm un galerijām, gaiteņiem un kāpņu telpām, diezgan plašas un diezgan senas, lai sagādātu materiālu simtiem spoku stāstu, - ja pieņemam, ka mēs kādreiz nonāksim līdz nožēlojamai nepieciešamībai tādus izdomāt un ka pasaule pastāvēs pietiekami ilgi, lai izsmeltu neskaitāmos patiesīgos nostāstus, kas saistās ar veco Londonas tiltu un ar tā tuvāko apkārtni Sārijas pusē.

Agri no rīta, kas sekoja iepriekšējā nodaļā atstāstītajiem notikumiem, kādā no šo viesnīcu pagalmiem - tas bija ne vairāk, ne mazāk kā slavenā «Baltā Brieža» pagalms - kāds vīrs cītīgi darbojās, tīrīdams zābaku pāri. Viņš bija ģērbies platsvītrainā vestē ar zilām stikla pogām un melniem kalikona uzročiem, dzeltenpelēkās biksēs un stulpiņos. Ap kaklu viņam ļoti vaļīgi un nevērīgi bija apsiets spilgti sarkans lakats un uz vienas auss bezrūpīgi uzmaukta veca, balta cepure. Viņam priekšā atradās divas rindas zābaku, viena tīrītu, otra - netīrītu, un ikreiz, papildinādams tīro rindu, viņš uz brīdi pārtrauca darbu un ar redzamu apmierinātību nolūkojās uz padarīto.

Pagalmā nebija nekā no tās steigas un kustības, kas parasti raksturīga lielai viesnīcai, kurā apstājas pasta karietes. Trīs četri kravas rati, piekrauti ar precēm gandrīz līdz parastas mājas otrā stāva augstumam un pārklāti ar plašiem pārklājiem, bija novietoti zem augstas nojumes, kas stiepās gar vienu pagalma galu; vēl kādi rati, kam laikam vajadzēja sākt ceļojumu šajā rītā, bija izvilkti ārā atklātā vietā. Divas guļamistabu galeriju rindas ar vecām, neveiklām balustrādēm ieslēdza pagalmu no abām pusēm, un attiecīgi divas zvanu rindas, pasargātas no nokrišņiem ar nelielu, ieslīpu jumtiņu, karājās virs durvīm, kas veda uz bufetes telpu un ēdamistabu. Divi trīs divriči un karietes bija novietotas zem dažādām mazām pajumītēm un šķūnīšos; un smaga zirgu mīņāšanās vai ķēdes iežvadzēšanās, kas laiku pa laikam atskanēja pagalma attālākajā galā, pavēstīja katram, kas par to interesējās, ka stallis meklējams tajā virzienā. Kad vēl piemetinām, ka daži puiši darba blūzēs gulēja aizmiguši uz smagiem saiņiem, vilnas ķīpām un citiem priekšmetiem, kas bija izmētāti visapkārt salmos, tad esam aprakstījuši tik pilnīgi, cik nepieciešams, Boro Haistrīta viesnīcas

«Baltais Briedis» pagalma vispārējo izskatu tajā rītā, par ko runājam.

Skaļi ieskanoties vienam no zvaniem, augšējā guļamistabu galerijā parādījās švītīga istabas meita, kas, pieklauvējusi pie kādām durvīm un saņēmusi no iekšienes kaut kādu rīkojumu, uzsauca pār balustrādi:

- Sem!

- Kas ir? - atbildēja cilvēks ar balto cepuri.

- Divdesmit otrais numurs vēlas savus zābakus!

- Papras divdesmit otram numuram, vai viņš tos grib tūliņās vai pagaidīs, kamēr dabon, - bija atbilde.

- Nu, nemuļķojies, Sem, - meitene pielabinādamās sacīja, - džentlmenim zābaki vajadzīgi tūdaļ uz vietas.

- Neko sacīt - balstiņa tev jāndie debešķīga, - zābaku tīrītājs atteica. - Tad paskat jel šite uz tiem zābakiem - vienpadsmit pāru zābaku un viena kurpe, kas pieder sestam numuram, tam ar to koka kāju. Vienpadsmit zābakiem jābūt gataviem pusdeviņos un kurpei deviņos. Kas tad ir tas divdesmit otrais numurs, ka citiem viņa dēļ būtu jāgaid?

Nē, nē, visus pa kārtai, kā teica Džeks Kečs[2], kad viņš kāra cilvēkus. Man žēl, ka jums jāgaid, ser, bet tūliņās es jūs apkalpos.

To pateicis, cilvēks ar balto cepuri vēl lielākā uzcītībā sāka spodrināt kādu atloku zābaku.

Skaļā zvanīšana atkārtojās, un pretējās puses galerijā parādījās «Baltā Brieža» vecā, rosīgā saimniece.

- Sem! - saimniece iesaucās. - Kur ir tas sliņķis, tas slaists... nu, tas Sems! Ak te jūs esat! Kāpēc jūs neatbildat?

- Nav smalkais tonis atbildēt, kamēr jūs vēl runā, - Sems īgni noņurdēja.

- Tā ka tūliņ notīriet šīs kurpes septiņpadsmitajam numuram un aiznesiet uz atsevišķo viesistabu, numurs pieci, pirmajā stāvā!

Saimniece nometa pagalmā lēdijas kurpju pāri un aizsteidzās projām.

- Numurs pieci, - Sems noteica, paceldams kurpes, un, izņēmis no kabatas krīta gabaliņu, izdarīja uz zoles parasto atzīmi. - Lēdijas kurpes un sevišķa viesistaba. Jādomā, tā vis nebūs aizbraukuse kravas ratos.

- Viņa atbrauca šorīt agri, - atsaucās meitene, kas vēl vienmēr balstījās uz galerijas margām, - kopā ar kādu džentlmeni īrētā karietē, un tas ir viņš, kas prasa zābakus. Tādēļ izdari nu labāk, kas vajadzīgs, un miers mājās.

- Kāpēc ta tu agrāk nesacīj? - Sems ļoti sašutis pārmeta, sameklēdams kaudzē, kas atradās viņam priekšā, vajadzīgos zābakus. - Es tak domāj, ka tas ir parastais trīspensu vīrelis. Sevišķa viesistaba! Un lēdija ar vēl! Ja viņā kauču pilīte no džentelmeņa, tad viņš ir vērts šiliņu dienā, neskaitot īpašos uzdevumus.

Šo iedvesmojošo pārdomu uzmundrināts, misters Semjuels laida darbā suku ar tik sirsnīgu cītību, ka pēc dažām minūtēm zābaki un kurpes, laistīdamās tā, ka būtu iesvēlušas skaudību patīkamā mistera Vorrena dvēselē (jo «Baltajā Briedī» lietoja Deja un Martina zābakziedi[3]), ieradās pie piektā numura durvīm.

- Iekšā! - kāda vīrieša balss atsaucās, atbildot Sema klauvējienam.

Sems paklanījās smalki jo smalki un iegāja istabā, kur pie brokastu galda sēdēja lēdija un džentlmenis. Pakalpīgi nolicis džentlmeņa zābakus pie viņa labās un kreisās kājas un lēdijas kurpes pie viņas labās un kreisās kājas, viņš atkāpās līdz durvīm.

- Apkalpotāj! - džentlmenis sacīja.

- Jā, ser, - Sems atbildēja, pievērdams durvis un atstādams roku uz durvju roktura.

- Vai jūs nezināt - kā nu to tur sauc - Doktoru Apvienību?[4]

- Jā, ser.

- Kur tā atrodas?

- Pie Pāvila baznīcas, ser; zema, velvēta ieeja no ielas, vienā stūrī grāmatveikals, otrā - viesnīca, un vidū divi vīri, kas piedāvā licences.

- Piedāvā licences! - džentlmenis nobrīnījās.

- Piedāvā licences, - Sems apstiprināja. - Divi ziķeri baltos priekšautos - un paceļ cepures, kad jūs iet iekšā. «Licenci, ser, licenci?» Jocīgi putni šitentie, ser, un viņu priekšniecība ar - Oldbeilijas[5] proktori[6] - nu riktīgi un gruntīgi.

- Ko viņi īsti dara? - džentlmenis jautāja.

- Ko dara? Jūs apstrādā, ser. Un tas vēl nebūtiņās nav tas ļaunākais. Viņi piedabū vecus džentelmeņus darīt tādas lietas, kas tiem nav ne sapņos rādījšās. Mans tēvs, ser, bij kučiers. Atraitnis viņš bij un pamatīgs resnis - resns kā muca, jānudie. Sieva viņam ņem un nomirst - un atstāj mantojumā četrisimt mārciņas. Iet viņš uz Apvienību, lai aprunātos ar advokātu un dabūtu savu naudiņu, iet varen uzcirties - zābaki ar atlokiem, puķu pušķis pogcaurumā, cilinders ar platām malām, zaļa šalle - caur un cauri džentelmens. Iet caur velvi un pārliek, kur ieguldīt naudu. Te pienāk viens tāds ar baltu priekšautu un paceļ cepuri: «Licenci, ser, licenci?» - «Kas tas tāds?» saka mans tēvs. «Nu licence, ser,» saka tas otrs. «Kāda licence?» saka mans tēvs. «Tāda, ka var precēties,» saka tas otrs. «Parauj jods,» saka mans tēvs, «tas man nekad ne prātā nav nācs» - «Bet es tomēr domā, ser, ka jums vajdzētos licences,» saka tas otrs.

Mans tēvs paliek stāvam un mazlietiņ apdomājas. «Nē,» viņš saka, «nolāpīta būšana, bet es ir par daudz vecs, bez tam arī daudz par resnu,» viņš saka. «Ne uz to pusi, ser,» saka tas otrs. «Jūs domā?» saka mans tēvs. «Tur nav ko domāt,» atbild tas otrs, «pagājušo pirmdien mēs apprecināj vienu džentelmeni, kas bija divreiz resnāks par jums.» - «Vai no tiesas?» saka mans tēvs. «No tiesas gan, apprecināj,» saka tas otrs, «jūs jau ir tīrais bērnelis blakus viņam... Šeitan, ser... šeitan!» - Un mans tēvs, jāndie, iet viņam pakaļ - gluži kā piejaucēts mērkaķis leijerkastei. Ieiet abi mazā dibensistabelē, tur sēž viens zellis starp netīru papīru kumšķiem un nez kādām skārda kastēm - un lūko izrādīties, ka ir dikti aizņemts. «Lūdzu piesēst, ser, kamēr es izgatavo jums izziņu,» saka advokāts. «Pateikšan, ser,» saka mans tēvs un sēž nost, un apskatas - platām acīm, vaļā muti - tos vārdus, kas uz kastēm. «Jūsu vārds, ser?» vaicā advokāts. «Tonijs Vellers,» atbild mans tēvs. «Kādas draudzes?» vaicā advokāts. «Skaistā Mežone,» atbild mans tēvs, tādēļ ka tamī vietā viņš parasti pieturēj savos braucienos, bet par tādām draudzēm tur nekā nezin. «Un lēdijas vārds?» jautā advokāts. Mans tēvs - kā no debesīm nokrits. «Sasper jods, kā man to zināt?» viņš saka. «Ko? Nezināt!» saka advokāts. «Ne vairāk kā jūs,» saka mans tēvs, «bet vai es to nevar vēlāk ierakstīt?» -«Tas neiet,» saka advokāts. «Labi,» saka mans tēvs, brīsniņu apdomājs, «rakstiet - misis Klarka.» - «Kāda Klarka?» prasa advokāts, mērkdams spalvu tintē. «Sjūzena Klarka, no «Grenbijas Marķīza» Dorkingā,» saka mans tēvs. «Ta jādomā, viņa būs nācēja, ja es uzrunās. Es gan šai nav vēl ne vārdiņa bilds, bet viņa būs nācēja, es zin.» Licenci uztaisīj, un misis Klarka bij nācēja - un kas tas trakākais: viņi ir precējšies vēl tagadiņ, - un tā es nekad nav ne acīs redzējis nevienu no tām četrisimt mārciņām. Lūgtam piedošanu, ser, - Sems piebilda, kad bija beidzis savu stāstu, - bet, kad man šitās bēdu lietas sanāk prātā, es nekādi nevar apstāties, nu gluži kā jauna ķerra ar iesmērētiem riteņiem.

To pastāstījis un brītiņu pagaidījis, lai pārliecinātos, vai no viņa vēl kaut ko nevēlas, Sems atstāja istabu.

- Pusdesmit - īstais laiks - tūliņ ceļā, - ieteicās džentlmenis, kuru, šķiet, mums nevajadzēs lasītājam stādīt priekšā kā misteru Džinglu.

- Laiks... ko darīt? - neprecētā krustmāte koķeti atvaicāja.

- Gādāt licenci, dārgo eņģelīt, - ko iesniegt baznīcai - lai es rītdien jūs varētu saukt par savējo, - misters Džingls atteica un paspieda neprecētās krustmātes roku.

- Licenci! - Reišele nosarkdama atsaucās.

- Licenci, - misters Džingls atkārtoja. - Pēc licences es aizsteidzos, Viens divi - būšu atpakaļ!

- Kā jūs gan steidzaties! - Reišele iebilda.

- Mana steigšanās - tā ir nieks pret tām stundām, dienām, nedēļām, mēnešiem, gadiem, kad būsim savienoti, - tās steigsies - tās skries - laidīsies - lidos kā bultas - drāzīsies - kā tvaika mašīnas - ar tūkstoš zirgu spēkiem - mana steigšanās - nav ko runāt.

- Vai nevaram... vai nevaram apprecēties jau šodien? - Reišele apjautājās.

- Neiespējami - tas nav izdarāms - jāpaziņo mācītājam - licence šodien - laulību ceremonija rīt.

- Man tik ļoti bail, ka mans brālis mūs neatrod! - Reišele ieminējās.

- Neatrod! Muļķības! Par daudz sakratīts apgāžoties - bez tam - vislielākā uzmanība - atstājām pasta karieti - gājām kājām - paņēmām važoni - nokļuvām Boro - vispēdējā vieta pasaulē, kur viņš iedomāsies meklēt - ha, ha! - lieliska izdoma - ļoti.

- Nepalieciet ilgi projām! - neprecētā krustmāte mīļi noteica, kad misters Džingls uzmauca galvā savu ielocīto cepuri.

- Palikt ilgi projām no jums? Cietsirdīgā burve!

Un misters Džingls rotaļīgi pielēca pie neprecētās krustmātes, uzspieda uz viņas lūpām šķīstu skūpstu un dejodams izsteidzās no istabas.

- Mans mīļotais! - izsaucās vecmeita, kad durvis aiz viņa bija aizvērušās.

- Dullā vecene, - noņurdēja misters Džingls, soļodams pa gaiteni.

Ir sāpīgi domāt par mūsu dzimuma neuzticamību, un tādēļ nesekosim mistera Džingla domu pavedienam kamēr viņš ceļoja uz Doktoru Apvienību. Pietiks, ja pastāstīsim, ka, izglābies no cilpām, kādas izliek baltajos priekšautos tērptie pūķi, kas apsargā ieeju šai apburtajā vietā, Džingls neaizskarts aizsniedza galvenā vikāra kabinetu un, saņēmis no Kenterberijas arhibīskapa ļoti glaimojošu rakstu uz pergamenta «Ar sveicienu uzticamajam un mīļotajam Alfrēdam Džinglam un Reišelei Vordlai», viņš rūpīgi novietoja mistisko dokumentu kabatā un kā uzvarētājs devās atpakaļ uz Boro.

Viņš vēl bija ceļā uz «Balto Briedi», kad divi resni džentlmeņi un viens tievs ienāca pagalmā un palūkojās apkārt, meklēdami kādu autoritatīvu personu, no kuras varētu ievākt dažas ziņas. Gadījās, ka misters Semjuels Vellers tieši tai brīdī bija aizņemts, spodrinot zābaku pāri ar krāsainiem atlokiem, - tas piederēja kādam fermerim, kurš pēc pūlēm Boro tirgū ieturēja vieglas brokastis, notiesādams divas vai trīs mārciņas aukstas vēršgaļas un izdzerdams vienu vai divus kausus portera. Pie mistera Vellera taisnā ceļā tad arī devās tievais džentlmenis.

- Mans draugs, - tievais džentlmenis ierunājās.

«Tu gan būs viens no tiem, kam patīk saņemt padomus bez maksas,» Sems nodomāja, «jo citādiņ tu uzreiz nebūtu pret man tik mīlīgs.»

Taču balsī viņš pasacīja vienīgi:

- Jā, ser?

- Mans draugs, - tievais džentlmenis atkārtoja, miermīlīgi nokrekšķinādamies, - Vai pie jums patlaban apmetušies daudz ļaužu? Darba, kā redzu, pietiek? Vai ne?

Sems uzmeta vaicātājam ašu skatienu. Tas bija mazs, sausnējs cilvēks ar tumšu, sažuvušu seju un mazām, nemierīgām, melnām acīm, kas mirkšķinājās un midžinājās abās pusēs mazam, okšķerīgam degunam, it kā tās ar šo sejas daļu spēlētu nepārtrauktus paslēpiņus. Viņš bija ģērbies viscaur melnā, zābaki spīdēja gluži tāpat kā viņa acis, vēl viņam bija tīrs krekls ar kruzuļiem un balts, šaurs kaklauts. No vestes kabatas nokarājās zelta pulksteņa ķēde ar brelokiem. Melnos glazē cimdus viņš nesa ne uz rokām, bet rokās, un runājot viņš tās palika zem svārku stērbelēm ar tāda vīra izskatu, kurš paradis uzdot īsti grūtus jautājumus.

- Darba, kā redzu, pietiek? - mazais vīriņš pārvaicāja.

- O jā, ser, - Sems atbildēja. - Nabagi mēs, kā rādās, nekļūsim, bet bagāti ar ne. Ēd vārītu jērgaļu bez kaperiem un neraizējas par mārrutkiem, ja tik var dabūt vēršgaļu.

- A, jūs esat jokdirbis, - mazais vīriņš noteica.

- Mans vecākais brālis gan mocījās ar šito kaiti, - Sems atsacīja, - var jau būt, ka tā ir lipīga - es bieži gulēju ar viņu vienā gultā.

- Šī ir savāda veca māja, - mazais vīriņš ieteicās, lūkodamies apkārt.

- Būtu palaiduš ziņu, ka jūs nāks, mēs to būtu pielabojši, - nesatricināmais Sems atbildēja.

Likās, šie dažādie atsitieni mazo vīriņu stipri vien samulsināja, un starp viņu un abiem resnajiem džentlmeņiem notika īsa apspriede. Kad tā beidzās, mazais vīriņš paņēma šņaucienu no iegarenas sudraba tabakas dozes un, acīm redzot, jau gribēja atjaunot sarunu, kad iejaucās viens no resnajiem džentlmeņiem, kuram bija labsirdīga seja, bez tam vēl brilles un pāris melnu getru.

- Lietas kodols ir tāds, - labsirdīgais džentlmenis sacīja, - ka mans draugs, lūk, še (norādīdams uz otru resno džentlmeni), dos jums pusgineju, ja jūs atbildēsit uz vienu vai diviem...

- Godājamo ser... godājamo ser, - mazais vīriņš attrauca, - lūdzu atļaujiet man, godājamo ser... pirmais princips, kas šādos gadījumos jāievēro, ir šāds: ja jūs nododat kādu lietu profesionāla cilvēka rokās, jums nekādā veidā nevajag iejaukties lietas gaitā, jums pilnīgi jāuzticas viņam. Patiešām, mister (viņš piebilda, pagriezies pret otru resno džentlmeni)... es aizmirsu jūsu drauga vārdu.

- Pikviks, - atteica misters Vordls, jo tas nebija neviens cits kā šis dzīvespriecīgais džentlmenis.

- Ak Pikviks... tiešām, mister Pikvik, godājamo ser, atvainojiet manī... es ar lielāko prieku uzklausīšu ikvienu jūsu priekšlikumu, kā amicus curiae[7], bet jums jāsaprot, cik šajā gadījumā nepiemērota jūsu iejaukšanās manā rīcībā ar tādu ad captandum[8] argumentu kā pusginejas piedāvājumu. Patiešām, godājamo ser, patiešām.

Un mazais vīriņš ievilka nāsīs pārliecinošu šņaucienu tabakas, izskatīdamies ļoti dziļdomīgs.

- Mana vienīgā vēlēšanās, ser, - misters Pikviks atbildēja, - ir nobeigt šo nepatīkamo lietu, cik ātri vien iespējams.

- Gluži pareizi, gluži pareizi, - mazais vīriņš attrauca.

- Ar šādu nolūku, - misters Pikviks turpināja, - es lietoju argumentu, kas, kā to mācījusi mana cilvēku pazīšana, ir visiedarbīgākais jebkurā gadījumā.

- Jā, jā, - mazais vīriņš nobēra, - labi, labi, bet jums gan to vajadzēja pasacīt man.

- Godājamo ser, esmu pilnīgi pārliecināts, ka jums nebūs nezināms, cik lielā mērā jāuzticas profesionālam cilvēkam. Ja šai ziņā ir vajadzīga kāda autoritāte, godājamo ser, tad atļaujiet man jums atgādināt labi zināmo gadījumu no Bārnvela un...

- Lai nu paliek Džordžs Bārnvels[9], - pārtrauca Sems, kas pa šīs īsās sarunas laiku bija izpildījis izbrīnīta klausītāja lomu, - katris viens zin, kas tas bij par gadījumu, lai gan manas domas, ņemiet vērā, vienmēr bijšas tādas, ka jaunais sievišķis bij pelnījs karātavas daudz vairāk nekā viņš. Bet tik un tā - tas viss neved ne šurpu, ne turpu. Jūs taisās man piedāvāt pusgineju. Ļoti labi, es ir ar mieru, un skaidrāk tak es vairs nevar pateikt. Vai ne tā, ser? (Misters Pikviks pasmaidīja.) Tad nu nākošais jautājiens būtu, - ko, pie velna, jūs no mans grib, kā teica tās vīrs, kas ieraudzīja spoku.

- Mēs vēlamies zināt... - misters Vordls iesāka.

- Bet godājamo ser... godājamo ser, - rosīgais mazais vīriņš metās starpā.

Misters Vordls paraustīja plecus un apklusa.

- Mēs vēlamies zināt, - mazais vīriņš svinīgi turpināja, - un mēs uzdodam šo jautājumu jums ar tādu nolūku, lai neradītu mājā nekādu uztraukumu... mēs vēlamies zināt: kas šajā mājā patlaban apmetušies?

- Kas šamā mājā apmetušies? - atkārtoja Sems, kura apziņā mājas iedzīvotājus vienmēr pārstāvēja tas speciālais apģērba piederums, kas nonāca viņa tiešā pārvaldīšanā. - Te ir kāds koka kāja sestajā numurā; te ir pārs Hesenes zābaku trīspadsmitajā; te ir divi pāri puszābaku tirgoņu istabā; te šitie zābaki ar krāsainiem atlokiem istabelē aiz bufetes un vēl pieci pāri atloku zābaku ēdamzālē.

- Vairāk nav? - mazais vīriņš novaicāja.

- Pagaid mazdrusciņ, - Sems atbildēja, pēkšņi kaut ko atcerēdamies. - Jā, te ir kāds pārs brangi novalkātu Velingtona zābaku un pārs lēdijas kurpju piektajā numurā.

- Kādas ir tās kurpes? - steidzīgi ievaicājās Vordls, kuru, tāpat kā misteru Pikviku, bija apmulsinājis šis īpatnējais viesu katalogs.

- Provinces darbs, - Sems atbildēja.

- Meistara vārds?

- Brauns.

- No kurienes?

- No Magltonas.

- Tie ir viņi! - Vordls iesaucās. - Paldies dievam, mēs viņus esam atraduši.

- Cst! - Sems attrauca. - Velingtonieši aizsoļoja uz Doktoru Apvienību.

- Nevar būt, - mazais vīriņš sacīja.

- Jā gan, pēc licences.

- Mēs esam ieradušies vēl laikā! - Vordls iesaucās. - Rādiet mums tūliņ to istabu, nedrīkstam kavēties ne mirkli.

- Ļoti lūdzu, godājamo ser... ļoti lūdzu, - mazais vīriņš sacīja, - piesardzību, piesardzību!

Viņš izvilka no kabatas sarkanu zīda naudas maku un, izņemdams sovrinu, cieši uzskatīja Semu.

Sems izteiksmīgi smīnēja.

- Ievediet mūs tūliņ bez pieteikšanas tai istabā, - mazais cilvēks teica, - un tas būs jūsu.

Sems iesvieda krāsaino atloku zābakus stūrī un veda viņus pa tumšu gaiteni, tad augšup pa platām kāpnēm. Nākamā gaiteņa galā viņš apstājās un pastiepa roku.

- Te būs, - nočukstēja atornejs[10], ielikdams naudu pavadoņa rokā.

Sems pagāja vēl dažus soļus uz priekšu, un abi draugi ar savu juridisko padomdevēju tam sekoja. Viņš apstājās pie kādām durvīm. - Vai šī ir tā istaba? - mazais džentlmenis čukstus vaicāja. Sems piekrītoši pamāja ar galvu.

Vecais Vordls atvēra durvis, un visi trīs iegāja istabā tieši tajā brīdī, kad misters Džingls, kas patlaban bija atgriezies, rādīja neprecētajai krustmātei licenci.

Vecā jaunava skaļi iespiedzās un, atkritusi krēslā, aizsedza seju ar rokām. Misters Džingls salocīja licenci un iegrūda svārku kabatā. Nelūgtie viesi aizgāja līdz istabai vidum.

- Jūs... jūs esat apbrīnojams nelietis, nudien! - Vordls izsaucās, vai slāpdams aiz dusmām.

- Godājamo ser, godājamo ser, - mazais vīriņš brīdināja, nolikdams savu cepuri uz galda. - Lūdzu, esiet apdomīgi... lūdzu! Neslavas celšana, prasība par zaudējumu atlīdzību. Lūdzu, nomierinieties, godājamo ser, ļoti lūdzu!

- Kā jūs iedrošinājāties aizvest manu māsu no manas mājas? - vecais vīrs uzstāja.

- Jā... jā - ļoti labi, - mazais džentlmenis apstiprināja, - to jūs varat prasīt. Kā jūs uzdrošinājāties, ser?... Nu, ser?

- Kas jūs, pie velna, tāds esat? - misters Džingls noprasīja tik niknā tonī, ka mazais džentlmenis neviļus atkāpās pāris soļu.

- Jūs, nelieti, vēl prasīsit, kas viņš ir? - Vordls metās starpā. - Viņš ir mans atornejs misters Perkers no Greizinnas. Perker, es panākšu, ka šo tēviņu sauc pie atbildības... notiesā... es viņu... es viņu... nolādēts ar, es viņu iznīcināšu. Un tev, - misters Vordls turpināja, spēji pagriezdamies pret māsu, - tev, Reišel, tavos gados gan vajadzēja labāk zināt, ko tas nozīmē - aizskriet ar klaidoni, apkaunot savu ģimeni un padarīt sevi nelaimīgu! Uzliec cepuri, un brauksim mājās! Tūlīt pagādājiet karieti un atnesiet šīs lēdijas rēķinu!... Vai dzirdat?

- Dzirdu, ser - atbildēja Sems, kurš, atsaucoties uz Vordla spēcīgo zvanīšanu, bija ieradies tik mudīgi, ka to būtu apbrīnojis ikviens, kas nezinātu, ka pa visu apmeklējuma laiku Sema acs atradās ārpusē pie atslēgas cauruma.

- Uzliec cepuri! - atkārtoja Vordls.

- Nedariet to! - sacīja Džingls. - Atstājiet šo istabu, ser, - jums te nav ko meklēt - lēdija var darīt, ko pati vēlas - viņai vairāk par divdesmit vienu!

- Vairāk par divdesmit vienu! - Vordls nicinoši atsaucās. - Vairāk par četrdesmit vienu!

- Nav taisnība, - atcirta neprecētā krustmāte, kuras sašutums pārspēja apņemšanos krist ģībonī.

- Ir taisnība, - attrauca Vordls. - Tev jau ir visi piecdesmit.

Te nu vecā jaunava izgrūda skaļu brēcienu un zaudēja samaņu.

- Glāzi ūdens! - humānais misters Pikviks sacīja, izsaucis viesnīcas saimnieci.

- Glāzi ūdens! - saniknotais Vordls attrauca. - Atnesiet veselu spaini un uzgāziet visu viņai virsū; tas nāks par labu, un viņa to ir pilnā mērā pelnījusi.

- Vē, jūs necilvēks! - labsirdīgā saimniece iesaucās. - Nabadzīte!

Un ar dažādiem izsaucieniem, tādiem kā: «Nu, nu, mīļā... iedzeriet mazdrusciņ no šitā te... tas jums darīs labu... saņemieties jel... esiet nu mīļa!» utt., utt. - saimniece, kurai palīdzēja istabas meita, berzēja neprecētajai krustmātei pieri ar etiķi, viegli sita pa rokām, kutināja degunu, atlaida korseti un izlietoja citus tādus spēcināšanas līdzekļus, kādus līdzcietīgas sievietes parasti laiž darbā pie lēdijām, kuras tiecas nokļūt līdz histērijai.

- Rati piebraukti, ser, - paziņoja Sems, parādīdamies pie durvīm.

- Ejam! - Vordls uzsauca. - Es nonesīšu viņu lejā.

Pēc šī priekšlikuma histērija atjaunojās divkāršā sparā.

Saimniece patlaban gatavojās ļoti skarbi protestēt pret šādu rīcību un jau izsacīja sašutuma pilnu jautājumu, vai misters Vordls uzskatot sevi par radības kungu, kad iejaucās misters Džingls.

- Apkalpotāj, - viņš sacīja, - pasauciet policistu!

- Pagaidiet, pagaidiet! - mazais misters Perkers iesaucās. - Apdomājieties, ser, apdomājieties!

- Man nav ko apdomāties, - Džingls atbildēja. - Viņa ir pati par sevi noteicēja - redzēsim, kas uzdrošināsies viņu aizvest - ja viņa pati to nevēlas.

- Es negribu, ka mani aizved, - neprecētā krustmāte murmināja. - Es to nevēlos.

(Atkal sekoja šausmīga lēkme.)

- Godājamo ser, - klusā balsī ieteicās mazais vīriņš, pavezdams misteru Vordlu un misteru Pikviku sāņus. - Godājamo ser, mēs esam ļoti neveiklā situācijā. Tas ir grūts gadījums... ļoti grūts; man nekad tāds nav nācis priekšā; bet tik tiešām, godājamo ser, tik tiešām, mūsu spēkos nestāv noteikt šīs lēdijas rīcību. Es jūs jau iepriekš brīdināju, godājamo ser, ka nav citas izejas kā kompromiss.

Iestājās īss klusuma brīdis.

- Kāda veida kompromisu jūs varētu ieteikt? - misters Pikviks apjautājās.

- Redziet, godājamo ser, mūsu draugs ir nepatīkamā stāvoklī... ļoti nepatīkamā. Mums vajadzēs samierināties ar zināmu naudas zaudējumu.

- Es samierināšos ar jebkādu, bet nepielaidīšu šo kaunu un neļaušu viņai, tādai muļķei, padarīt sevi nelaimīgu uz visu mūžu, - Vordls atteica.

- Es domāju, šī lieta ir nokārtojama, - rosīgais mazais vīriņš sacīja. - Mister Džingl, vai jūs uz acumirkli neienāktu ar mums kopā otrā istabā?

Misters Džingls bija ar mieru, un četrinieks iegāja kādā tukšā istabā.

- Nu, ser, - mazais vīriņš uzsāka, rūpīgi aizvēris durvis, - vai kaut kādā veidā nevarētu šo lietu nokārtot?... Panāciet uz mirkli šeit, ser... šai loga nišā, ser, kur mēs varam būt vieni... šeit, ser, šeit, sēdieties, lūdzu, ser! Tātad, godājamo ser, starp mums runājot, mēs abi zinām ļoti labi, godājamo ser, ka jūs ar šo lēdiju esat aizlaidies viņas naudas dēļ. Neskaistieties, ser, neskaistieties; es saku, starp mums runājot, mēs to zinām. Mēs abi esam cilvēki, kas apgrozījušies pasaulē, un mēs ļoti, labi zinām, ka mūsu draugi tādi nav, - vai ne?

Mistera Džingla seja pamazām noskaidrojās, un viņa kreisajā acī uz mirkli ietrīsējās kaut kas līdzīgs vieglam mirkšķim.

- Labi, labi, - mazais vīriņš ieteicās; vērodams iespaidu, kādu bija radījis. - Tagad ņemiet vērā faktu, ka bez šiem nedaudzajiem simtiem lēdijai nepieder tikpat kā nekas līdz viņas mātes nāvei... jauka veca lēdija, manu dārgo ser.

- Veca, - misters Džingls noteica, īsi, bet ar uzsvaru.

- Jā, jā, - advokāts atsaucās, viegli ieklepodamies. - Jums taisnība, godājamo ser, viņa ir diezgan veca. Bet viņa ir cēlusies no vecas ģimenes, godājamo ser, vecas jebkurā šī vārda nozīmē. Šīs ģimenes dibinātājs ieceļojis Kentā, kad Jūlijs Cēzars iebruka Britānijā, - tikai viens vienīgs loceklis no šīs ģimenes kopš tā laika nav nodzīvojis līdz astoņdesmit pieciem gadiem, un tam viens no Henrijiem nocirta galvu.

Vecajai lēdijai, godājamo ser, patlaban vēl nav septiņdesmit trīs.

Mazais vīriņš apklusa un ieņēma šņaucienu tabakas.

- Nu, un? - misters Džingls atsaucās.

- Nu, godājamo ser... jūs nešņaucat tabaku? Ak tā, jo labāk... Dārgi maksā šis ieradums... Nu, godājamo ser, jūs esat jauks jauns cilvēks, pasaules cilvēks... spējīgs izkaldināt savu laimi, ja jums būtu kapitāls, - vai ne?

- Nu, un? - misters Džingls atkārtoja.

- Vai jūs saprotat mani?

- Ne gluži.

- Vai jūs nedomājat - tagad, godājamo ser, uzklausiet - vai jūs nedomājat, ka piecdesmit mārciņas un brīvība būtu labākas nekā mis Vordla un gaidīšana?

- Nebij nekā - ne puse no tā, cik vajag! - misters Džingls atsacīja pieceldamies.

- Nu jau, nu, godājamo ser, - mazais atornejs iebilda, satverdams viņu aiz pogas. - Skaista, apaļa summiņa... Tāds vīrs kā jūs to varētu īsā laikā trīskāršot... ar piecdesmit mārciņām, godājamo ser, var izdarīt lielas lietas.

- Daudz vairāk var izdarīt ar simt piecdesmit, - misters Džingls vēsi atbildēja.

- Nu, manu godājamo ser, netērēsim laiku, matus skaldīdami, - mazais vīriņš rezumēja, - sacīsim... septiņdesmit.

- Nebij nekā, - atteica misters Džingls.

- Neejiet prom, godājamo ser... lūdzu, jel nesteidzieties! - mazais vīriņš neatlaidās.

- Astoņdesmit, lai būtu, es tūliņ izrakstīšu jums čeku.

- Nebij nekā, - misters Džingls palika pie sava.

- Labi, godājamo ser, labi, - mazais vīriņš bilda, vēl vienmēr viņu aizturēdams, - tad sakiet man skaidri, cik vajag.

- Dārga padarīšana, - misters Džingls atsacīja. - Nauda no kabatas ārā - pasta rati deviņas mārciņas - licence trīs - tas ir divpadsmit - atkāpšanās simtu - simt divpadsmit

- goda aizskārums - un lēdijas zaudējums...

- Jā, godājamo ser, jā, - mazais vīriņš saprotoši attrauca, - par pēdējiem diviem punktiem nerunāsim. Tātad simtu un divpadsmit... sacīsim, simtu... lai iet.

- Un divdesmit, - misters Džingls aizrādīja.

- Lai būtu, lai būtu, es jums izrakstīšu čeku, - mazais vīriņš sacīja un šai nolūkā jau apsēdās pie galda. - Nauda izmaksājama parīt, - mazais vīriņš piebilda, uzmetis skatienu misteram Vordlam, - un mēs pa to laiku varam aizvest lēdiju.

Misters Vordls īgni pamāja ar galvu.

- Simtu, - sacīja mazais vīriņš.

- Un divdesmit, - sacīja misters Džingls.

- Godājamo ser, - iebilda mazais vīriņš.

- Dodiet viņam, - iejaucās misters Vordls, - un lai viņš iet!

Mazais džentlmenis izrakstīja čeku, un misters Džingls iebāza to kabatā.

- Un tagad tūliņ atstājiet šo māju! - Vordls izsaucās, pielēkdams kājās.

- Godājamo ser! - mazais vīriņš iejaucās.

- Un lieciet vērā, - misters Vordls aizrādīja, - ka nekas - pat ne manas ģimenes gods - mani nepiespiestu ielaisties šādā kompromisā, ja es nezinātu, ka tajā pašā brīdī, kad jūsu kabatā būs nauda, jūs aiziesit pie velna vēl ātrāk nekā bez tās....

- Godājamo ser, - mazais vīriņš atkārtoja.

- Esiet mierīgs, Perker, - Vordls turpināja. - Atstājiet istabu, ser!

- Tūliņ uz vietas, - nesamulsināmais Džingls attrauca. - Uz redzīti, Pikvik!

Ja kāds bezpartejisks skatītājs šīs sarunas beigu daļā būtu varējis novērot seju slavenajam vīram, kura vārds kā galvenā sastāvdaļa ietilpst šī darba virsrakstā, viņš gandrīz būtu spiests brīnīties, kā sašutuma uguns, kas zvēroja šī vīra acīs, neizkausēja briļļu stiklus, - tik majestātiskas bija viņa dusmas. Viņa nāsis izpletās un rokas neviļus sažņaudzās dūrēs, kad viņš izdzirdēja, ka šis bezgodis viņu uzrunā. Bet viņš atkal sevi savaldīja - viņš nesamala to miltos.

- Te ir, - rūdītais nelietis turpināja, nosviezdams licenci pie mistera Pikvika kājām, - pārmainiet vārdu - vediet lēdiju mājās - lai tiek Tapim.

Misters Pikviks bija filozofs, bet filozofi galu galā arī ir cilvēki, tikai tērpti bruņās. Šķēps bija aizsniedzis viņu un izurbies cauri viņa filozofiskajām bruņām līdz pašai sirdij. Dusmu neprātā viņš kā traks svieda nelietim ar tintnīcu un pats metās tai pakaļ.

Bet misters Džingls bija pazudis, un misters Pikviks atguvās ciešos Sema apkampienos.

- Paga! - šis neparastais apkalpotājs sacīja. - Tur, no kurienes jūs nāk, ser, mēbeles ir lētas. Šitā te ir pašrakstītāja tinte, veco džentelmen, - uzlik uz sienas jūsu parakstu.

Rāmu garu, ser; kāda vajadzība dzīties pakaļ cilvēkam, kam laimējies un, kas pa šo laiku jau ir Boro otrā galā?

Mistera Pikvika gars, tāpat kā visiem patiesi lieliem vīriem, bija pieejams pārliecināšanai. Viņa domas mēdza darboties ātri un spēcīgi, un ar vienu pārdomu mirkli pietika, lai viņš pārliecinātos par savu dusmu bezspēcību. Tās noplaka tikpat ātri, kā sacēlušās. Viņš atvilka elpu un laipni nolūkojās uz saviem draugiem.

Vai mums stāstīt par vaimanām, kas sacēlās, kad mis Vordla uzzināja, ka neuzticīgais Džingls viņu pametis? Vai mums sniegt izvilkumu no mistera Pikvika meistarīgā apraksta, kurā attēlota šī sirdi plosošā aina? Viņa piezīmju grāmatiņa, kas slacīta ar līdzjūtīgas cilvēkmīlas asarām, atrodas mūsu priekšā; viens vārds - un tā būs iespiedēja rokās. Bet nē! Mēs būsim stingri! Mēs neplosīsim lasītāju sirdis, attēlodami šādas ciešanas.

Nākamajā dienā abi draugi un atstātā lēdija smagajā Magltonas karietē lēni un skumīgi devās atpakaļ. Vasaras nakts tumšās un drūmās ēnas klājās visapkārt, kad viņi atkal sasniedza Dinglijdellu un apstājās pie Menora fermas durvīm.

1 - Boro - cits nosaukums Sautjorkai - Londonas pieupes rajonam dienvidos no Temzas. Šeit sugas vārds (angl. - borough - pils, cietoksnis) pārvērties par īpašvārdu, kaut gan Anglijā šis vārds sastopams arī ar suga. vārda nozīmi - tā saucas pilsētas vai apdzīvotas vietas, kurās reizēm ir korporatīva pārvaldes sistēma, bet arvien - tiesības pārstāvniecību parlamentā. Londonā vien ir kādi trīsdesmit šādi «boro», t.i., rajoni, kuriem ir tiesības uz pārstāvniecību parlamentā.

2 - Džeks Kečs - Londonas bende Džons Kečs, kurš dzīvojis XVII g. otrā pusē un kura vārds kļuvis par bendes apzīmējumu vispār.

3 - Deja un Martina zābakziede. - «Dejs un Martins» bija Londonā plaši pazīstama firma, kas konkurēja ar Vorrena firmu, kurā zēna gados strādāja pats Dikenss, - viņš iepakoja zābakziedes bundžas un uzlīmēja tām etiķetes»

4 - Doktoru Apvienība - ēku komplekss, kas kādreiz piederēja juristu korporācijai, kuri nodarbojās ar baznīctiesas lietām. Baznīctiesai, kas atradās vienā no šīm ēkām, bija pakļautas laulību šķiršanas, mantojumu u.c. ģimenes lietas, bez tam vēl arī admiralitātes lietas. Arī šo tiesu vienu pašu mēdza dēvēt par Doktoru Apvienību. Visās ēkās, kas to apņēma, bija izvietojušies neskaitāmi baznīctiesas advokātu kantori. Doktoru Apvienības ēkās atradās arī ģenerālvikāra (Londonas bīskapa vietnieka) kanceleja, kas izdeva agrāk minētās licenes - apliecības, kuras atsvabina laulību kandidātus no uzsaukšanas baznīcā.

5 - Oldbeilija - Londonas krimināltiesa, ko tā sauca pēc Oldbeilijas ielas, kur tiesas nams atradās.

6 - Proktors - advokāts pie kādas no Doktoru Apvienības tiesām, kuru procesuālā kārtība gan stipri atšķīrās no parasto tiesu kārtības, tomēr bija ne mazāk sarežģīta un birokrātiski samudžināta. Tā kā procesa vadīšana Doktoru Apvienībā prasīja no advokātiem kanonisko tiesību un precedentu zināšanu šinī nozarē, tad proktori bija izdalīti atsevišķā korporācijā un proktoru kandidātiem vajadzēja speciālu apmācību, kuras Dikenss aprakstījis romānā «Dāvids Koperfīlds». Pēc Doktoru Apvienības tiesas likvidācijas 1857. gadā proktori pievienojās solisitoru. korporācijai.

7 - Amicus curiae (lat.) - «tiesas draugs», t. i., padomnieks, kas sniedza konsultācijas prāvas gaitā, bet pats oficiāli tiesas procesā nepiedalījās;

8 - Ad captandum (lat.) arguments - juridisks termins; arguments, ar kuru pierāda tiesību pārvaldīt kādu priekšmetu u. tml. Perkers, kas savu valodu mēdz izskaistināt ar juridiskiem terminiem, šoreiz grib sacīt, ka pusgineja, kuru Pikviks piedāvā Semjuelam, ir «arguments» nepieciešamo ziņu iegūšanai un ka ar šādu «argumentu» Pikviks ielaužas Perkera kompetencēs.

9 - Džordžs Bārnvels - Džordža Lillo populārās buržuāziskās drāma «Londonas tirgonis jeb Stāsts par Džordžu Bārnvelu» (1731. g.) varonis, ka Eiropā veselu gadsimtu bija ļoti populārs. Sems Vellers domā tieši šo varoni, bet Perkers īstenībā runā par jurista R. Bārnvela grāmatu, kas veltīta procesu specifikai Karaļa Sola tiesā.

10 - Atornejs - tas bija Anglijā nosaukums juristam, ka gandrīz līdz XIX gs. sākumam uzstājās tiesas procesos kā atbildīgā persona. Laikmetā, uz kuru attiecas «Pikvikā» attēlotie notikumi, šis nosaukums bija jau gandrīz iznīcis - tas pamazām izlīdzinājās ar solisitora nosaukumu.

XI NODAĻA

kas stāsta vēl par kādu ceļojumu un kādu arheoloģisku atradumu, vēstī par mistera Pikvika lēmumu būt klāt vēlēšanās un satur vecā garīdznieka manuskriptu

Nakts miers un atpūta Dinglijdellas dziļajā klusumā un svaigā, smaržu pilnā gaisa ieelpošana nākamā rīta agrajās stundās pilnīgi atbrīvoja misteru Pikviku no miesīgā noguruma un garīgo rūpestu sekām. Slavenais vīrs veselas divas dienas bija pavadījis šķirti no saviem draugiem un sekotājiem, un tādēļ viņš, atgriezdamies no savas agrās pastaigas un sastapdamies ar misteru Vinklu un misteru Snodgrasu, apsveica šos džentlmeņus ar tādu prieku un sajūsmu, kādu parasta cilvēka iztēle nemaz nevar pietiekami aptvert. Prieks bija abpusējs, jo kurš gan varētu lūkoties mistera Pikvika starojošajā sejā, neizjuzdams labpatiku? Taču likās, ka pār viņa biedriem vēl gulās kāds mākonis, ko lielais vīrs nevarēja nesajust, bet ko viņš pilnīgi nespēja izskaidrot.

Abu neparastais, noslēpumainais izskats modināja satraukumu.

- Un kā tad, - misters Pikviks apvaicājās, kad bija satvēris savu sekotāju rokas un apmainījis siltus apsveikuma vārdus, - kā klājas misteram Tapmenam?

Misters Vinkls, kuram šis jautājums tieši bija domāts, neatbildēja. Viņš novērsās un likās iegrimis melanholiskās pārdomās.

- Snodgras, - misters Pikviks nopietni sacīja. - Kā klājas mūsu draugam, - vai viņš nav slims?

- Nē, - misters Snodgrass atbildēja, un uz viņa jutīgā plakstiņa iedrebējās asara kā lietus lāse uz loga rāmja. - Nē, viņš nav slims.

Misters Pikviks apstājās un pārmaiņus cieši uzskatīja abus savus draugus.

- Vinkl, Snodgras, - misters Pikviks sacīja, - ko tas nozīmē? Kur ir mūsu draugs?

Kas noticis? Runājiet - es jūs lūdzu, ļoti lūdzu - nē, es jums pavēlu, runājiet!

Mistera Pikvika izturēšanās bija tik svinīga, tik cieņas pilna, ka viņam nevarēja pretoties.

- Viņš ir prom, - sacīja misters Snodgrass.

- Prom! - izsaucās misters Pikviks. - Prom!

- Prom, - atkārtoja misters Snodgrass.

- Uz kurieni? - izsaucās misters Pikviks.

- Mēs varam vienīgi minēt, ievērojot šo paziņojumu, - atbildēja misters Snodgrass, izņemdams no kabatas kādu vēstuli un pasniegdams to savam draugam. - Vakarrīt, kad no mistera Vordla saņēma vēstuli, kas ziņoja, ka jūs ar viņa māsu būsit vakarā mājās, varēja vērot, ka skumjas, kas māca mūsu draugu visu iepriekšējo dienu, pieņēmās. Neilgi pēc tam viņš pazuda. Viņš nebija mājās visu dienu, un vakarā «Kroņa» zirgu puisis no Magltonas atnesa šo vēstuli. Tā bija atstāta viņa zināšanā jau no rīta līdz ar stingru piekodinājumu nenodot to agrāk kā vakarā.

Misters Pikviks atvēra vēstuli. To bija rakstījusi viņa drauga roka, un tās saturs bija šāds:

«Manu dārgo Pikvik,

Jūs, mans dārgais draugs, stāvat tālu no daudziem mirstīgo trūkumiem un vājībām, kuras parasts cilvēks nespēj pārvarēt. Jūs nezināt, ko nozīmē piepeši kļūt atstātam no mīļas un apburošas būtnes un krist par upuri neģēļa viltībām, kurš zem draudzības maskas slēpis blēža ņirgas. Es ceru, ka jūs to nekad neuzzināsit.

Katra vēstule, kas adresēta man uz «Ādas Pudeli» Kobemā, Kentā, tiks man nodota... ja es vēl būšu starp dzīvajiem. Es novēršos no pasaules, kas man kļuvusi nīstama. Ja es no tās pavisam aizietu - nepieminiet ar ļaunu un piedodiet. Dzīve, dārgo Pikvik, man ir kļuvusi nepanesama. Gars, kas mūsos liesmo, ir kā nesēja āķis, uz kura karājas pasaules rūpju un bēdu smagā nasta, un, ja šis gars mūs pieviļ, nasta kļūst par smagu, lai to varētu panest. Mēs saļimstam zem tās. Jūs varat pateikt Reišelei... Ak, šis vārds!...

Tresijs Tapmens»

- Mums tūliņ no šejienes jāaizbrauc, - misters Pikviks izsaucās, salocīdams vēstuli. - No mūsu puses nekādā gadījumā nebūtu pieklājīgi palikt šeit pēc tā, kas noticis; un turklāt pienākums mūs sauc doties meklēt savu draugu.

Un, to teicis, misters Pikviks devās uz māju.

Viņa nodoms ātri kļuva zināms. Dedzīgie lūgumi palikt bija ļoti neatlaidīgi, bet misters Pikviks bija nelokāms. Darīšanas, viņš sacīja, prasot viņa tūlītēju klātbūtni. Turpat klāt bija arī vecais garīdznieks.

- Vai jūs patiešām aizbraucat? - viņš vaicāja, pavezdams misteru Pikviku sāņus.

Misters Pikviks atkārtoja savu iepriekšējo lēmumu.

- Tādā gadījumā, - vecais džentlmenis ierunājās, - te būs neliels manuskripts; es gan biju cerējis, ka varēšu jums to pats nolasīt. Kad nomira kāds no maniem draugiem - ārsts, kas strādāja mūsu grāfistes vājprātīgo namā, - es šo manuskriptu atradu starp dažādiem papīriem, ko man bija tiesības vai nu iznīcināt, vai saglabāt, kā man tas liktos labāk. Es tikko varu ticēt, ka manuskripts ir īsts, taču tas noteikti nav mana drauga rokraksts. Bet, vai nu tas būtu īsts ārprātīgā gara ražojums, vai arī dibināts uz kāda nelaimīga cilvēka murgiem (kas man liekas vairāk iespējams), izlasiet to un spriediet pats.

Misters Pikviks paņēma manuskriptu un, izsacīdams daudzus labus novēlējumus un cieņas apliecinājumus, šķīrās no labsirdīgā vecā džentlmeņa.

Daudz grūtāks uzdevums bija atvadīties no Menora fermas iedzīvotājiem, kuri viņiem bija parādījuši tik daudz viesmīlības un laipnības. Misters Pikviks noskūpstīja jaunās lēdijas - mēs gandrīz gribējām sacīt: gluži kā paša meitas, bet, tā kā viņš šajās atvadās, iespējams, ielēja mazliet vairāk siltuma, tad šis salīdzinājums nebūtu īsti piemērots; ar dēla sirsnību apkampa veco lēdiju un ļoti tēvišķīgi papliķēja sārtos vaigus mājkalpotājām, ielikdams katrai plaukstā taustāmākus savus atzinības apliecinājumus. Vēl sirsnīgāka un ilgstošāka bija atvadīšanās no viņu labā, vecā namatēva un mistera Trandla; un tikai tad, kad misters Snodgrass, vairākas reizes saukts, pēdīgi iznāca no kāda tumša gaiteņa, no kurienes viņam drīz sekoja Emīlija (kuras spožās acis bija neparasti nespodras), visiem trim draugiem izdevās atrauties no draudzīgajiem saimniekiem. Lēni iedami projām, viņi daudzas reizes atskatījās uz Menora fermu, un misters Snodgrass meta atpakaļ daudz gaisa skūpstu, pamanījis kaut ko ļoti līdzīgu lēdijas kabatas lakatiņam, ko vicināja no kāda augšstāva loga, - līdz pēdīgi gatves pagrieziens paslēpa veco māju viņu skatieniem.

Magltonā viņi noīrēja karieti līdz Ročestrai. Tajā laikā, kad viņi sasniedza šo pēdēji minēto vietu, bēdu smagums bija tiktāl samazinājies, ka ļāva viņiem ieturēt pavisam lieliskas agrās pusdienas; un, ieguvuši nepieciešamās ziņas, kas attiecās uz ceļu, trīs draugi pēcpusdienā kājām devās tālāk uz Kobemu.

Tā bija brīnišķīga pastaiga; bija jauka jūnija pēcpusdiena, un ceļš veda pa biezu un ēnainu mežu, kurā, maigi šalcot biezajā lapotnē, pūta viegls vējiņš un kuru atdzīvināja zaros sēdošo putnu dziesmas. Efejas un pelēko sūnu bārdas, veidodamas smagus nokarus, kļāvās ap vecajiem kokiem, un mīkstā, zaļā sūna klāja zemi kā zīda paklājs.

Viņi iznāca kādā parkā, kur atradās veca pils, celta Elizabetes laika arhitektūras neparastajā, gleznainajā stilā. Abās pusēs aizstiepās garas staltu ozolu un gobu alejas; svaigajā zālē ganījās lieli briežu ganāmpulki, un šad tad kāds izbiedēts zaķis aiztraucās tik ātri kā ēnas, kuras met vieglie mākoņi, kas kā vasaras gaistošā elpa laižas pāri saulainai peizāžai.

- Ja uz šejieni, - misters Pikviks ieteicās, lūkodamies apkārt, - ja uz šejieni atnāktu visi, ko nomāc tādas pašas kaites kā mūsu draugu, tad, man liekas, ļoti drīz atgrieztos viņu vecā pieķeršanās šai pasaulei.

- Es arī tā domāju, - misters Vinkls atsacīja.

- Un patiešām, - misters Pikviks piemetināja, kad pēc pusstundas gājiena viņi ienāca ciematā, - patiešām, mizantropa izvēle kritusi uz vienu no visjaukākajām un pievilcīgākajām apmešanās vietām, kādas jebkad esmu redzējis.

Šim uzskatam pievienojās kā misters Vinkls, tā arī misters Snodgrass, un, kad viņiem bija parādīts ceļš uz «Ādas Pudeli», kādu tīru, paprāvu ciemata krodziņu, visi trīs ceļotāji devās iekšā un tūliņ jautāja pēc džentlmeņa, vārdā Tapmens.

- Tom, ieved džentlmeņus viesistabā! - saimniece sacīja. Plecīgs lauku puisis atvēra kādas durvis gaiteņa galā, un trīs draugi iegāja garā, zemā istabā, kurā atradās liels skaits fantastiska izskata krēslu ar augstām atzveltnēm un ādas polsterējumu un kura bija greznota ar daudziem dažādiem veciem portretiem un diezgan senlaicīgām, rupji krāsotām gravīrām. Istabas attālākajā galā atradās ar baltu drānu apklāts galds, uz kura bija bagātīgi salikti cepti putni, šķiņķis, alus un viss kas cits, bet pie galda sēdēja misters Tapmens, itin nemaz neizskatīdamies pēc cilvēka, kas atvadījies no pasaules.

Kad draugi ienāca, šis džentlmenis nolika nazi un dakšiņu un skumīgs gāja tiem pretī.

- Necerēju jūs šeit sastapt, - viņš sacīja, satverdams mistera Pikvika roku. - Ļoti laipni no jūsu puses.

- Ah! - misters Pikviks nodvesās, apsēzdamies un noslaucīdams pieri, kas bija nosvīdusi gājienā. - Pabeidziet vien savas pusdienas, un tad iziesim pastaigāties. Es vēlos parunāt ar jums vienatnē.

Misters Tapmens darīja, ko no viņa vēlējās; un misters Pikviks, atspirdzinājies ar krietnu alus malku, gaidīja, kamēr viņa draugs būs brīvs. Pusdienas bija ātri paēstas, un viņi abi kopā izgāja ārā.

Pusstundu viņu augumus varēja vērot soļojam uz priekšu un atpakaļ pa kapsētu, un šajā laikā misters Pikviks ņēmās apkarot sava drauga apņemšanos. Katra viņa argumentu atkārtošana būtu veltīga - jo kura valoda gan spētu piešķirt tiem to enerģiju un spēku, ar kādu tos izsacīja pats lielais autors? Vai nu vientulība bija misteru Tapmenu jau nogurdinājusi, vai arī viņš jutās pilnīgi nespējīgs pretoties daiļrunīgajam aicinājumam, ar ko pie viņa griezās, - nav svarīgi, taču beidzot viņš tam vairs nepretojās.

Viņam neesot svarīgi, misters Tapmens sacīja, kur viņš turpmāk velkot savu dienu nožēlojamās atliekas, un, ja jau viņa draugs piešķirot viņa necilajai sabiedrībai tādu sevišķu nozīmi, tad viņš esot ar mieru dalīties sava drauga piedzīvojumos.

Misters Pikviks smaidīja; viņi spieda viens otram roku un gāja atpakaļ, lai pievienotos saviem biedriem.

Tieši šajā brīdī tad misters Pikviks arī izdarīja to nemirstīgo atklājumu, kas kļuva lepnums un prieks viņa draugiem, bet iesvēla skaudību visu arheologu krūtīs gan pašu mājās, gan svešās zemēs. Viņi bija pasoļojuši garām savas viesnīcas durvīm un jau gājuši gabaliņu pa ciemata ceļu, pirms atgādājās, kur viesnīca īsti atrodas. Kad viņi pagriezās atpakaļ, mistera Pikvika skatiens krita uz mazu, ieplaisājušu un pa daļai zemē iegrimušu akmeni kādas zemnieku mājas durvju priekšā. Viņš apstājās.

- Tas ir ļoti dīvaini, - misters Pikviks ieteicās.

- Kas ir dīvaini? - misters Tapmens atjautāja, cītīgi aplūkodams katru priekšmetu savā tuvumā, tikai ne īsto. - Dievs, pasarg, kas noticis?

Pēdējais izsauciens pauda patiesu pārsteigumu, jo misters Pikviks atklājēja sajūsmā nokrita pie mazā akmens uz ceļiem un ar kabatas lakatiņu sāka slaucīt no tā putekļus.

- Te ir kāds ieraksts, - misters Pikviks izsaucās.

- Vai tas būtu iespējams! - misters Tapmens attrauca.

- Es varu izšķirt, - misters Pikviks turpināja, visiem spēkiem berzēdams akmeni un cieši skatīdamies caur briļļu stikliem, - es varu izšķirt krustu un burtu B un tad T. Tas ir ļoti svarīgi, - misters Pikviks turpināja, pielēkdams kājās. - Tas ir kāds ļoti sens ieraksts, kas varbūt pastāvējis jau ilgi pirms šejienes vecajām nabagmājām. Tam nevar ļaut iet zudumā.

Viņš pieklauvēja pie mājas durvīm. Tās atvēra kāds darbavīrs.

- Vai jūs, mans draugs, zināt, kā šis akmens šeit nokļuvis? - labsirdīgais misters Pikviks apjautājās.

- Nezinu gan, ser, - vīrs pieklājīgi atbildēja. - Tas te jau gulējis ilgi pirms tam, kad piedzimu es vai arī kāds cits no mūsējiem.

Misters Pikviks uzvaroši paskatījās uz savu pavadoni.

- Jūs... jūs... man liekas, neesat tam sevišķi pieķēries, - misters Pikviks ieminējās, trīcēdams satraukumā. - Vai jūs nebūtu ar mieru to pārdot?

- Jā. Bet kas t' šo pirks? - vīrs jautāja ar tādu sejas izteiksmi, kas viņam pašam, iespējams, likās ļoti viltīga.

- Es jums tūliņ dodu par to desmit šiliņus, - misters Pikviks sacīja, - ja jūs to man izraktu.

Var viegli iedomāties ciema iedzīvotāju pārsteigumu, kad misters Pikviks, netaupīdams lielas personiskas pūles (nelielais akmens bija izcelts ar vienu lāpstas dūrienu), pats savām rokām to aiznesa uz viesnīcu un, pēc tam, kad bija rūpīgi nomazgājis, novietoja uz galda.

Pikvikiešu sajūsmai un priekam nebija robežu, kad pacietība un uzcītība, ar kādu viņi mazgāja un skrāpēja, vainagojās sekmēm. Akmens bija nelīdzens un saplaisājis, burti bija ķeburaini un nevienādi, tomēr skaidri izdevās salasīt šādu ieraksta fragmentu:

BILST

EM

PSVI

ŅA.Z

ĪME

Mistera Pikvika acis dzirkstīja sajūsmā, kad viņš sēdēja un mieloja skatienu ar atrasto dārgumu. Viņš bija sasniedzis vienu no savas godkāres lielākajiem mērķiem.

Grāfistē, kas pazīstama kā senatnes atlieku glabātāja, ciematā, kur vēl tagad sastopami vecu laiku pieminekļi, viņš - viņš, Pikvikiešu kluba prezidents, - bija atradis dīvainu un neparastu ierakstu, kura senums nav apšaubāms un kuram pagājuši garām daudzie mācītie vīri, kas še bijuši pirms viņa. Viņš tikko spēja ticēt savām acīm.

- Šis... šis, - viņš sacīja, - liek man izšķirties. Rīt mēs atgriežamies pilsētā.

- Rīt! - viņa izbrīnītie sekotāji izsaucās.

- Rīt, - misters Pikviks atkārtoja. - Šis dārgums tūliņ jānovieto tur, kur to var pamatīgi izpētīt un pienācīgi izprast. Ir vēl cits iemesls, kādēļ speru šo soli. Pēc nedaudzām dienām Ītensvilas pilsētā notiks vēlēšanas, kurās par viena kandidāta aģentu ir misters Perkers, kāds džentlmenis, ar ko es nesen iepazinos. Mēs redzēsim un sīki iepazīsim notikumu, kas tik ļoti interesē ikvienu angli.

- To mēs darīsim! - ar jūsmīgu saucienu atbildēja trīs balsis. Misters Pikviks palūkojās ap sevi. Sekotāju dedzīgums un pieķērība savam vadonim iededza viņā entuziasma kvēli. Viņš bija šo cilvēku vadonis, un viņš to sajuta.

- Nosvinēsim šo laimīgo satikšanos ar sadraudzīgu glāzi! - viņš sacīja.

Šo priekšlikumu, tāpat kā iepriekšējo, uzņēma ar nedalītu piekrišanu. Un, pats savām rokām novietojis vērtīgo akmeni nelielā koka kastītē, ko šim nolūkam bija nopircis no saimnieces, viņš atsēdās atzveltnes krēslā galda galā, un vakars tika veltīts jautrībai un sarunām.

Bija jau pāri vienpadsmitiem - vēla stunda mazajam Kobemas ciematam, - kad misters Pikviks devās uz guļamistabu, kas bija sagatavota viņa uzņemšanai. Viņš atgrūda vaļā spraišļoto logu un, nolicis sveci uz galda, iegrima domās par divu pēdējo dienu straujajiem notikumiem.

Kā laiks, tā vieta rosināja pārdomas; misteru Pikviku no tām iztraucēja baznīcas pulkstenis, nosizdams divpadsmit. Pirmais pulksteņa sitiens misteram Pikvikam bija licies svinīgs, bet, kad izskanēja pēdējais, iestājās nepanesams klusums - misteram Pikvikam bija gandrīz tāda sajūta, it kā viņš būtu zaudējis kādu draugu. Viņš jutās nervozs un uztraukts. Steidzīgi noģērbies, viņš, novietoja sveci kamīnā un likās gultā.

Ikviens būs piedzīvojis to nepatīkamo garastāvokli, kad miesīgs nogurums veltīgi cīnās ar nespēju aizmigt. Tādā stāvoklī šai brīdī atradās misters Pikviks; viņš pagriezās vispirms uz vieniem sāniem, tad uz otriem un neatlaidīgi turēja acis aizvērtas, it kā labinādams sevi laisties miegā. Tas nelīdzēja. Vai nu bezmiegs cēlās no neparastās fiziskās piepūles, ko viņš bija izturējis, vai karstuma, vai izdzertā groka, vai svešās gultas - nav pasakāms, taču viņa domas ļoti satraucošā veidā arvien atgriezās pie baigajiem zīmējumiem apakšstāvā un senajiem nostāstiem, ko tie bija izraisījuši aizvadītajā vakarā. Pusstundu novalstījies, viņš pēdīgi ar nepatiku atzina, ka nav vērts mēģināt aizmigt, tādēļ uzcēlās un šā tā apģērbās. Labāk nodarboties kaut jel ar ko, viņš domāja, nekā gulēt un iztēloties visvisādas šausmas. Viņš paskatījās pa logu - bija ļoti tumšs. Viņš pastaigājās pa istabu - bija ļoti vientulīgi.

Misters Pikviks bija nostaigājis dažas reizes no durvīm līdz logam un no loga līdz durvīm, kad viņam pirmo reizi ienāca prātā garīdznieka manuskripts. Tā bija laba doma. Ja tas nespētu ieinteresēt, tad varbūt varētu aizmidzināt. Viņš izņēma to no svārku kabatas un, pievilcis pie gultas mazu galdiņu, apgrieza svecei degli, uzlika brilles un ķērās pie lasīšanas. Rokraksts bija savāds, bet papīrs ļoti notraipīts un netīrs.

Arī virsraksts lika viņam piepeši sarauties, un viņš nevarēja noturēties, nepārlaidis istabai uzmanīgu skatienu. Taču, iedomādamies, cik absurdi ļaut vaļu šādām jūtām, viņš vēlreiz apgraizīja sveci un sāka lasīt turpmāko.

ĀRPRĀTĪGĀ MANUSKRIPTS

Jā! - ārprātīgā! Kā pirms daudziem gadiem šis vārds būtu satriecis manu sirdi! Kā tas būtu modinājis šausmas, kas reizēm mani sagrāba tā, ka asinis šņākdamas un džinkstēdamas joņoja pa dzīslām, līdz auksta baiļu rasa lieliem pilieniem pārklāja ādu un ceļi sitās kopā aiz izbailēm! Tagad man šis vārds patīk. Tas ir lielisks vārds.

Parādiet man monarhu, kura nikni sarauktā piere jebkad būtu biedējusi vairāk nekā ārprātīgā acu kvēle, parādiet monarhu, kura cilpa un cirvis jebkad bijis kaut uz pusi tik nemaldīgs kā ārprātīgā tvēriens. Ha! ha! Ir brīnišķīgi būt ārprātīgam! Tevi aplūko kā mežonīgu lauvu caur dzelzs restēm... tu griez zobus un kauc visu garo, kluso nakti, un tava smagā ķēde jautri skan... un tu valsties un lokies savā salmu klājienā, šīs lieliskās mūzikas sajūsmināts. Lai dzīvo ārprātīgo nams! O, tā ir burvīga vieta!

Es atminos laiku, kad baidījos no ārprāta, kad mēdzu uztrūkties no miega, krist ceļos un lūgt dievu, lai viņš pasargā mani no mūsu ģimenes lāsta, kad es bēgu no prieka un laimes, lai paslēptos kādā vientuļā vietā, un pavadīju gausas stundas, vērodams, kā progresē drudzis, kuram vajadzēja iznīcināt manas smadzenes. Es zināju, ka ārprāts iejaukts man pašās asinīs un kaulu smadzenēs, ka viena paaudze bija nodzīvojusi šīs sērgas neskarta un ka es biju pirmais, kurā tai vajadzēja atkal parādīties. Es zināju, ka tā tam jābūt; ka tā tas vienmēr bijis un tā tas vienmēr būs; un, kad es ļaužu pārpilnā telpā paslēpos kādā tumšā stūrī un redzēju, ka cilvēki sačukstas un rāda uz mani, un vērš acis pret mani, es zināju, ka viņi stāsta cits citam par cilvēku, kam lemts kļūt ārprātīgam, un tad es aizlavījos projām, lai skumtu vientulībā.

Tā es aizvadīju gadus, garus, garus gadus. Naktis šeit dažreiz ir garas - ļoti garas, bet tās nevar līdzināties tām nemiera pilnajām naktīm ar šausmīgajiem sapņiem, kādas pārdzīvoju toreiz. Man pārskrien aukstas tirpas, tās atceroties. Lieli, tumši stāvi ar viltīgām un ņirdzīgām sejām tupēja istabas stūros un naktī liecās pār manu gultu, vilinot mani kļūt ārprātīgam. Viņi klusi čukstēja, ka grīda vecajā mājā, kur mira mans tēvatēvs, esot notraipīta ar viņa asinīm, - tās viņš traka ārprāta brīdī esot izlējis pats ar savu roku. Es aizspiedu ar pirkstiem ausis, bet viņu kliedzieni dunēja man galvā tik ilgi, līdz skanēja visa istaba - ka vienā paaudzē pirms mana vectēva ārprāts snaudis, bet ka viņa vectēvs gadiem ilgi nodzīvojis pieķēdēts ar rokām pie zemes, lai tam neļautu pašam sevi saplosīt gabalos. Es zināju, ka viņi runā patiesību, - labi zināju. Es to biju izdibinājis jau pirms daudziem gadiem, kaut arī to mēģināja no manis slēpt.

Ha, ha! Es biju viltīgāks par viņiem, lai gan mani uzskatīja par ārprātīgu.

Pēdīgi tas mani pārņēma, un man bija jābrīnās, kā es kādreiz varēju no tā baidīties.

Tagad es mierīgi spēju iet ļaudīs - un smieties un triekt jokus ar labākajiem starp viņiem. Es zināju, ka esmu ārprātīgs, bet viņiem nebija pat aizdomu par to. Kā es sevī līksmoju, kad iedomājos to smalko izmaņu, ar kādu es viņus apmānīju - viņus, kas uz mani bija rādījuši un greizi skatījušies toreiz, kad vēl nebiju ārprātīgs, bet vienīgi baidījos kādu dienu tāds kļūt! Un kā es smējos aiz prieka, kad biju viens un domāju par to, cik labi protu glabāt savu noslēpumu un cik strauji mani labie draugi būtu atrāvušies no manis, ja zinājuši patiesību. Kad pusdienoju divatā ar kādu lielisku, dzīvespriecīgu puisi, es būtu varējis vai spiegt aiz sajūsmas, iedomādamies, cik bāls viņš kļūtu un cik ātri skrietu, ja uzzinātu, ka mīļais draugs, kas sēž cieši blakus, asinādams spožu, mirdzošu nazi, ir ārprātīgais, kam ir visas iespējas un pa pusei arī vēlēšanās iegrūst nazi viņa sirdī. O, tā bija jautra dzīve!

Es kļuvu bagāts, manta man nāca straumēm, un es nodevos izpriecām, kuru pievilcību tūkstoškārt pavairoja apziņa, ka esmu labi saglabājis savu noslēpumu. Es mantoju muižu. Likumu - pat likumu ar tā aso ērgļa aci - apmānīja, un tas nodeva ārprātīga cilvēka rokās apstrīdētos tūkstošus. Kur bija saprāts tiem cilvēkiem, kam veselas smadzenes un ass skatiens? Kur bija likumu zinātāju izveicība, kuri tik dedzīgi vismazākās vainas atrašanā? Ārprātīga cilvēka viltība tos visus bija apvedusi ap stūri...

Man bija nauda. Kā centās iegūt manu labvēlību! Es šķaidījos ar to bagātīgi. Kā mani cildināja! Kā manā priekšā zemojās trīs lepnie, valdonīgie brāļi! Viņu vecais tēvs ar sirmu galvu arī - tāda uzmanība - tāda cieņa - tāda uzticīga draudzība, - ak, viņš dievināja mani. Vecajam vīram bija meita - māsa jaunajiem cilvēkiem, un visi pieci bija nabadzīgi. Es biju bagāts un, kad apprecēju meiteni, redzēju viņas trūcīgo radinieku sejās rotājamies triumfa smaidus, jo viņi domāja par savu labi izstrādāto plānu un lielisko ieguvumu. Bet smaidīt taču vajadzēja man. Smaidīt? Nē, skaļi smieties un plēst sev matus, un valstīties pa zemi, spiedzot aiz prieka. Viņi pat neiedomājās, ka saprecinājuši meiteni ar ārprātīgo.

Tomēr nē! Ja viņi to zinājuši - vai būtu meiteni saudzējuši? Kas ir māsas laime pret viņas vīra zeltu! Visvieglākā spalviņa, ko es varu aizpūst gaisā, pret lielisko ķēdi, kas rotā manu augumu!

Lai gan biju viltīgs, vienā ziņā tomēr tiku apmānīts. Ja es nebijis ārprātīgs - jo, lai gan mēs, ārprātīgie, esam diezgan attapīgi, tomēr dažkārt apjūkam, - tad būtu zinājis, ka meitene drīzāk būtu vēlējusies, lai viņu sastingušu un aukstu ieliktu drūmā svina zārkā, nevis kā apskaustu līgavu ievestu manā bagātajā un mirdzošajā namā. Es būtu zinājis, ka viņas sirds pieķērusies kādam tumšacainam zēnam, kura vārdu viņa reiz, es dzirdēju, izdvesa savā nemierīgajā miegā; un es būtu zinājis, ka viņa ir upurēta man, lai izrautu no nabadzības veco sirmgalvi tēvu un augstprātīgos brāļus.

Es tagad vairs neatceros augumus un sejas, bet zinu, ka meitene bija skaista. Es to zinu, jo gaišajās mēness naktīs, kad uztrūkstos no miega un visapkārt valda klusums, es redzu, ka šīs kameras vienā stūrī klusi un nekustīgi stāv kāds viegls, izdēdējis sievietes augums ar gariem, melniem matiem, kas, līdami pār viņas muguru, sakustas ne no šīs zemes vēja pūsmām, un viņas acis, kas nekad nemirkšķinās, nekad neaizveras, ir cieši pievērstas man. Klusu! Asinis sastingst man sirdī, kad es šo rakstu, - tā ir viņa; seja ļoti bāla, un acīs stiklains spīdums, bet es tās labi pazīstu. Viņa nekad nepakustas, nekad nesavelk pieri vai lūpas, kā dara citi, kas dažreiz pilda šo istabu; bet man viņa sagādā daudz lielāku drausmu nekā tās parādības, kas mani kārdināja pirms daudziem gadiem, - viņa nāk tieši no kapa un ir tik ļoti līdzīga nāvei.

Gandrīz veselu gadu es redzēju, kā šī seja kļuva arvien bālāka; gandrīz veselu gadu redzēju, ka pār viņas skumīgo vaigu slepus lija asarās, bet nezināju iemesla.

Taču pēdīgi es to izdibināju. Ilgi tas no manis nebija noslēpjams. Viņa nekad mani nebija mīlējusi; es arī nekad nedomāju, ka viņa mani mīlētu; viņa nicināja manu bagātību un ienīda greznību, kurā dzīvoja, - un to nu es nebiju gaidījis. Viņa mīlēja citu. Par tādu iespēju pat nebiju iedomājies. Mani pārņēma dīvainas izjūtas, un domas, ko manī radīja kāds noslēpumains spēks, virpuļoja manās smadzenēs. Viņu es neienīdu, lai gan ienīdu jaunekli, par kuru viņa vēl vienmēr raudāja. Es nožēloju - jā, nožēloju - nelaimīgo dzīvi, kādai viņu bija nolēmuši bezjūtīgie un patmīlīgie radinieki. Es zināju, ka ilgi viņa nedzīvos, bet doma, ka viņa pirms nāves varētu dot dzīvību kādai nelaimīgai būtnei, kam lemts nodot ārprātu tālāk saviem pēcnācējiem, lika man izšķirties. Es apņēmos viņu nogalināt.

Daudzas nedēļas es domāju par indi, tad par noslīcināšanu, tad par uguni. Kāds lielisks skats - greznā māja liesmās, un ārprātīgā vīra sieva pārvēršas pelnos.

Padomājiet, kāds joks - liels atalgojums par vainīgā uzrādīšanu, un kāds cilvēks ar veselu prātu šūpotos vējā par darbu, ko viņš nekad nav darījis; un tas viss ārprātīgā viltības dēļ! Es par to bieži prātoju, taču beidzot no tā atteicos. Ai, kāds baudījums dienu pēc dienas asināt bārdas nazi, taustīt tā asmeni un iedomāties dziļo brūci, kādu radītu viens plānā, spožā asmens grieziens!

Beidzot vecie rēgi, kas tik bieži ieradās pie manis agrāk, iečukstēja man ausī, ka īstais laiks pienācis, un iespieda manā rokā atvāzto nazi. Es to cieši satvēru, klusi piecēlos no gultas un noliecos pār aizmigušo sievu. Seju viņa bija aizsegusi ar rokām.

Uzmanīgi atņēmu rokas nost un tās gurdeni noslīga uz viņas krūtīm. Viņa bija raudājusi, jo asaru pēdas uz vaigiem vēl nebija nožuvušas. Viņas seja bija klusa un mierīga, un pat tad, kad es tajā skatījos, viņas bālos vaibstus apgaismoja rāms smaids.

Lēni uzliku roku uz sievas pleca. Viņa sakustējās - tas bija tikai gaistoša sapņa iespaidā. Es atkal noliecos pār viņu. Viņa iekliedzās un pamodās.

Viena manas rokas kustība, un viņa nekad vairs nebūtu izdvesusi nedz kliedzienu, nedz skaņu. Bet es satrūkos un atrāvos. Viņas acis cieši lūkojās manī. Es nezinu, kā tas gadījās, bet tās mani padarīja gļēvu un bailīgu; es nodrebēju šo acu priekšā. Viņa piecēlās no gultas, vēl vienmēr cieši un neatlaidīgi skatīdamās uz mani. Es drebēju; rokā man bija nazis, bet es nevarēju pakustēties. Viņa devās uz durvīm. Tām tuvodamās, viņa pagriezās un novērsa acis no manas sejas. Burvība bija lauzta. Es metos uz priekšu un sagrābu viņu aiz rokas. Izgrūzdama kliedzienu pēc kliedziena, viņa nokrita pie zemes.

Tagad es viņu būtu varējis nogalināt bez cīņas, bet mājā visi bija sacelti kājās. Es dzirdēju soļu troksni kāpnēs. Noliku bārdas nazi parastajā vietā, atvēru durvis un skaļi saucu pēc palīdzības.

Viņi atskrēja, pacēla manu sievu un noguldīja gultā. Vairākas stundas viņa nogulēja bez samaņas, bet, kad dzīvība, redze un runas spējas atgriezās, saprāts bija viņu atstājis un viņa mežonīgi un nevaldāmi trakoja.

Atsauca ārstus - ievērojamus vīrus, kas grezni ģērbtu kalpotāju pavadībā piebrauca pie manas mājas ar lieliskiem zirgiem ērtās karietēs. Nedēļām ilgi tie uzturējās pie viņas gultas. Tie pulcējās blakus istabā un ilgi apspriedās klusās un svinīgās balsīs.

Kāds no viņiem, visgudrākais un visslavenākais, paveda mani sāņus un, lūgdams būt gatavam uz visļaunāko, pateica man - man, ārprātīgajam! - ka mana sieva zaudējusi prātu. Viņš stāvēja man cieši blakus pie vaļēja loga, uzlicis roku uz mana elkoņa un skatīdamies man sejā. Ar vienu grābienu es viņu varēju nosviest lejā uz ielas. Tas būtu bijis labs joks, bet apdraudēts bija mans noslēpums, tādēļ ļāvu viņam aiziet. Dažas dienas vēlāk tie pasacīja, ka man viņa jāturot uzraudzībā - man jārūpējoties par sargu.

Man! Es izgāju klajos laukos, kur neviens mani nevarēja dzirdēt, un smējos tik skaļi, līdz gaiss skanēja.

Nākamajā dienā viņa nomira. Sirmais, vecais vīrs pavadīja viņu līdz kapam, un lepnie brāļi nobirdināja pa asarai pār māsas nejūtīgo līķi, kuras ciešanas, viņai dzīvai esot, bija uzlūkojuši ar bezsirdīgu vienaldzību. Tās viss uzkurināja manu slepeno prieku, un, kad mēs braucām mājās, es, slēpdamies aiz balta kabatas lakatiņa, ko turēju sev pie sejas, smējos, līdz acīs saskrēja asaras.

Taču, lai gan biju izpildījis savu nodomu un viņu nogalinājis, es jutos nemierīgs un satraukts un nojautu, ka drīz vien mans noslēpums tiks atklāts. Nevarēju noslēpt mežonīgo jautrību un prieku, kas manī virda un lika man, kad biju mājās viens, lēkāt, plaukšķināt rokas, diet riņķu riņķiem un skaļi aurot. Kad izgāju no mājas un redzēju rosīgos ļaužu pūļus steidzamies pa ielām vai kad biju teātrī un dzirdēju mūzikas skaņas un redzēju ļaudis dejojam, es izjutu tādu līksmību, ka būtu varējis mesties starp viņiem, saplosīt viņus gabalu gabalos un kaukt aiz sajūsmas. Bet es tikai griezu zobus, spēru kājas pret grīdu un cirtu asos nagus savās rokās. Saturējos, un neviens vēl nezināja, ka esmu ārprātīgs.

Atminos - un tas ir viens no pēdējiem notikumiem, ko spēju atminēties, jo tagad es jaucu īstenību ar sapņiem, un, tā kā man ir tik daudz ko darīt un mani šeit vienmēr steidzina, tad neatliek laika atšķirt sapņus no īstenības, kas kaut kā dīvaini sajaukušies, - es atminos, kā pēdīgi atklājās mans noslēpums. Ha, ha! Man liekas, patlaban redzu to izbaiļu pilnos skatienus un sajūtu, cik viegli es tos atsviedu no sevis, triecu savas sažņaugtās dūres to bālajās sejās, bet tad metos prom kā vējš un atstāju tos kliedzam un saucam tālu aiz sevis. Kad par to domāju, manī rodas milža spēks.

Paskatieties, kā šis dzelzs stienis saliecas no mana negantā rāviena. Es to varētu salauzt kā zariņu, bet te ir tik gari gaiteņi ar daudzām durvīm - man liekas, es neatrastu ceļu, un, ja arī atrastu, zinu, ka šeit lejā ir dzelzs vārti, kurus viņi vienmēr tur aizslēgtus un aizbultētus. Viņi saprot, kāds gudrs ārprātīgais esmu bijis, un lepojas, ka var mani šeit turēt izrādīšanai.

Kā tas bija?... Jā, es biju izgājis. Atgriezos mājās vēlu vakarā un uzzināju, ka lepnākais no trim lepnajiem brāļiem mani gaidot - esot neatliekama lieta, tā viņš sacījis, - to labi atceros. Es ienīdu šo vīru ar visu neprātīgā naidu. Neskaitāmas reizes manas rokas bija tiekušās viņu saplosīt. Man sacīja, ka viņš esot šeit. Es ātri uzskrēju pa kāpnēm. Viņš teicās vēloties ar mani pāris vārdu parunāt. Es atlaidu kalpotājus.

Bija vēls, un mēs bijām vieni - pirmo reizi.

Sākumā es piesardzīgi izvairījos uz viņu skatīties, jo zināju to, ko viņš pat iedomāties nevarēja, - un lepojos ar šo zināšanu, - ka manās acīs liesmo ārprāta uguns.

Dažas minūtes mēs sēdējām klusēdami. Pēdīgi viņš sāka runāt. Mana nesenā uzdzīvošana un dīvainās piezīmes, ko es esot izteicis tik drīz pēc viņa māsas nāves, apvainojot tās piemiņu. Apkopodams vairākus apstākļus, ko sākumā neesot ievērojis, viņš domājot, ka es esot apgājies ar viņa māsu ļauni. Viņš gribot zināt, vai pareizi spriežot, pieņemdams, ka es vēloties mest negodu uz viņas piemiņu un izrādīt necieņu viņas ģimenei. Pienākums pret uniformu, ko viņš valkājot, pavēlot viņam prasīt šo paskaidrojumu.

Šim cilvēkam bija patents uz virsnieka vietu armijā - patents, kas nopirkts par manu naudu un viņa māsas nelaimi. Šis cilvēks bija galvenais sazvērestībā pret mani, lai noķertu mani cilpā un sagrābtu manu bagātību. Šis cilvēks bija visvairāk pūlējies, lai piespiestu savu māsu ar mani salaulāties, labi zinādams, ka tā savu sirdi atdevusi tam pīkstuļa puikam. Pienākums! Pienākums pret viņa uniformu! Viņa negoda livreju!

Pavērsu pret viņu acis - es vairs nevarēju atturēties, - bet nerunāju ne vārda.

Redzēju, kā mans skatiens lika viņam pēkšņi pārmainīties. Viņš. bija drosmīgs vīrs, tomēr nobālēja un parāva atpakaļ savu krēslu. Es pievilku savējo viņam tuvāk un, kad iesmējos - man bija ļoti jautri, - redzēju viņu nodrebam. Sajutu, ka ārprāts manī pieņemas. Viņam bija bailes no manis.

«Jūs ļoti mīlējāt savu māsu, kad viņa bija dzīva,» es sacīju, «ļoti.»

Viņš nemierīgi palūkojās visapkārt, un es redzēju, ka viņa roka satver krēsla atzveltni, bet viņš nesacīja ne vārda.

«Jūs nelieti!» es iesaucos. «Es jūs pazīstu, es atklāju jūsu velnišķīgo sazvērestību pret mani. Es zinu, ka viņas sirds bija saistīta pie cita, pirms jūs viņu piespiedāt precēties ar mani. Es to zinu... es zinu!»

Viņš piepeši uzlēca no krēsla, atvēzēja to pret mani un lika man atkāpties, jo runādams es visu laiku biju virzījies viņam tuvāk.

Es drīzāk kliedzu nekā runāju, jo jutu savās dzīslās mutuļojam nevaldāmas kaislības, bet vecie rēgi šķita čukstam un vilinām mani izraut viņam sirdi.

«Nolādētais!» iesaucos, pielēkdams kājās un mezdamies viņam virsū. «Es viņu nogalināju. Esmu ārprātīgs. Gals tev! Asinis, asinis! Man vajag asiņu!»

Ar vienu sitienu pavērsu sāņus krēslu, ar ko viņš šausmās man svieda, un saķēros ar viņu; ar smagu rīboņu mēs abi novēlamies uz grīdas.

Tā bija lieliska cīņa, jo viņš bija liels, spēcīgs vīrs, kas cīnījās par savu dzīvību, bet es - spēkpilns ārprātīgais, kas alka viņu iznīcināt. Zināju, ka nekāds spēks nespēj līdzināties manējam, un man bija taisnība. Atkal taisnība, lai gan biju ārprātīgs! Viņa pretošanās kļuva arvien vājāka Es uzliku celi uz viņa krūtīm un ar abām rokām cieši satvēru viņa muskuļaino kaklu. Viņa seja kļuva sarkana, acis izspiedās no dobuļiem un mēle izkārās no mutes, it kā viņš mani mēdītu. Es spiedu vēl stiprāk.

Piepeši ar skaļu brīkšķi atsprāga durvis un pa tām iebrāžas bars cilvēku, kliegdami cits caur citu, lai savaldot ārprātīgo.

Mans noslēpums bija atklāts, un tagad man atlika vienīgi cīnīties par brīvību. Es biju kājās, pirms kāds paguva man pieskarties, metos starp uzbrucējiem un attīrīju ceļu ar savām stiprajām rokām, it kā tajās būtu cirvis un es ar to viņus gāztu no kājām.

Sasniedzu durvis, pārlēcu pār margām un pēc mirkļa jau biju uz ielas.

Ātri skrēju taisni uz priekšu, un neviens neuzdrošinājās mani apturēt. Dzirdēju soļu dipoņu aizmugurē, un divkāršoju ātrumu. Dipoņa kļuva arvien vājāka un vājāka, līdz pēdīgi tālumā apklusa pavisam, bet es traucos uz priekšu, pāri purviem un strautiņiem, pāri žogiem un mūriem, izgrūzdams mežonīgus kliedzienus, kurus uztvēra dīvainās būtnes, kas no visām pusēm mani apstāja un piebalsodamas pastiprināja saucienus, līdz skanēja viss gaiss. Mani savās rokās nesa dēmoni, kas drāzās līdzi vējam, nogāza savā ceļā visus šķēršļus un grieza mani riņķī ar tādu sparu un ātrumu, ka man apreiba galva, līdz pēdīgi viņi ar spēcīgu triecienu nometa mani un es smagi nokritu zemē. Kad pamodos, atrados šeit - šajā nejēdzīgajā kamerā, kur reti iespīd saules gaisma un kur mēness stari iezogas vienīgi tādēļ, lai parādītu tumšās ēnas ap mani un kluso stāvu tā parastajā stūrī. Kad guļu nomodā, dažreiz dzirdu savādus spiedzienus un kliedzienus, kas atskan kaut kur šajā lielajā mājā. Kas tie par kliedzieniem, nezinu, bet tie nekad nenāk no tā bālā stāva, ne arī viņš tos ievēro. No pirmajām mijkrēšļa ēnām līdz rīta gaismas svīdumam tas nekustīgi stāv vienmēr tajā pašā vietā, klausīdamies mūzikā, ko rada mana dzelzs ķēde, un vērodams manu lēkāšanu pa salmu gultu.

Manuskripta beigās ar citu roku bija pierakstīta šāda piezīme:

«Nelaimīgais cilvēks, kura murgi šeit uzrakstīti, noder par bēdīgu piemēru tam, kādas postošas sekas rodas, ja jaunībā nepareizi izlieto enerģiju un nododas ilgstošām pārmērībām, līdz to iespaids vairs nav izlabojams. Viņa jaunības dienu neprātīgās trakulības, izlaidība un uzdzīve radīja drudzi un murgus. No tā kā pirmās sekas radās maldīga iedoma, ka viņa ģimenē pastāv iedzimts ārprāts, iedoma, kas dibinās uz labi pazīstamu medicīnas teoriju, ko vieni noteikti aizstāv, bet otri tikpat noteikti apkaro.

Tas radīja pastāvīgi drūmu garastāvokli, kas ar laiku pārvērtās par garīgu slimību un pēdīgi izbeidzās ar traku ārprātu. Ir pietiekams pamats ticēt, ka notikumi, ko viņš izklāstījis, kaut arī slimas iztēles izkropļoti, patiešām notikuši. Tiem, kas pazina viņa jaunības netikumus, atliek vienīgi pabrīnīties, kā viņa kaislības, kad tās vairs neapvaldīja saprāts, nepavedināja viņu izdarīt vēl briesmīgākus darbus.»

Kad misters Pikviks beidza lasīt vecā garīdznieka manuskriptu, svece bija nodegusi līdz pat svečturim, un, kad gaisma bez iepriekšējas brīdinošas noraustīšanās nodzisa, viņa uzbudinātie nervi stipri satraucās. Ātri nosviedis tos apģērba gabalus, ko bija uzvilcis, kad piecēlās no savas nemierīgās gultas, un pametis visapkārt baiļpilnu skatienu, viņš vēlreiz steidzīgi ierāpās palagos un drīz vien cieši iemiga.

Kad misters Pikviks atmodās, saule spoži spīdēja istabā un rīts jau bija labā gabalā. Drūmais garastāvoklis, kas viņu nomāca iepriekšēja vakarā, bija izzudis līdz ar tumšajām ēnām, kas klāja apkārtni, un viņa domas un jūtas bija tikpat gaišas un priecīgas kā rīts. Pēc spēcinošām brokastīm četri džentlmeņi, kurus pavadīja cilvēks, kas nesa koka kastītē ievietoto akmeni, kājām devās uz Greivzendu. Viņi sasniedza šo pilsētu apmēram vienos (bagāža bija nosūtīta tieši no Ročestras uz Sitiju), un, tā kā viņiem palaimējās dabūt ārējās sēdvietas pasta karietē, viņi tai pašā dienā miesīgi un garīgi spirgti ieradās Londonā.

Nākošās trīs četras dienas aizņēma nepieciešamā sagatavošanās ceļojumam uz Ītensvilu. Tā kā šis ļoti svarīgais pasākums prasa, lai to apgaismotu atsevišķā nodaļā, mēs tās nedaudzās rindas, kas atlikušas līdz šīs nodaļas beigām, varam veltīt, lai īsumā atstāstītu arheoloģiskā atraduma vēsturi.

No kluba protokoliem uzzinām, ka nākamajā vakarā pēc viņu atgriešanās misters Pikviks par atradumu referēja kluba pilnsapulcē un izsacīja daudzus atjautīgus un erudītus apsvērumus par ieraksta nozīmi. Uzzinām arī, ka kāds prasmīgs mākslinieks izgatavoja šī akmenī iegravētā retuma precīzu attēlu un piesūtīja Karaliskajai arheologu biedrībai un citām zinātniskām biedrībām; ka polemiskie sacerējumi, kas tika uzrakstīti par šo tematu, sacēla daudz skaudības un greizsirdības; ka misters Pikviks pats uzrakstīja brošūru, kurā ietilpa deviņdesmit sešas lapas ļoti smalkā drukā un divdesmit septiņi dažādi ieraksta iztulkojumi; ka trīs veci džentlmeņi atstāja savus vecākos dēlus ar šiliņu kabatā par to, ka viņi iedrošinājās apšaubīt ieraksta senumu, un ka viens entuziasts priekšlaicīgi izbeidza dzīvi aiz izmisuma, ka nav spējīgs izdibināt ieraksta nozīmi; ka par šo atradumu septiņpadsmit vietējās un ārzemju biedrības izvēlēja misteru Pikviku par goda biedru; ka neviena no septiņpadsmit biedrībām nevarēja ierakstu izdibināt, bet ka visas septiņpadsmit piekrita, ka tas ir ļoti neparasts.

Tiesa, misters Blotons - viņa vārdu mūžīgi nicinās visi tie, kas cienī noslēpumaino un cildeno, - misters Blotons, mēs sakām, izrādīdams šaubas un pieķeršanos sīkumiem, kāda raksturīga maziskam garam, atļāvās izteikt savu redzes viedokli, kas bija tikpat nicināms, cik smieklīgs. Misters Blotons ar negodīgu vēlēšanos aptumšot Pikvika nemirstīgā vārda spožumu personīgi uzņēmās ceļojumu uz Kobemu un atgriezies teica klubā runu, kurā sarkastiski atzīmēja, ka viņš esot redzējis to cilvēku, no kura akmens nopirkts, ka šis cilvēks uzskatot akmeni par senu, bet kategoriski noliedzot ieraksta senumu, jo, pēc viņa izteicieniem, viņš to pats brīvā brīdī esot kaut kā iecirtis un tas attēlojot burtus, ar kuriem gribēts izsacīt ne vairāk, ne mazāk kā vienkāršo teicienu: «Bils Stempss, viņa zīme»; un ka misters Stempss, nebūdams radis rakstīt oriģinālus sacerējumus un vairāk būdams draugos ar vārdu skaņām nekā ar ortogrāfijas stingrajiem likumiem, aizmirsis pierakstīt savam kristāmajam vārdam un uzvārdam nobeiguma «s».

Pikvika klubs, kā jau to varēja sagaidīt no tik apgaismotas organizācijas, uzņēma šo ziņojumu ar nicināšanu, kādu tas pelnījis, izslēdza uzpūtīgo un stūrgalvīgo Blotonu no savām rindām un piešķīra misteram Pikvikam kā uzticības un atzinības zīmi zelta brilles; atbildot uz to, misters Pikviks lika uzgleznot savu portretu un piekārt to klubā pie sienas, - starp citu, šo portretu viņš nevēlējās iznīcināt, kļuvis dažus gadus vecāks.

Misters Blotons bija gan izmests no kluba, tomēr nebija uzvarēts. Arī viņš uzrakstīja brošūru, adresēja to šīm septiņpadsmit zinātniskajām biedrībām, atkārtodams savu iepriekšējo paziņojumu, un diezgan skaidri izsacīja uzskatu, ka minētās septiņpadsmit zinātniskās biedrības esot septiņpadsmit «šarlatāni». Kad tas sacēla septiņpadsmit zinātnisko biedrību tikumisko sašutumu, parādījās dažas jaunas brošūras; ārzemju zinātniskās biedrības uzsāka sarakstīšanos ar vietējām zinātniskajām biedrībām; vietējās zinātniskās biedrības pārtulkoja ārzemju zinātnisko biedrību brošūras angliski; ārzemju zinātniskās biedrības pārtulkoja vietējo zinātnisko biedrību brošūras visādās valodās, un tā sākās slavenā zinātniskā diskusija, kas pazīstama visā pasaulē kā «Pikvika polemika».

Bet zemiskais mēģinājums ievainot misteru Pikviku krita atpakaļ uz paša melīgā autora galvu. Septiņpadsmit zinātniskās biedrības vienbalsīgi atzina, ka uzpūtīgais Blotons ir uzbāzīgs nejēga, un ķērās pie darba, lai izdotu vēl vairāk traktātu. Un līdz šai dienai akmens ir un paliek neizprotams piemineklis mistera Pikvika diženumam un nezūdama trofeja, kas liecina par viņa ienaidnieku maziskumu.

XII NODAĻA

kurā aprakstīts kāds ļoti svarīgs mistera Pikvika solis, kam tikpat svarīga nozīme viņa dzīvē kā šajā vēstījumā

Mistera Pikvika dzīvoklis Gosvelstrītā, kaut diezgan pieticīgs, bija ne tikai ļoti glīts un ērts, bet arī īsti piemērota uzturēšanās vieta cilvēkam ar tādu apdāvinātību un novērošanas spējām kā viņam. Viesistaba atradās pirmajā stāvā ielas pusē, bet guļamistaba - otrajā stāvā ielas pusē, un tādējādi, vai nu viņš sēdēja pie galda viesistabā, vai stāvēja pie spoguļa guļamistabā, viņam bija vienlīdz laba izdevība novērot cilvēku dabu visās daudzajās fāzēs, kādās tā parādījās tajā ielā, kas bija tikpat iecienīta, cik ļaužu pārpilna. Viņa dzīvokļa saimniece misis Bārdla - kāda nelaiķa muitas ierēdņa atraitne un vienīgā mantiniece - bija piemīlīga sieviete ar nemierīgu raksturu un patīkamu ārieni, turklāt ar dabas dotām pavāres dāvanām, ko mācības un ilggadēja prakse bija izvērtušas par apbrīnojamu meistarību. Šeit nebija nedz bērnu, nedz kalpotāju, nedz putnu. Mājā dzīvoja vēl vienīgi kāds liela auguma vīrs un mazs zēns; pirmais bija īrnieks, otrais - misis Bārdlas pēcnācējs. Lielais vīrs ieradās mājās vienmēr tieši pulksten desmitos vakarā un tūdaļ likās gulēt ļoti niecīgā gultiņā sētas puses istabā; māstera Bārdla bērnišķīgās rotaļas un ģimnastiskie vingrinājumi norisinājās vienīgi uz kaimiņu ietvēm un pa notekām. Tīrība un miers valdīja mājā, un mistera Pikvika griba tajā bija likums.

Katram, kas bija iepazinies ar minētajām šīs mājas paražām un kas labi pazina mistera Pikvika apbrīnojamo nosvērtību, viņa izskats un izturēšanās iepriekšējās dienas rītā pirms paredzētā ceļojuma uz Ītensvilu būtu likušies ļoti noslēpumaini un neizprotami. Viņš ātriem soļiem staigāja pa istabu uz priekšu un atpakaļ, ik pēc katrām trim minūtēm izbāza galvu pa logu, pastāvīgi skatījās pulkstenī un izrādīja daudz citu nepacietības izpausmju, kas ar viņu parasti nenotika. Bija redzams, ka viņam padomā kaut kas ļoti svarīgs, bet, kas īstenībā, to pat misis Bārdla nebija varējusi atklāt.

- Misis Bārdla, - misters Pikviks pēdīgi sacīja, kad piemīlīgā sieviete tuvojās ieilgušās dzīvokļa uzkopšanas noslēgumam.

- Jā, ser, - misis Bārdla atsaucās.

- Jūsu mazais zēns ir ļoti ilgi projām.

- Nu, ser, līdz Boro ir labs ceļa gabals, - misis Bārdla atbildēja.

- Ahā, - misters Pikviks sacīja, - pilnīgi pareizi, tā tas ir.

Misters Pikviks apklusa, un misis Bārdla atsāka putekļu slaucīšanu.

- Misis Bārdla, - misters Pikviks ieteicās, kad bija pagājušas dažas minūtes.

- Jā, ser, - misis Bārdla atkal atsaucās.

- Vai jūs domājat, ka divu cilvēku uzturēšana radītu daudz lielākus izdevumus nekā viena?

- Ak mister Pikvik! - misis Bārdla attrauca, nosarkdama līdz pašai aubes maliņai, jo viņai likās, ka pamanījusi īrnieka acīs pamirgojam gatavību doties laulībā. - Ak mister Pikvik, kālab šāds jautājums?

- Nu, bet kā jūs domājat? - misters Pikviks neatlaidās.

- Tas atkarīgs... - misis Bārdla teica, tuvinādama putekļu slaukāmo lupatu mistera Pikvika elkonim, kas bija nolikts uz galda. - Tas, ziniet, mister Pikvik, ļoti lielā mērā atkarīgs no cilvēka; no tā, ser, vai viņš ir taupīgs un rūpīgs cilvēks.

- Jums pilnīgi taisnība, - misters Pikviks atbildēja, - bet cilvēkam, ko es esmu noskatījis (še viņš ļoti cieši uzlūkoja misis Bārdlu), es domāju, piemīt šīs īpašības; un bez tam viņam, misis Bārdla, ir vērā ņemama dzīves pieredze un krietni daudz prāta asuma, kas man var būt ļoti noderīgs.

- Ak mister Pikvik! - misis Bārdla ieminējās, un sārtums atkal sacēlās līdz aubes malai.

- Par to es esmu pārliecināts, - misters Pikviks apstiprināja, kļūdams enerģisks, kā jau parasti, runājot par tematu, kas viņu interesēja. - Par to esmu tiešām pārliecināts; un, patiesību sakot, misis Bārdla, es esmu izšķīries.

- Ak dievs, ser! - misis Bārdla izsaucās.

- Jums tas pašlaik liksies ļoti dīvaini, - piemīlīgais misters Pikviks teica, labsirdīgi paskatīdamies uz sarunu biedreni, - ka es nekad par šo jautājumu neesmu ar jums aprunājies un pat neesmu to pieminējis, pirms šorīt aizsūtīju jūsu mazo zēnu projām no mājas. Vai ne?

Misis Bārdla varēja atbildēt vienīgi ar skatienu. Viņa bija ilgi dievinājusi misteru Pikviku no attāluma, bet te nu viņa uzreiz jutās pacelta virsotnē, līdz kurai viņas vispārdrošākās un neprātīgākās cerības nekad nebija uzdrīkstējušās sniegties. Misters Pikviks gatavojas viņu bildināt... iepriekš pārdomāts plāns... viņas mazais zēns aizsūtīts uz Boro, lai netraucētu... cik apdomīgi... cik uzmanīgi!

- Nu, - misters Pikviks sacīja, - kā jūs domājat?

- Ai mister Pikvik, - misis Bārdla atteica, trīcēdama aiz satraukuma, - jūs esat ļoti labs, ser.

- Tas jums aiztaupīs krietni daudz rūpju, vai ne? - misters Pikviks aizrādīja.

- Ai ser, es nekad neesmu domājusi par rūpēm, - misis Bārdla atbildēja, - un, protams, tad es jums par patikšanu uzņemtos vēl vairāk rūpju nekā agrāk; tas ir tik laipni no jūsu puses, mister Pikvik, ka jūs tik daudz domājat par manu vientulību.

- Patiesībā, - misters Pikviks sacīja, - es nekad par to neesmu domājis. Bet tagad, kad es atradīšos pilsētā, jums vienmēr būs kāds ar ko pasēdēt. Pats par sevi saprotams.

- Ak, tad es būtu ļoti laimīga sieviete, - misis Bārdla attrauca.

- Un jūsu mazais dēliņš... - misters Pikviks iesaka.

- Lai dievs viņu svētī! - misis Bārdla iestarpināja, ar šņukstienu izpauzdama mātes jūtas.

- Arī viņam tagad būs biedrs, - misters Pikviks turpināja, - jautrs biedrs, kas viņam iemācīs - par to es varu galvot - vienā nedēļā vairāk triku, nekā viņš varētu iemācīties veselā gadā.

Un misters Pikviks labsirdīgi pasmaidīja.

- Ak mīļais... - misis Bārdla izdvesa.

Misters Pikviks satrūkās.

- Ak tu mīļais, labais, draiskulīgais dārgumiņ! - misis Bārdla izsaucās un bez tālākas vilcināšanās piecēlās no krēsla un apmeta rokas misteram Pikvikam ap kaklu, ļaudama vaļu veselām asaru brāzmām un šņukstienu koriem.

- Dievs, apžēlojies! - pārsteigtais misters Pikviks iesaucās. - Misis Bārdla, mana labā... ak vai, kāda situācija... lūdzu, padomājiet taču... Misis Bārdla, tā nevar... ja kāds ienāktu...

- O, lai viņi nāk! - misis Bārdla attrauca kā bez atmaņas. - Es tevi nekad neatstāšu... mīļā, labā, dārgā dvēsele.

Un izsacīdama šos vārdus, misis Bārdla apskāva viņu vēl ciešāk.

- Lai dievs man žēlīgs! - misters Pikviks izsaucās, visiem spēkiem pūlēdamies atbrīvoties. - Es dzirdu, kāds nāk augšā pa kāpnēm. Nē taču, nē! Esiet jel prātīga, nevajag!

Bet lūgumi un pārmetumi bija veltīgi, jo misis Bārdla bija paģībusi mistera Pikvika rokās, un, pirms viņš paspēja to nosēdināt uz krēsla, istabā ienāca māsters Bārdls, ievezdams misteru Tapmenu, misteru Vinklu un misteru Snodgrasu.

Misters Pikviks bija tik ļoti satriekts, ka nevarēja ne pakustēties, ne parunāt. Viņš stāvēja, turēdams maigo nastu rokās, un ar tukšu skatienu vērās savu biedru sejās, pat nemēģinādams sasveicināties vai tiem ko paskaidrot. Tie savukārt skatījās uz viņu, un māsters Bārdls savukārt skatījās uz visiem.

Pikvikiešu pārsteigums bija tik satriecošs un mistera Pikvika apjukums tik ārkārtīgs, ka viņi tā arī būtu palikuši šajā stāvoklī, kamēr lēdija atgūtu samaņu, ja vien viņas jauneklīgais pēcnācējs neizrādījis ļoti skaistu un aizkustinošu dēla mīlestību.

Ģērbts cieši pieguļoša korda uzvalkā, kas bija nokaisīts ar iespaidīga apmēra misiņa pogām, viņš vispirms ļoti izbrīnījies un apmulsis stāvēja pie durvīm; bet pamazām viņa vēl neattīstītajās smadzenēs nostiprinājās iespaids, ka viņa mātei nodarīta kāda pārestība, un, uzskatīdams misteru Pikviku par agresoru, viņš izlaida drausmīgu, nedabisku kaucienu un, mezdamies ar galvu uz priekšu, uzbruka šī nemirstīgā džentlmeņa mugurai un stilbiem ar tādiem sitieniem un kniebieniem, kādus viņam ļāva izdarīt viņa roku spēks un paša lielais uztraukums.

- Aizvāciet to mazo negantnieku! - nomocītais misters Pikviks izsaucās. - Viņš ir traks.

- Kas te notiek? - visi trīs valodu zaudējušie pikvikieši vaicāja.

- Es nezinu, - misters Pikviks ērcīgi atbildēja. - Aizvāciet puiku! (Še misters Vinkls aizstiepa aizrāvušos zēnu, kas spiedza un pretojās, uz istabas otru galu.) Un tagad palīdziet man novest šo sievieti lejā.

- Āā, man jau labāk, - misis Bārdla vārgi ieteicās.

- Atļaujiet man jūs pavadīt lejā, - vienmēr galantais misters Tapmens piedāvājās.

- Pateicos jums, ser... pateicos! - histēriski atsaucās misis Bārdla.

Un viņu līdz ar tās mīlošo dēlu novadīja uz apakšējo stāvu.

- Es nevaru apjēgt, - sacīja misters Pikviks, kad viņa draugi atgriezās, - es nevaru apjēgt, kas ar šo sievieti noticis. Kad es paziņoju savu nodomu pieņemt sulaini, viņai uznāca šī neparastā lēkme, kuru jūs redzējāt. Ļoti neparasts gadījums.

- Ļoti, - viņa trīs draugi atteica.

- Nostādīja mani šādā ārkārtīgi nepatīkamā situācijā, - misters Pikviks turpināja.

- Patiešām, - viņa trīs sekotāji atbildēja, klusi ieklepodamies un nozīmīgi paskatīdamies cits uz citu.

Šāda izturēšanās nepagāja secen mistera Pikvika ievērībai. Viņš redzēja draugu neticību. Tie, acīm redzot, turēja viņu aizdomās.

- Priekšnamā gaida kāds cilvēks, - misters Tapmens ieminējās.

- Tas ir tas cilvēks, par kuru es jums stāstīju, - misters Pikviks sacīja. - Es šorīt aizsūtīju viņam pakaļ uz Boro. Snodgras, esiet tik labi un paaiciniet viņu!

Misters Snodgrass izpildīja šo lūgumu, un tūdaļ viņu priekšā nostājās misters Semjuels Vellers.

- Ā... ceru, ka jūs mani atminaties? - misters Pikviks apvaicājās.

- Jādomā gan, - Sems atbildēja, aizgādnieciski pamirkšķinādams ar aci. - Jocīga lieta tā toreiz - bet viņš jums bij par daudz ciets rieksts, vai ne? Jūs viņam viens šņauciens.

- Par to tagad nav runa, - misters Pikviks steidzīgi attrauca. - Es vēlējos ar jums parunāt par kaut ko citu. Piesēdieties!

- Paldiesiņ, ser, - Sems sacīja. Un, rūpīgi novietojis savu veco, balto cepuri aiz durvīm, viņš apsēdās, negaidīdams otrreizēju aicinājumu. - Tai nav visai labs paskats, - Sems piebilda, - bet valkājas uz goda, un, kad vēl malas bij klāt, tas bij viens kārtīgs jumts. Bet, lai nu kā, bez tām tomēr vieglāk, tas ir viens, un katrs caurums laiž iekšā pa druskai gaisa, tas ir otrs. Es jums teiks - siets ar ventilāciju.

Izteicis šo sentenci, misters Vellers laipni uzsmaidīja pikvikiešiem.

- Tagad parunāsim par to, kādēļ es jūs - saziņā ar šiem džentlmeņiem - liku ataicināt, - misters Pikviks sacīja.

- Tieši tā, ser, - Sems iestarpināja, - lai nāk ārā, kā tēvs teica bērnam, kad tas bij norijs vērdiņu.

- Vispirms mēs vēlamies zināt, - misters Pikviks turpināja, - vai jums nav kāds iemesls būt neapmierinātam ar jūsu pašreizējo vietu?

- Pirms es uz tādu jautājumu atbild, džentelmeņi, - misters Vellers atteica, - es grib zināt vispapriekš, vai jūs man taisās apgādāt labāku?

Kluss labvēlības saulstars apspīdēja mistera Pikvika seju, kad viņš sacīja:

- Es jau pa pusei esmu izšķīries pats jūs pieņemt.

- Vai t' jūs? - Sems apvaicājās. Misters Pikviks apstiprinoši pamāja.

- Alga? - Sems noprasīja.

- Divpadsmit mārciņas gadā, - misters Pikviks atbildēja.

- Drēbes?

- Divas kārtas.

- Darbs?

- Apkalpot mani un ceļot kopā ar mani un šiem džentlmeņiem.

- Līkop! - Sems ar uzsvaru sacīja. - Es ir izīrēts vienam džentelmeņam, un par noteikumiem mēs ir vienojšies.

- Tātad jūs pieņemat šo vietu? - misters Pikviks jautāja.

- Skaidrs, - Sems atbildēja. - Ja man drēbes piestāvēs uz pusi tik labi kā šitā vieta, tad tās būs labas.

- Jūs, protams, varat dabūt raksturojumu? - misters Pikviks ieteicās.

- Par to jūs, ser, papras «Baltā Brieža» saimeniecei, - Sems atbildēja.

- Vai jūs varat nākt jau šovakar?

- Ja jums ir drēbes, es apģērbsies kauč šo pašu minūti, - Sems attrauca, izrādīdams dzīvu interesi.

- Pienāciet šovakar astoņos, - misters Pikviks atteica, - un, ja atsauksme būs apmierinoša, drēbes apgādāsim.

Atskaitot vienu vienīgu palaidnību, kurā līdzīgā mērā bija piedalījusies arī kāda kalpone, misters Vellers bija uzvedies tik nevainojami, ka misters Pikviks jutās pilnīgi apmierināts un tajā pašā vakarā noslēdza ar viņu līgumu. Ar akurātību un enerģiju, kas bija raksturīga ne vien šī neparastā cilvēka sabiedriskajai darbībai, bet arī privātajām darīšanām, viņš tūliņ aizveda savu jauno kalpotāju uz vienu no tām izdevīgajām iepirkšanās vietām, kur pārdod jaunus un lietotus džentlmeņu uzvalkus un kur ērti nokārtojamas apgrūtinošās un nepatīkamās uzlaikošanas formalitātes; un, pirms vēl iestājās nakts, misters Vellers bija ieģērbts pelēkos svārkos ar pogām, kam uzzīmēti burti «P. K.», melnā cepurē ar kokardi, sārti svītrainā vestē, gaišās biksēs, getrās un tik daudzos citos nepieciešamos apģērba piederumos, ka tos nav iespējams uzskaitīt.

- Nē, - sacīja tik pēkšņi pārvērstais Sems Vellers, kad viņš nākamās dienas rītā ieņēma sēdvietu Ītensvilas pasta karietes ārpusē, - es netiek gudrs, kas es īsti ir - apkalpotājs, zirgu puisis, mežsargs vai sēklu tirgotājs. Es izskatās tā kā tie visi četri kopā. Nekas - gaisa pārmaiņa, diezgan ko redzēt, maz ko darīt, un tas viss manai vājai veselībai nāk par labu. Tāpēc es sak - lai dzīvo pikvikieši!

XIII NODAĻA

Dažas ziņas par Ītensvilu, par tās politiskajām partijām un par to, kā izvēlēja deputātu, kam parlamentā pārstāvēt šo seno, lojālo un patriotiski noskaņoto pilsētu

Mums atklāti jāatzīst, ka līdz tam laikam, kad pirmo reizi iedziļinājāmies daudzajos Pikvika kluba dokumentu sējumos, mēs neko nebijām dzirdējuši par Ītensvilu; ar tādu pašu vaļsirdību mums jāpiebilst, ka veltīgi esam meklējuši pierādījumu, ka šāda pilsēta mūsu dienās tiešām pastāvētu. Zinādami, cik droši var uzticēties katrai mistera Pikvika piezīmei un pierakstam, un nedomādami nostādīt mūsu atmiņas spēju pretī šī lielā vīra rakstiskajiem ziņojumiem, mēs sakarā ar šo jautājumu esam konsultējušies ar visām autoritātēm, kas mums bija pieejamas. Esam izlasījuši vārdu pa vārdam A un B sarakstus[1], tomēr neatradām vārdu Ītensvila; esam pārbaudījuši katru stūrīti grāfistu ģeogrāfiskajās, kartēs, ko mūsu ievērojamie izdevēji laiduši klajā par labu sabiedrībai, un mūsu pētījumiem ir bijis tāds pats rezultāts.

Tāpēc esam pamudināti ticēt, ka misters Pikviks, lai piesardzīgi izvairītos dot iemeslu kādam apvainoties, kā arī aiz tām delikātajām jūtām, kuru dēļ visi, kas viņu labi pazina, uzskatīja šo cilvēku par sevišķi ievērojamu, ar nolūku aizstājis īsto vārdu ar izdomātu tai pilsētai, kurā izdarīti viņa novērojumi. Šo mūsu ticību nostiprina kāds apstāklis, kas pats par sevi ļoti maznozīmīgs un sīks, bet, ja to aplūko no šī redzes viedokļa, tad tas pelna ievērību. Mistera Pikvika piezīmju grāmatiņā mēs varam atrast tāda fakta pierakstījumu, ka viņš sev un saviem sekotājiem vietas pasūtījis Norvičas pasta karietē, taču šis ieraksts vēlāk nosvītrots, kā liekas, aiz tā iemesla, lai noslēptu pat virzienu, kurā šī pilsēta atrodas. Tādēļ mēs neielaidīsimies minējumos par šo jautājumu, bet tūliņ turpināsim savu vēstījumu, apmierinādamies ar materiāliem, kurus mums sagādājušas tā varoņa - mistera Pikvika piezīmes.

Tad nu liekas, ka Ītensvilas iedzīvotāji, līdzīgi daudzu citu mazu pilsētu iedzīvotājiem, uzskatīja sevi par vislielākā mērā izciliem un ievērojamiem un ka katrs Ītensvilas iedzīvotājs, apzinādamies, kāda nozīme ir viņa dotajam piemēram, uzlūkoja par savu pienākumu ar sirdi un dvēseli pievienoties vienai no divi lielajām partijām, kas sadalīja pilsētu, proti - zilajiem vai dzeltenajiem[2]. Zilie nekad nepalaida garām izdevību nostāties opozīcijā dzeltenajiem, bet dzeltenie nekad nepalaida garām izdevību nostāties opozīcijā zilajiem, un sekas bija tādas, ka katrā gadījumā, kad dzeltenie un zilie sastapās kādā atklātā sapulcē pilsētas domes zālē, gada tirgū vai tirgus laukumā, viņu starpā iedegas strīdiņi un atskanēja spēcīgi vārdi. Ir gandrīz lieki piebilst, ka šo ķildu dēļ katrs jautājums Ītensvilā izvērtās par partiju jautājumu. Ja dzeltenie ierosināja uzlikt tirgus hallei jaunu stikla jumtu, zilie sasauca tautas sapulci un izgāza šo priekšlikumu; ja zilie ierosināja uzstādīt Haistrītā vēl vienu ūdens sūkni, dzeltenie kā viens vīrs cēlās šādai pārmērībai pretī. Te bija zilo veikali un dzelteno veikali, zilo viesnīcas un dzelteno viesnīcas; pat baznīcā bija zilo aile un dzelteno aile.

Saprotams, bija ļoti svarīgi un obligāti nepieciešami, lai katru no šīm spēcīgajām partijām reprezentētu savs preses orgāns, un šinī sakarībā pilsētā iznāca divi laikraksti - «Ītensvilas Avīze» un «Ītensvilas Neatkarīgais»; pirmā aizstāvēja zilo principus, bet otrais darbojās uz neapšaubāmi dzeltena pamata. Tās bija lieliskas avīzes! Kādi ievadraksti un kādi drosmīgi triecieni pretiniekam! «Mūsu nekam nederīgā laikabiedre «Avīze»:..» - «Šī negodīgā un zemiskā avīzīte «Neatkarīgais»...» - «Šis nepatiesīgais un piedauzīgais drukājums «Neatkarīgais»...» - «Šī pretīgā un melīgā zākātāja «Avīze»...» Ar šādiem un tamlīdzīgiem prātu satraucošiem apvainojumiem vienmēr bija bagātīgi piebārstītas abu avīžu slejas, modinādamas pilsētas iedzīvotāju krūtīs vislielākās sajūsmas un sašutuma jūtas.

Misters Pikviks ar viņam raksturīgo tālredzību un gudrību bija izvēlējies sevišķi izdevīgu momentu pilsētas apmeklēšanai. Vēl nekad še nebija norisinājusies tāda cīņa.

Augstcienītais Semjuels Slamkijs no Slamkijholas[3] bija zilo kandidāts, un Horeišo Fizkins, eskvairs, no Fizkinlodžas[3] pie Ītensvilas, bija ļāvis, lai draugi viņu pierunā aizstāvēt dzelteno intereses.

«Avīze» brīdināja Ītensvilas vēlētājus, ka ne tikai Anglijas iedzīvotāji, bet visa civilizētā pasaule pievērsusi viņiem savus skatienus; un «Neatkarīgais» biedinoši jautāja, vai Ītensvilas vēlētāji esot tie cildenie vīri, par kādiem tie vienmēr uzskatīti, vai arī zemiski un verdziski rīki, kas nepelna ne angļa vārdu, ne brīvības svētību.

Nekad agrāk pilsētu nebija satraucis tāds saviļņojums.

Bija vēls vakars, kad misters Pikviks un viņa trīs ceļa biedri ar Sema palīdzību nokāpa no Ītensvilas pasta karietes jumta. Pie viesnīcas «Pilsētas Ģerbonis» logiem plīvoja lieli, zili zīda karogi, un katrā logā bija ievietoti plakāti, kas ar milzīgiem burtiem vēstīja, ka še ik dienas notur sēdes augstcienītā Semjuela Slamkija komiteja.

Uz ielas bija salasījies dīkdieņu pūlis, kas vērās uz kādu aizsmakušu vīru balkonā, kurš, aģitēdams par misteru Slamkiju, bija norunājies gluži sarkans, bet kura argumentu spēku un asumu mazināja nepārtraukta četru lielu bungu sišana, kuras mistera Fizkina komiteja bija nostādījusi uz ielas stūra. Viņam blakus bija arī kāds rosīgs mazs vīriņš, kas laiku pa laikam noņēma cepuri un deva zīmi ļaudīm saukt «urā!» ko viņi pastāvīgi ar vislielāko sajūsmu arī darīja; un, tā kā sasarkušais vīrs turpināja runāt, līdz kļuva vēl sarkanāks, tad likās, ka viņš savu uzdevumu izpilda tikpat labi, it ka kāds viņu būtu dzirdējis.

Tikko pikvikieši bija nokāpuši, viņus aplenca kāds godīgo un neatkarīgo pūļa atzarojums, tūdaļ nokliegdams trīskārtīgu apdullinošu «urā!», ko nekavējoties uztvēra galvenie spēki (jo pūlim nebūt nav nepieciešams zināt, kam tas sauc «urā!»), kamēr saucieni pieauga līdz dārdošai triumfa rēkoņai, kas lika apklust pat sarkansejainajam vīram balkonā.

- Urā! - pūlis noslēgumā nokliedzas.

- Vēl vienu reizi! - mazais izrīkotājs balkonā spiedza, un pūlis atkal ierēcās, it kā tiem plaušas būtu no čuguna ar tērauda mehānismu.

- Lai dzīvo Slamkijs! - rēca godīgie un neatkarīgie.

- Lai dzīvo Slamkijs! - atbalsoja misters Pikviks, noņemdams cepuri.

- Nost Fizkinu! - kliedza pūlis.

- Nost! - sauca misters Pikviks.

- Urā!

Un atkal atskanēja tāda rēkoņa kā no veselas zvērnīcas, kad zilonis rausta zvanu un pieprasa brokastis.

- Kas tas par Slamkiju? - misters Tapmens čukstēja.

- Es nezinu, - misters Pikviks atbildēja tikpat klusi. - Cst! Neko nejautājiet! Šādos gadījumos vienmēr vislabāk darīt to, ko dara pūlis..

- Bet ja nu te ir divi pūļi? - misters Snodgrass ieminējās.

- Kliedziet līdzi lielākajam! - misters Pikviks atbildēja.

Veseli folianti nespētu izsacīt vairāk.

Viņi iegāja mājā, pūlis, daudzbalsīgi kliegdams, pašķīrās pa labi un pa kreisi, lai dotu viņiem ceļu. Tagad vispirmām kārtām vajadzēja padomāt par naktsmājām.

- Vai mēs šeit varam dabūt gultasvietas? - misters Pikviks vaicāja, paaicinājis viesmīli.

- Nezinu vis, ser, - tas atbildēja, - baidos, ka pie mums viss būs pilns, ser. Es apjautāšos, ser.

Viņš aizgāja un tūliņ atgriezās, lai pavaicātu, vai džentlmeņi esot zilie.

Tā kā ne misteru Pikviku, ne viņa draugus ne ar vienu no kandidātiem nesaistīja nekādas svarīgas intereses, uz jautājumu bija diezgan grūti atbildēt. Šīs dilemmas priekšā misters Pikviks iedomājās par savu jauno draugu misteru Perkeru.

- Vai jūs pazīstat džentlmeni, vārdā Perkers? - misters Pikviks apvaicājās.

- Protams, ser; viņš ir augstcienītā mistera Semjuela Slamkija aģents.

- Es domāju, - viņš ir zilais?

- O jā, ser!

- Tad mēs esam zilie, - misters Pikviks atsacīja, bet, redzēdams, ka viesmīlis pēc šī iztapīgā paziņojuma rādās diezgan šaubīgs, viņš iedeva tam savu vizītkarti un lūdza tūliņ nodot to misteram Perkeram, ja tas gadījumā atrastos šeit viesnīcā.

Viesmīlis aizgāja un, gandrīz tūliņ atgriezies ar lūgumu, lai misters Pikviks tam seko, ieveda viņu kādā lielā telpā pirmajā stāvā, kur pie gara galda, kas bija apkrauts ar grāmatām un papīriem, sēdēja misters Perkers.

- Ā, ā, godājamo ser! - mazais cilvēciņš izsaucās, nākdams viņam pretī. - Ļoti priecājos jūs redzēt, godājamo ser, ļoti. Lūdzu, sēdieties! Tātad jūs savu nodomu esat realizējuši. Jūs esat atbraukuši šurp, lai noskatītos vēlēšanas, vai ne?

Misters Pikviks atbildēja apstiprinoši.

- Sīva cīņa, godājamo ser, - mazais cilvēciņš sacīja.

- Priecājos to dzirdēt, - misters Pikviks atteica, berzēdams rokas. - Man patīk vērot tādu spēcīgu patriotisma izpausmi, lai no kuras puses tā parādītos; tātad, sīva cīņa?

- O jā, - mazais cilvēciņš attrauca, - pat ļoti sīva. Mēs esam aizņēmuši visas viesnīcas pilsētā un atstājuši pretiniekam vienīgi dzertuves. Meistarisks politisks gājiens, godājamo ser, vai ne?

Mazais vīriņš apmierināti pasmaidīja un ievilka degunā krietnu šņaucienu tabakas.

- Un kāds paredzams cīņas iznākums? - misters Pikviks apvaicājās.

- Grūti pateikt, godājamo ser; pagaidām vēl grūti pateikt, - mazais vīriņš atbildēja.

- Fizkina ļaudis ieslēguši trīsdesmit trīs vēlētājus «Baltā Brieža» ratnīcā.

- Ratnīcā! - izsaucās misters Pikviks, ļoti pārsteigts par šo otro politisko gājienu.

- Viņi tur tos ieslēgtus, kamēr tie viņiem būs vajadzīgi, - mazais vīriņš turpināja. -

Nolūks, protiet, ir tāds, lai mēs netiktu tiem klāt; un, pat ja mēs arī tiktu klāt, tam nebūtu nozīmes, jo tie visi ir līdz nesamaņai piedzirdīti. Slīpēts zellis tas Fizkina aģents, ļoti slīpēts zellis.

Misters Pikviks skatījās ieplestām acīm, taču nesacīja ne vārda.

- Taču mēs esam diezgan paļāvīgi, - misters Perkers turpināja, noklusinādams balsi gandrīz līdz čukstam. - Vakar vakarā mēs te sarīkojām mazas viesības...

Četrdesmit piecas sievietes, godājamo ser... Un, kad viņas gāja mājās, mēs katrai pasniedzām zaļu saulessargu.

- Saulessargu! - misters Pikviks teica.

- Fakts, godājamo ser, fakts. Četrdesmit piecus zaļus saulessargus par septiņiem šiliņiem un sešiem pensiem gabalā. Visas sievietes mīl greznoties... efekts no šiem saulessargiem ārkārtējs. Mēs sev nodrošinājām visus viņu vīrus un pusi no brāļiem... tas sit pušu zeķes, flaneli un citus tamlīdzīgus niekus. Mana ideja, cienījamo ser, pilnīgi! Vai krusa, vai lietus, vai saule spiež, jūs nevarat noiet pa ielu ne sešus soļus, nesastapdami pusduci zaļu saulessargu.

Še mazo vīriņu pārņēma konvulsīvi smiekli, ko pārtrauca tikai kādas trešās personas ienākšana.

Tas bija garš, kalsns vīrs ar smilšu krāsas matiem, kuros jau viesās pliks pauris, un ar tādu sejas izteiksmi, kas pauda ārkārtīgu svarīgumu, savienotu ar neizmērojamu dziļdomību. Viņš bija ģērbies garos, brūnos virssvārkos, melnā vadmalas vestē un dzeltenpelēkās biksēs. Pie viņa vestes karājās lornete, un galvā viņam bija ļoti zema platmale ar platu malu. Atnācēju iepazīstināja ar misteru Pikviku. Tas bija «Ītensvilas Avīzes» redaktors misters Pots.

Kad bija apmainīti daži ievadījuma vārdi, misters Pots pagriezās pret misteru Pikviku un svinīgi vaicāja:

- Vai šī cīņa rada metropolē lielu interesi, ser?

- Man liekas gan, - misters Pikviks atteica.

- Šai sakarā man ir pamats domāt, - Pots trieca tālāk, palūkodamies uz misteru Perkeru un gaidīdams apstiprinājumu, - šai sakarā man ir pamats domāt, ka to zināmā mērā ir sekmējis mans raksts pagājušās sestdienas numurā.

- Par to nav ne mazāko šaubu, - mazais vīriņš apliecināja.

- Prese, ser, ir varens ierocis, - Pots sacīja.

Misters Pikviks tam pilnīgi piekrita.

- Bet es ceru, ser, - Pots teica, - ka nekad šo milzīgo spēku, \o es vadu, neesmu ļaunprātīgi izlietojis. Es ceru, ser, ka nekad neesmu vērsis šo cēlo ieroci, kas ielikts manās rokās, pret privātās dzīves svētajām krūtīm vai pret personiskās reputācijas jūtīgo sirdi; es ceru, ser, ka esmu veltījis savu enerģiju... pūliņiem... varbūt tie ir niecīgi, es zinu, ka tie ir niecīgi... lai iedvestu tos principus... kas ir...

Še «Ītensvilas Avīzes» redaktors, acīm redzot, galīgi sapinās, un misters Pikviks steidza viņam palīgā, sacīdams:

- Protams.

- Un kāda, ser, - Pots turpināja, - kāda, ser, atļaujiet man jums kā bezpartejiskam vaicāt, ir sabiedriskā doma Londonā attiecībā uz manu cīņu ar «Neatkarīgo»?

- Ļoti sasprindzināta, bez šaubām, - iestarpināja misters Perkers ar viltīgu skatienu, kas, ļoti iespējams, bija nejaušs.

- Šī cīņa, - Pots trauca tālāk, - turpināsies tik ilgi, kamēr, vien man būs veselība un spēks un tā talanta dzirksts, ar ko esmu apdāvināts. No šīs cīņas, lai arī tā var sajaukt cilvēku prātus un satraukt viņu jūtas, un padarīt tos nespējīgus izpildīt ikdienišķās dzīves pienākumus, - no šīs cīņas, ser, es nekad neatraušos, līdz nebūšu uzlicis savu papēdi uz «Ītensvilas Neatkarīgā». Vēlos, ser, lai londonieši un šīs zemes iedzīvotāji zinātu, ka viņi var uz mani paļauties, ka es viņus neatstāšu, ka es, ser, esmu nolēmis palikt pie viņiem līdz pēdējam.

- Jūsu rīcība, ser, ir ļoti cēla, - misters Pikviks sacīja un spieda augstsirdīgā Pota roku.

- Jūs, ser, kā es noprotu, esat cilvēks ar prātu un talantu, - misters Pots attrauca gandrīz bez elpas savā patriotiskajā aizrautībā. - Esmu vislielākā mērā iepriecināts iepazīties ar tādu cilvēku.

- Un es, - misters Pikviks teica, - jūtos dziļi pagodināts, dzirdot šīs jūsu domas.

Atļaujiet, ser, jūs iepazīstināt ar maniem ceļa biedriem - pārējiem korespondējošiem locekļiem no tā kluba, ar kura nodibināšanu es varu lepoties.

- Ļoti priecāšos, - misters Pots atbildēja.

Misters Pikviks izgāja un, atgriezdamies ar saviem trim draugiem, pienācīgā kārtā stādīja tos priekšā «Ītensvilas Avīzes» redaktoram.

- Nu, mīļo Pot, - mazais misters Perkers sacīja, - jautājums tagad ir tāds: ko mēs ar mūsu draugiem iesāksim?

- Es domāju - mēs taču varam apmesties šeit? - misters Pikviks ieminējas.

- Šai mājā, manu dārgo ser, nav nevienas brīvas gultas - nevienas pašas.

- Ārkārtīgi nepatīkami, - misters Pikviks noteica.

- Ļoti, - viņa pavadoņi pievienojās.

- Man attiecībā uz šo jautājumu ir kāda ideja, - misters Pots izsaucās, - ko, es domāju, varētu ļoti sekmīgi realizēt. «Pāvā» ir divas gultas, un es varu droši sacīt, ka misis Pota būs ļoti priecīga uzņemt misteru Pikviku un jebkuru no viņa draugiem, ja pārējiem diviem džentlmeņiem un viņu apkalpotājam nav iebildumu iekārtoties «Pāvā», cik nu labi tas iespējams.

Pēc tam kad misters Pots bija atkārtojis savu ielūgumu un misters Pikviks atkārtoti iebildis, ka viņš nespējot ne iedomāties sagādāt traucējumu tā mīļajai sievai, tika nolemts, ka tas tomēr ir vienīgais iespējamais jautājuma atrisinājums. Pie tā arī palika; un pēc kopējām pusdienām «Pilsētas Ģerbonī» draugi šķīrās; misters Tapmens un misters Snodgrass gāja uz «Pāvu», bet misters Pikviks un misters Vinkls devās uz mistera Pota māju; iepriekš bija norunāts, ka no rīta viņi sapulcēsies «Pilsētas Ģerbonī» un pavadīs augstcienītā Semjuela Slamkija piekritēju gājienu uz vietu, kur paredzēta kandidātu izvirzīšana.

Mistera Pota ģimenes lokā ietilpa tikai viņš pats un viņa sieva. Visiem cilvēkiem, kurus viņu ģenialitāte pacēlusi pasaulē izcilā stāvoklī, parasti ir dažas mazas vājībiņas, kuras jo vairāk duras acīs, ja tās aplūko kontrastā ar viņu rakstura galvenajām līnijām.

Ja misteram Potam bija kāda vājība, tad varbūt tā, ka viņš bija mazliet par daudz padevīgs savas sievas nedaudz nievājošai vadībai un valdīšanai. Mums gan nebūtu tiesību šo faktu sevišķi uzsvērt, tādēļ ka patlaban misis Pota lika lietā visu savu pievilcību, lai uzņemtu abus džentlmeņus.

- Mana dārgā, - misters Pots sacīja, - misters Pikviks... misters Pikviks no Londonas.

Misis Pota atbildēja mistera Pikvika tēvišķīgajam rokas spiedienam apburošā piemīlībā; misters Vinkls, kas nemaz nebija pieteikts, kādā tumšā stūrī neievērots švīkā ja ar kājām grīdu un klanījās.

- P., mans dārgais - misis Pota sacīja.

- Mana dzīvība! - misters Pots attrauca.

- Lūdzu, iepazīstini ar to otru džentlmeni!

- Tūkstoškārt lūdzu, piedodiet, - misters Pots izsaucās. - Atļaujiet misis Pota, misters...

- Vinkls, - misters Pikviks atteica.

- Vinkls, - misters Pots atbalsoja, un iepazīstināšanas ceremoniāls bija beidzies.

- Mums, kundze, jums daudzkārt jāatvainojas, - misters Pikviks piemetināja, - ka bez kāda brīdinājuma traucējam jūsu mājas kārtību.

- Nekas, ser, nekas! - Potu ģimenes sievišķā puse atbildēja dzīvi. - Man, varat ticēt, ir īsts baudījums redzēt kādu jaunu seju, kur man dienu pēc dienas, nedēļu pēc nedēļas jādzīvo šajā garlaicīgajā vietā, nevienu neredzot.

- Nevienu, mana dārgā! - misters Pots šķelmīgi izsaucās.

- Nevienu, ja neskaita tevi, - misis Pota asi atbildēja.

- Lieta tāda, mister Pikvik, - namatēvs sacīja, paskaidrodams, kādēļ sieva žēlojas, - ka mums savā ziņā nav pieejamas daudzas izpriecas un laika kavēkļi, kuros mēs citos apstākļos būtu varējuši piedalīties. Mans sabiedriskais stāvoklis kā «Ītensvilas Avīzes» redaktoram, vieta, kādu šis laikraksts ieņem valstī, mana pastāvīgā iegremdēšanās politiskās dzīves virpulī...

- P., manu dārgo, - misis Pota pārtrauca.

- Mana dzīvība! - redaktors attrauca.

- Es vēlētos, mans dārgais, ka tu papūlētos atrast kādu sarunas tematu, kas šos džentlmeņus varētu kaut cik interesēt.

- Bet, mana mīļotā, - ļoti pazemīgi sacīja misters Pols, - misters Pikviks taču par to interesējas.

- Labi gan, ja viņš to var, - misis Pota ar uzsvaru noteica. - Man līdz nāvei apnikusi jūsu politika, naidošanās ar «Neatkarīgo» un tamlīdzīgas blēņas. Esmu pilnīgi pārsteigta, P., ka tu savu muļķību spēj šādi izrādīt.

- Bet mana dārgā... - misters Pots ieteicās.

- Ak, blēņas, nestāsti man! - misis Pota atsacīja. - Vai jūs spēlējat ecarté, ser?

- Es būšu ļoti priecīgs to iemācīties jūsu vadībā, - misters Vinkls atbildēja.

- Labi, tad piebīdiet to mazo galdiņu pie loga, lai man vairs nebūtu jāklausās par šo garlaicīgo politiku.

- Džeina, - misters Pots sacīja apkalpotājai, kas ienesa sveces, - noejiet lejā kantorī un uznesiet man augšā «Avīzes» tūkstoš astoņsimt divdesmit astotā gada komplektu.

Es jums gribu nolasīt... - redaktors piebilda, vērsdamies pie mistera Pikvika, - es jums gribu nolasīt dažus ievadrakstus, ko es tai laikā uzrakstīju sakarā ar dzelteno mēģinājumu norīkot jaunu sargu pie šejienes aizkārtnes; domāju, ka tie jums patiks.

- Es tiešām vēlētos tos noklausīties, - misters Pikviks atteica. Komplektu uznesa, redaktors apsēdās - un viņam blakus misters Pikviks.

Mēs esam veltīgi izmeklējuši mistera Pikvika piezīmju grāmatiņas lapas cerībā atrast šo brīnišķīgo sacerējumu vispārēju pārskatu. Mums ir pietiekams pamats ticēt, ka viņu pilnīgi aizrāvis stila svaigums un spēks, jo misters Vinkls patiešām atzīmējis faktu, ka visu lasīšanas laiku mistera Pikvika acis bijušas aizvērtas it kā aiz pārmērīga baudījuma.

Ziņa, ka vakariņu galds uzklāts, darīja galu kā ecarté spēlei, tā «Ītensvilas Avīzes» skaistāko vietu lasīšanai. Misis Pota bija ļoti pacilātā noskaņā un labā omā. Misters Vinkls jau bija ievērojami progresējis viņas labvēlības iekarošanā, un viņa nekavējās tam konfidenciāli pasacīt, ka misters Pikviks esot «jauks večukiņš». Šis izteiciens pauž tādu familiaritāti, kādu tikai nedaudzi no tiem, kas tuvāk pazina šo ar kolosālu prātu apveltīto cilvēku, būtu uzdrīkstējušies sev atļauties. Mēs tomēr to esam paturējuši kā aizkustinošu un pārliecinošu pierādījumu par to cieņu, kādu viņš baudīja visās sabiedrības šķirās, un par to vieglumu, ar kādu viņš iekaroja to sirdis un jūtas.

Bija vēla nakts stunda - misters Tapmens un misters Snodgrass sen jau bija nolikušies gulēt «Pāva» visdziļākajās iekštelpās, - kad abi draugi devās pie miera.

Miegs drīz pārņēma mistera Vinkla apziņu, bet viņa jūtas bija satrauktas un apbrīna modusies, un vēl daudzas stundas pēc tam, kad miegs viņu bija padarījis nejūtīgu pret šīs zemes lietām, patīkamās misis Potas seja un augums atkal un atkal rādījās tā nemierīgi klīstošajā iztēlē.

Troksnis un kņada, kas vēstīja jaunu rītu, bija pietiekami, lai izgainītu no visromantiskākā sapņotāja prāta visas domas, kurām nebija tieša sakara ar vēlēšanām, kas ātri tuvojās. Bungu sišana, trompetu un ragu pūšana, cilvēku klaigāšana un zirgu pakavu klaboņa kopš pirmā rītausmas svīduma skanēja un atbalsojās ielās, un šad tad vēlēšanu priekšdarbus atdzīvināja un patīkami dažādoja nejaušs kautiņš starp abu partiju vieglajiem izlūkiem.

- Nu, Sem, - tikko pabeidzis rīta tualeti, sacīja misters Pikviks, kad viņa sulainis parādījās guļamistabas durvīs, - man liekas, šodien te valda dzīvība.

- Viss, kā nākas, ser, - misters Vellers atbildēja. - Mūsējie ir salasījšies pie «Pilsētas Ģerboņa» un jau nobļāvušies līdz aizsmakumam.

- Ā! - misters Pikviks izsaucas. - Liekas, ka viņi, Sem, ir ļoti pieķērušies savai partijai.

- Nekad, ser, savu mūžu es nav redzējs tādas pieķeršanās.

- Enerģiski, ko? - misters Pikviks turpināja.

- Neparasti, - Sems atbildēja, - es nekad nav redzējs, ka cilvēki tik daudz jaudā ēst un dzert. Brīnums, kā viņiem nav bail, ka nepārplīst.

- Tā ir šejienes muižnieku aplama laipnība, - misters Pikviks iebilda.

- Laikam gan, - Sems īsi atteica.

- Izskatās tādi lieliski, spirgti, sirsnīgi puiši, - misters Pikviks ieteicās, skatīdamies pa logu.

- Ļoti spirgti, - Sems atsaucās. - Mēs ar diviem «Pāva» apkalpotājiem sagāza virsū ūdeni neatkarīgo vēlētājiem, kas tur izgājš vakar bij ēduš vakariņas.

- Sagāzāt virsū ūdeni neatkarīgo vēlētājiem! - misters Pikviks izsaucās.

- Jā, - viņa apkalpotājs sacīja, - katrs gulēja, kur nokrits, mēs viņus cit pakaļ citam šorīt izvilka ārā un palika zem pumpja, un tagad viņi ir vislabākā kārtībā. Komiteja mums par šito darbiņu samaksāja šiliņu gabalā.

- Vai tas var būt! - pārsteigtais misters Pikviks izsaucās.

- Lai dievs jūs, ser, pasargā, - Sems atsacīja. - Kādā mucā tad jūs ir audzināts, ja neko nezin? Tas vēl nav nekas.

- Nekas? - misters Pikviks apvaicājās.

- Gluži nekas, ser, - viņa apkalpotājs apstiprināja. - Pagājušās vēlēšanās vakarā priekš pēdīgās balsošanas dienas pretenieku partija uzpirkuse «Pilsētas Ģerboņa» bufetnieci, lai tā iztaisa pigorus ar groku, ko deva dzert četrupadsmit vēlētājiem, kas tur bij apmetušies un vēl nebij nobalsojši.

- Ko tas nozīmē - iztaisīt pigorus ar groku? - misters Pikviks jautāja.

- Ieber tur iekšā miega zāles, - Sems paskaidroja. - Un lai sasper mani jods, ja viņi vēl negulē divpadsmit stundas pēc tam, kad vēlēšanas bij cauri. Izmēģināšanas dēļ vienu vīru tāpat aizmigušu aizstiepa nestuvēs uz vēlēšanu vietu, bet tā lieta negā cauri - tur šo nelaida pie balsošanas, tālab šie to atnesa atpakaļ un atkal ielika gultā.

- Dīvaini paņēmieni, - misters Pikviks noteica, pa pusei sarunādamies ar sevi, pa pusei uzrunādams Semu.

- Ne uz pusi tik dīvaini, ser, kā kāds brīnumains gadījums, kas notikās ar manu tēvu kādu vēlēšanu laikā šitai pašā pilsētā, - Sems atbildēja.

- Kāds tas bija? - misters Pikviks apjautājās.

- Nu, viņš bij atkučierējs uz seni karieti, - Sems stāstīja, - nāca klāt vēlēšanas, un viena partija viņu salīga vest vēlētājus no Londonas. Tovakar, kad viņš bij sataisījies nākamrīt izbraukt, otras puses komiteja klusām padod viņam ziņu, un viņš iet līdzi ziņnesim, tas ieved viņu iekšā... tur liela istaba... džentelmeņu, ka biezs... kaudzēm papīru, spalvas un tinte, un viss kas tamlīdzīgs. «Ā, misters Vellers,» saka džentelmens, kas sēž krēslā, «prieks jūs redzēt, ser, kā jums iet?» - «Ļoti labi, paldiesiņ, ser,» saka mans tēvs, «es cer, ka jums ar tā puslīdz pa vidām,» viņš saka.

«Nevar sūdzēties, paldies, ser,» saka tas džentelmens, «piesēž, mister Veller, - lūdzu piesēž, ser!» Tā nu mans tēvs apsēž ar, un nu viņi ar to džentelmeni stingri lūr viens otrā. «Jūs mani neatceras?» saka tas džentelmens. «Tā ka nevar vis atcerēties,» saka mans tēvs. «O, es jūs pazīst,» saka džentelmens, «pazinu, kad jūs vēl bij puikā,» viņš saka. «Nu, bet es jūs neatminas,» saka mans tēvs. «Tas ir ļoti savādi,» saka džentelmens. «Ļoti,» saka mans tēvs. «Jums vajag būt sliktai atmiņai, mister Veller,» saka džentelmens. «Jā, tā man ļoti slikta,» saka mans tēvs. «Es jau tā domāj,» saka džentelmens. Tad viņš ielej tēvam glāzi vīna un uzlielī viņu par labu braucēju, un dabū viņu īsti labā dūšā, un pēdīgi iespiež viņam rokā divdesmit mārciņas. «No šejienes līdz Londonai ir ļoti slikts ceļš,» saka džentelmens. «Vietām iet pasmagi,» saka mans tēvs. «Sevišķi kanāla tuvumā, man liekas?» saka džentelmens. «Tas ir nejauks gabals,» saka mans tēvs. «Nu, mister Veller,» saka džentelmens, «mēs zinām, ka jūs ir labs braucējs un ar zirgiem var izdarīt, ko vien vēlas. Jūs mums visiem ļoti patīk, mister Veller; tad nu tādā gadījumā, ja nu jums notiek neliela ķibelīte, kad jūs vedīs uz šeni tos vēlētājus, un viņi, sacīsim, iegāžas kanālā, bet tā gan, ka neviens netiek ievainots, šitā naudiņa ir jūsējā,» viņš saka «Džentelmeni, jūs ir ļoti laipni,» saka mans tēvs, «un es iedzers uz jūsu veselību vēl vienu glāzi vīna,» viņš saka; to viņš ar izdara, tad noglabā naudu, paklanās un iziet pa durvīm.

- Un jūs neticēs, ser, - Sems turpināja, uzlūkodams savu kungu ar neizsakāmi nekaunīgu skatienu, - ka tai pašā dienā, kad viņš brauca ar šitiem vēlētājiem, viņa kariete apgāzās taisni tamā vietā un šie visi iekrita kanālā.

- Un tika atkal ārā? - misters Pikviks steidzīgi apjautājās.

- Nūū, - Sems ļoti lēni atbildēja, - man domāt, ka viena veca džentelmeņa trūka; es zin, ka cepuri atrada, bet es nav visai drošs, vai viņa galva tur bij iekšā vai nebij. Bet man visvairāk brīnums par to jocīgo un brīnišķīgo sagadīšanos, ka pēc tā, ko tas džentelmens bij teics, mana tēva kariete jāndien apgāzās taisni tai vietā un taisni tai dienā.

- Tas, bez šaubām, ir ļoti neparasts gadījums, - misters Pik viks noteica. - Bet notīriet manu cepuri, Sem, jo es dzirdu, ka misters Vinkls sauc mani brokastīs.

To teicis, misters Pikviks nokāpa viesistabā, kur atrada brokastis galdā un ģimeni jau sapulcējušos. Brokastis paēda ātri; misis Poya pati savām daiļajām rokām izrotāja katra džentlmeņa cepuri ar milzīgu zilas lentes pušķi; un, tā kā misters Vinkls bija uzņēmies pavadīt šo lēdiju uz kādas mājas jumtu, tieši blakus vēlēšanu tribīnei, misters Pikviks un misters Pots vieni devās uz «Pilsētas Ģerboni» kur no sētas puses loga kāds Slamkija komitejas loceklis teica runu vienai meitenei un sešiem maziem zēniem, kurus viņš katrā otrā teikumā pagodināja ar iespaidīgo uzrunu «Ītensvilas vīri», uz ko iepriekš minētie seši zēni atbildēja ar sajūsmas kliedzieniem.

Viesnīcas pagalms rādīja nepārprotamas Ītensvilas zilo slavas un spēka pazīmes.

Te bija vesels zilo karogu mežs, gan ar vienu, gan ar diviem kātiem un piemērotiem uzrakstiem, ko veidoja četru pēdu augstuma un attiecīga resnuma zelta burti. Še atradās liels orķestris ar trompetēm, fagotiem un bungām, nostājies kolonā pa četri, un; pelnīja savu naudu tik centīgi, cik vien iespējams, sevišķi bungu sitēji, kas bija ļoti muskuļoti. Še bija nostādītas kārtības sargu grupas ar ziliem spieķiem, divdesmit komitejas vīri ar zilām lentēm un bars vēlētāju ar zilām kokardēm. Še bija vēlētāji jāšus un vēlētāji kājām; še bija vaļēja četrjūga kariete augstcienītam Semjuelam Slamkijam, un še bija četras divjūga karietes viņa draugiem un atbalstītājiem; un karogi šalkoja, un orķestris spēlēja, un kārtības sargi lamājās, un divdesmit komitejas vīri strīdējās, un pūlis klaigāja, un zirgi dižājās, un pasta puiši svīda, un ikviens un it visi, kas šai laikā un vietā bija sapulcējušies, darīja to par godu un par slavu augstcienītajam Semjuelam Slamkijam no Slamkijholas, vienam no kandidātiem uz Ītensvilas pilsētas pārstāvja amatu Apvienotās Karalistes parlamenta apakšnamā.

Skaļi un ilgi skanēja «urā» saucieni, un diženi plīvoja viens no zilajiem karogiem ar uzrakstu «Preses brīvība», kad pūlis, kas stāvēja apakšā, kādā logā pamanīja mistera Pota smilškrāsas galvu, un satricinoša bija sajūsma, kad pats augstcienītais Semjuels Slamkijs atloku zābakos un ar zilu kaklautu pienāca un satvēra minētā Pota roku, ar melodramatiskiem žestiem apliecinādams pūlim savu neizsakāmo pateicību «Ītensvilas Avīzei».

- Vai viss gatavs? - augstcienītais Semjuels Slamkijs vaicāja misteram Pērkeram.

- Viss, godājamo ser, - bija mazā vīriņa atbilde.

- Es ceru, ka nekas nav aizmirsts, - augstcienītais Semjuels Slamkijs sacīja.

- Nekas nav atstāts nepadarīts, godājamo ser, - itin nekas. Pie ielas durvīm ir divpadsmit nomazgātu vīru, kuriem jūs paspiedīsit roku, un seši klēpja bērni, kam jūs paglaudīsit galvas un apvaicāsities par vecumu; pievērsiet sevišķu uzmanību bērniem, godājamo ser, - tādām lietām vienmēr ir liels efekts.

- Pacentīšos, - augstcienītais Semjuels Slamkijs atteica..

- Un varbūt, godājamo ser, - uzmanīgais mazais vīriņš turpināja, - varbūt, ja jūs varētu - es negribu sacīt, ka tas ir nepieciešami, - ja jūs varētu pamēģināt noskūpstīt vienu no tiem, tas radītu pūlī ļoti lielu iespaidu.

- Vai tikpat liels iespaids nebūtu, ja to izdarītu proponents vai sekundants[4]? - augstcienītais Semjuels Slamkijs vaicāja.

- Baidos, ka nebūtu vis, - aģents atbildēja. - Ja jūs to pats izdarītu, godājamo ser, domāju, ka tas jums sagādātu lielu popularitāti.

- Ļoti labi, - augstcienītais Semjuels Slamkijs rezignēti atsacīja, - tad tas ir jādara. Un viss.

- Kārtoties gājienam! - divdesmit komitejas vīri kliedza. Pūlim sajūsmā klaigājot, orķestris, kārtības sargi, komitejas vīri, vēlētāji, jātnieki un karietes ieņēma vietas - katra no divzirgu karietēm bija cieši pieblīvēta ar tik daudz džentlmeņiem, cik tur varēja novietoties stāvus; un tajā, kas bija paredzēta misteram Perkeram, atradās misters Pikviks, misters Tapmens, misters Snodgrass un bez tam vēl apmēram pusducis komitejas vīru.

Ar šausmīgu sasprindzinājumu gājiena dalībnieki gaidīja, kad augstcienītais Semjuels Slamkijs kāps savā karietē. Piepeši pūlis sāka skaļi urjavot.

- Viņš ir iznācis, - mazais misters Perkers sacīja ļoti uztraucies - jo vairāk tādēļ, ka no savas vietas viņi nevarēja redzēt, kas priekšā notiek.

Atskanēja jauni «urā» saucieni, daudz skaļāki nekā iepriekš.

- Viņš spiež tiem vīriem roku! - mazais aģents sauca.

Jauni «urā» saucieni, vēl daudz spēcīgāki.

- Viņš glauda bērniem galvas, - misters Perkers turpināja, trīcēdams aiz satraukumi.

Gaisu saviļņoja aplausu brāzma.

- Viņš skūpstīja vienu no tiem! - sajūsminātais mazais vīriņš izsaucās.

Otra brāzma.

- Viņš skūpsta otru, - uztrauktais aģents elsa.

Trešā brāzma.

- Viņš skūpsta tos visus! - aizgrābtais mazais džentlmenis iespiedzās.

Un, pūļa apdullinošo kliedzienu sveikta, procesija devās ceļā.

Kāpēc vai kādā kārtā tā sajaucās ar otro procesiju un kā pēdīgi tika ārā no sajukuma, kas tam sekoja, - tas ir vairāk, nekā mēs varam uzņemties aprakstīt, sevišķi tādēļ, ka misters Pikviks jau pašā notikumu sākumā ar kāda dzelteno karoga kārti bija dabūjis sitienu, kas viņam uztrieca cepuri uz acīm, deguna un mutes. Viņš raksta, ka tad, kad pēdīgi varējis pamest acis uz notiekošo, viņam visapkārt bijušas niknas, mežonīgas sejas, biezs putekļu mākonis un blīvs cīnītāju pūlis. Viņš attēlo, kā kāds neredzams spēks viņu izsviedis no karietes un ka viņš personīgi ņēmis dalību kautiņā ar dūrēm, bet viņš galīgi nespējot pasacīt, ar ko vai kā, vai kāpēc kāvies. Tad viņš sajutis, ka aizmugurē esošie to bīda augšup pa nez kādiem koka pakāpieniem, un, nostādījis cepuri pareizi, viņš ieraudzījis, ka atrodas starp saviem draugiem tribīnes kreisajā pusē pašā priekšā. Tribīnes labā puse bija rezervēta dzelteno partijai, bet centrs - mēram un viņa ierēdņiem; viens no tiem - resnais Ītensvilas herolds - zvanīja ar milzīgu zvanu, pavēlēdams ieturēt klusumu, kamēr misters Horeišo Fizkins un augstcienītais Semjuels Slamkijs, spiezdami roku pie sirds, ar vislielāko laipnību klanījās pret nemierīgo galvu jūru, kas pārpludināja laukumu tribīnes priekšā, un no turienes cēlās tāda vaimanu, saucienu, kliedzienu un brēcienu vētra, kas būtu darījusi godu pat zemestrīcei.

- Re, kur Vinkls, - sacīja misters Tapmens, paraustīdams savu draugu aiz piedurknes.

- Kur? - misters Pikviks ievaicājās, uzlikdams brilles, ko viņš līdz tam laimīgā kārtā bija glabājis kabatā.

- Tur, - misters Tapmens atteica, - uz tās mājas jumta.

Un patiešām, kāda kārniņu jumta svina noteku renē uz divi krēsliem ērti sēdēja misters Vinkls un misis Pota un vēcināja kabatas lakatiņus par zīmi, ka pazinuši viņus.

Pateikdamies par šo uzmanību, misters Pikviks nosūtīja lēdijai gaisa skūpstu.

Ceremonija vēl nebija sākusies, un, tā kā bezdarbīgs pūlis parasti ir noskaņots uz jokiem, ar šo pilnīgi nevainīgo rīcību pietika, lai ierosinātu pūļa asprātību.

- Ak tu vecais, sasodītais blēdis! - iekliedzās kāda balss. - Ko tu ķīķē uz meitenēm?

- Ak tu cienīgais grēcinieks! - uzsauca otrs.

- Uzlicis brilles, lai skatītos uz precētām sievām! - piemetināja trešais.

- Es redzēju, ka viņš tai pamirkšķināja ar savu blēdīgo, veco aci! - sauca ceturtais.

- Pieskatiet savu sievu, Pot! - auroja piektais, un tad atskanēja smieklu rēkoņa.

Tā kā šīs dzēlīgās piezīmes pavadīja aizvainojoši izteicieni, it kā misters Pikviks līdzinoties vecam aunam, un vairākas tamlīdzīgas asprātības un tā kā piedevām tās draudēja aizskart pilnīgi nevainīgas lēdijas reputāciju, mistera Pikvika sašutums bija ārkārtīgs; tomēr, tā kā šajā mirklī atskanēja aicinājums ievērot klusumu, viņš apmierinājās vienīgi ar to, ka apsvilināja pūli ar nožēlas pilnu skatienu par viņu aplamajiem prātiņiem, uz ko tas atbildēja ar vēl skaļākiem smiekliem.

- Klusumu! - mēra pavadoņi norēcās.

- Vifin, nodibiniet klusumu! - mērs sacīja ar svinīgu izskatu, kas piestāvēja viņa augstajam stāvoklim.

Paklausīdams šai prasībai, herolds atkal sarīkoja koncertu ar zvanu, kuram atbildot pūlī kāds iesaucās:

- Tītiņ! - kas izraisīja jaunus smieklus.

- Džentlmeņi, - mērs uzsauca, cik skaļi vien spēja. - Džentlmeņi! Brāļi, Ītensvilas pilsētas vēlētāji! Mēs šeit šodien esam sapulcējušies, lai izvēlētu pārstāvi, kas stātos mūsu nelaiķa...

Še mēru pārtrauca kāda balss pūlī.

- Lai dzīvo mērs! - balss sauca. - Un lai viņš nekad nepamet dzelzs sīkpreču veikaliņu, ar ko sev pelna naudu!

Šo aizrādījumu uz oratora profesiju uzņēma ar vētrainu sajūsmu, kas kopā ar zvana skaņām darīja viņa runas atlikušo daļu nesadzirdamu, atskaitot pēdējo teikumu, ar ko viņš pateicās sapulcei par pacietīgo uzmanību, ar kādu tā viņu noklausījusies. Šī pateicības izteikšana izraisīja jaunu jautrības eksploziju, kas ilga apmēram ceturtdaļu stundas.

Nākamais runātājs, garš, tievs džentlmenis ar ļoti sastīvinātu baltu apkaklīti, pēc tam kad viņu no pūļa atkārtoti bija uzaicinājuši «aizsūtīt kādu puiku uz mājām pajautāt, vai viņš nav atstājis savu balsi zem spilvena», lūdza nosaukt kādu piemērotu un noderīgu personu, kam viņus pārstāvēt parlamentā. un, kad viņš sacīja, ka tāds esot Horeišo Fizkins, eskvairs, no Fizkinlodžas pie Ītensvilas, fizkinieši aplaudēja, bet slamkijieši brēca tik ilgi un tik skaļi, ka viņi abi sekundantu runāšanas vietā būtu varējuši dziedāt komiskas kuplejas un neviens to nebūtu pat pamanījis.

Kad Horeišo Fizkina, eskvaira, draugi bija beiguši savu uzstāšanos, priekšā iznāca mazs, aizkaitināts džentlmenis sārtu seju, lai ieteiktu citu piemērotu un noderīgu personu Ītensvilas vēlētāju pārstāvēšanai parlamentā; un sārtsejainajam džentlmenim būtu vedies ļoti labi, ja vien viņš nebūtu bijis mazliet par ātru aizkaitināms, lai pienācīgā kārtā atbildētu uz pūļa jautrību. Taču pēc nedaudziem ļoti tēlainiem un daiļrunīgiem teikumiem sārtsejainais džentlmenis izbeidza rāšanos ar tiem, kas viņu no pūļa pārtrauca, un iesāka izaicinošu vārdu maiņu ar džentlmeņiem tribīnē; tad nu sacēlās tāds troksnis, ka spieda viņu izteikt savas jūtas vienīgi ar enerģisku pantomīmu, ko viņš arī darīja, bet pēc tam deva vārdu sekundantam, kas pusstundu lasīja uzrakstītu runu un ko nebija iespējams apstādināt, tāpēc ka viņš to bija iesniedzis «Ītensvilas Avīzei» un «Ītensvilas Avīze» to vārdu pa vārdam jau bija nodrukājusi.

Tad uzstājās pats Horeišo Fizkins, eskvairs, no Fizkinlodžas pie Ītensvilas, lai uzrunātu vēlētājus, taču viņš vēl nebija ne iesācis, kad augstcienītā Semjuela Slamkija rīcībā esošais orķestris sāka spēlēt ar tādu sparu, pret kuru šārīta muzicēšana bija tīrais nieks; atbildot uz to, dzelteno pūlis sāka apstrādāt zilo pūļa galvas un plecus, kādēļ zilo pūlis centās atbrīvoties no saviem ļoti nepatīkamajiem kaimiņiem - dzelteno pūļa, un sekoja laušanās, grūstīšanās un kaušanās, ko mēs nespējam apjēgt vairāk, kā spēja mērs, lai gan viņš izdeva stingras pavēles divpadsmit konstebliem[5] notvert barvežus, kuru skaits sniedzās apmērām līdz divi simti piecdesmit.

Visi šie starpgadījumi sadusmoja un saniknoja Horeišo Fizkinu, eskvairu, no Fizkinlodžas pie Ītensvilas, kā arī viņa draugus, līdz pēdīgi Horeišo Fizkins, eskvairs, no Fizkinlodžas, lūdza pajautāt viņa oponentam - augstcienītajam Semjuelam Slamkijam no Slamkijholas, vai orķestris spēlējot ar viņa piekrišanu; kad augstcienītais Semjuels Slamkijs atteicās uz šo jautājumu atbildēt, Horeišo Fizkins, eskvairs, no Fizkinlodžas, pakratīja dūri pret augstcienītā Semjuela Slamkija, no Slamkijholas, seju; atbildot uz to, augstcienītais Semjuels Slamkijs, kura asinis saka vārīties, izsauca Horeišo Fizkinu, eskvairu, uz cīņu līdz nāvei. Sakarā ar šo visiem zināmo kārtības noteikumu un precedentu pārkāpumu mērs deva rīkojumu atskaņot ar zvaniņu jaunu fantāziju un paziņoja, ka pavēlēšot atvest pie sevis abus - kā Horeišo Fizkinu, eskvairu, no Fizkinlodžas tā augstcienīto Semjuelu Slamkinu, no Slamkijholas, un likšot viņiem apzvērēt, ka tie turēšot mieru. Pēc šiem briesmīgajiem draudiem iejaucās abu kandidātu atbalstītāji; kad abu partiju piekritēji trīs ceturtdaļas stundas bija cits ar citu izstrīdējušies, Horeišo Fizkins; eskvairs, pielika pirkstus pie cepures pret augstcienīto Semjuelu Slamkiju, augstcienītais Semjuels Slamkijs pielika pirkstus pie cepures pret Horeišo Fizkinu, eskvairu; orķestri apstādināja; pūli kaut cik pieklusināja, un Horeišo Fizkinam, eskvairam, tika dota iespēja turpināt.

Abu kandidātu runas, lai arī atšķirīgas pēc visiem citiem viedokļiem, saturēja visskaistāko uzslavu Ītensvilas vēlētāju nopelniem un izcilajām īpašībām. Ikviens no abiem izsacīja domas, ka nekad uz zemes neesot dzīvojuši patriotiskāki, neatkarīgāki, izglītotāki, cēlsirdīgāki un nesavtīgāki cilvēki kā tie, kas apsolījuši balsot tieši par viņu; abi neskaidri izsacīja aizdomas, ka pretējās puses vēlētājiem esot zināmas cūciskas un neglītas vājības, kas darot tos nepiemērotus svarīgo pienākumu izpildīšanai, uz ko tie aicināti. Fizkins izteica gatavību darīt visu, ko no viņa gribēšot, Slamkijs - apņēmību nedarīt nekā, ko no viņa prasīšot. Abi apgalvoja, ka Ītensvilas tirdzniecība, rūpniecība, komercija un uzplaukums viņu sirdij vienmēr būšot dārgāki par visu pasaulē; un katrs ar vislielāko paļāvību varēja apliecināt ka tieši viņš ir tas vīrs, kas galu galā jāievēlē.

Pēc tam balsoja, paceļot rokas; mērs to izšķīra par labu augstcienītajam Semjuelam Slamkijam, no Slamkijholas. Horeišo Fizkins, eskvairs, no Fizkinlodžas, pieprasīja balsu skaitīšanu, un tāpēc tika nolemts saskaitīt balsis. Tad ierosināja izteikt mēram pateicību par prasmīgo rīcību priekšsēdētāja krēslā; un mērs, sirsnīgi vēlēdamies, kaut viņam būtu bijis krēsls (jo viņš visu laiku bija stāvējis kājās), pateicās sapulcei. Procesijas atkal sakārtojās, karietes lēni virzījās cauri pūlim, un pūlis ar kliedzieniem un saucieniem izrādīja tām savas jūtas vai acumirklīgo noskaņojumu.

Pa visu vēlēšanu laiku pilsēta atradās nepārtrauktā satraukuma drudzī. Viss tika kārtots visliberālākajā un vispatīkamākajā veidā. Ar akcīzi apliktās preces par ļoti lētu cenu pārdeva visos krodziņos; pa ielām braukāja atsperu rati, lai pakalpotu tiem vēlētājiem, ko bija pārņēmis pārejošs reibonis - epidēmija, kura šīs cīņas laikā starp vēlētājiem bija izplatīta visai satraucošos apmēros; tās iespaidā viņus bieži varēja redzēt guļam uz bruģa pilnīgā nesamaņā. Neliela vēlētāju grupa palika nenobalsojusi līdz pašai pēdējai dienai. Tās bija personas, kuras vēl apsvēra un pārdomāja, kuras vēl nebija pārliecinājuši nevienas partijas argumenti, kaut gan tās bieži bija apspriedušās ar abām. Stundu pirms balsošanas beigām misters Perkers izlūdzās godu privāti aprunāties ar šiem saprātīgajiem, cēlajiem un patriotiski noskaņotajiem vīriem. To viņam atļāva. Viņa runāšana bija īsa, bet iespaidīga. Visi kopā viņi aizgāja uz balsošanas vietu, un, kad viņi no turienes izgāja, augstcienītais Semjuels Slamkijs, no Slamkijholas, bija «iegājis» parlamentā.

1 - A un B saraksti - Anglijas pilsētu uzskaitījums, kas pievienots 1832. gada likumam par parlamenta vēlēšanām. Šinīs sarakstos ietilpa tās pilsētas un apdzīvotās vietas, kurām pēc likuma piederēja tiesības izvēlēt parlamenta locekļus, kā arī tās, kurām šo tiesību nebija.

2 - Zilie un dzeltenie - «Pikvikā» zilie - toriji (vēlāk - konservatīvo partija), dzeltenie - vigi (vēlāk - liberāļu partija); Anglijas valdošo šķiru divas galvenās partijas.

3 - Slamkijhola, Fizkinlodža - abu partiju konkurējošo kandidātu muižu nosaukumi. Interesanti atzīmēt, ka Dikenss ne ar vārdiņu neieminas, ka šo abu provinces muižnieku politiskajā programmā būtu kādas atšķirības. Tā nav vis autora kļūda, kā varētu likties; ja arī toriju un vigu programmās šajā laikposmā bija kāda starpība, tā tomēr ne mazākā mērā neietekmēja vēlēšanu «cīņu» Anglijas provincē. Dikenss labi pazina tādas «cīņas» metodes (viņš kādu laiku strādāja par ceļojošu korespondentu) un bija pārliecinājies, ka provincē vēlēšanu kampaņas laikā nav ne vēsts no kādas idejiskas cīņas starp torijiem un vigiem - tas ir vienīgi divu politikāņu kliķu kautiņš par siltām vietiņām. Tālab arī «Ītensvilas vēlēšanu» klasiskais attēlojums nepavisam nav karikatūra par Dikensa laiku politisko dzīvi Anglijā, - tas ir reālistiskas satīras paraugs.

4 - Proponents, sekundants - t. i., persona, kas oficiāli proponējusi viņa kandidatūru, un persona, kas to atbalstījusi.

5 - Konstebli - policijas dienesta darbinieki līdz, tās reformai 1839. gadā. «Speciālie konstebli» nebija dienestā, tos vervēja no «labprātīgiem» pilsoņiem, un tiem vajadzēja dot zvērestu, ka palīdzēs policijai kārtības sargāšanā.

XIV NODAĻA

kas satur īsu aprakstu par viesnīcā «Pāvs» sapulcējušos sabiedrību, kā arī kāda ceļojoša tirdzniecības aģenta stāstu

Ir patīkami no politiskās dzīves cīņu un nemiera vērošanas pievērsties klusuma un miera pilnajai privātajai dzīvei. Misters Pikviks patiesībā nebija ne vienas, ne otras liels piekritējs, taču mistera Pota entuziasms viņu bija iekveldējis pietiekoši, lai viņš veltītu visu savu laiku un uzmanību notikumiem, kuru aprakstu pēc viņa paša piezīmēm sniedza iepriekšējā nodaļa. Kamēr viņš bija aizņemts ar šo nodarbību, arī misters Vinkls neslinkoja, bet veltīja visu savu laiku patīkamām pastaigām un īsām ekskursijām laukos kopā ar misis Potu, kas nekad nelaida garām izdevību, ja tāda gadījās, meklēt atpūtu no nogurdinošās vienmuļības, par ko viņa pastāvīgi žēlojās. Tā kā abi džentlmeņi tādā kārtā bija pilnīgi iedzīvojušies redaktora mājā, misters Tapmens un misters Snodgrass lielā mērā bija atstāti paši savā ziņā. Daudz neinteresēdamies par sabiedriskajām lietām, viņi īsināja laiku galvenokārt ar tiem laika kavēkļiem, ko sniedza «Pāvs», un tie aprobežojās ar biljarda galdu otrajā stāvā un bumbotavu, kas atradās pagalmā aiz mājas. Abu šo spēļu prašanā un smalkumos, kas bija daudz sarežģītāki, nekā parasts cilvēks spēj iedomāties, viņus pakāpeniski ievadīja misters Vellers, kas teicami pārzināja šādus laika kavēkļus. Tādējādi, kaut gan viņiem lielā mērā pietrūka atspaida un priekšrocību, ko dotu mistera Pikvika sabiedrība, viņi tomēr prata pavadīt laiku un atvairīt garlaicības nospiedošo smagumu.

Sevišķi vakaros «Pāvam» bija tāds pievilcīgums, ka abi draugi spēja pretoties pat apdāvinātā, kaut arī prozaiskā Pota ielūgumiem.

Vakaros «komersantu istabu» pildīja tādu cilvēku sabiedrība, kuru raksturus un tikumus misters Tapmens ar baudu novēroja un kuru izteicienus un izdarības misters Snodgrass mēdza aprakstīt.

Lielākā daļa cilvēku zina, ko parasti dēvē par komersantu istabām. «Pāvā» komersantu istaba ne ar ko sevišķu neatšķīrās no lielākās daļas šādu telpu; citiem vārdiem - tā bija liela, nemīlīga istaba, kuras mēbeles, bez šaubām, izskatījušās labākas, kad tās bijušas jaunākas, ar lielu galdu vidū un dažādiem mazākiem galdiņiem stūros, bez tam tur bija plašs dažāda veida krēslu asortiments un kāds vecs turku tepiķis, kura attiecība pret istabas izmēriem bija apmēram tāda pati kā lēdijas kabatas lakatiņam pret sardzes būdas grīdu. Sienas greznoja viena vai divas lielas kartes, un vienā stūrī no garas vadžu rindas nokarājās vairāki negaisos cietuši, rupji lietusmēteļi ar komplicētām kapucēm. Kamīna dzegu rotāja koka tintnīca, kurā atradās viena spalvas palieka un puse oblates, vēl tur gulēja ceļa vadonis un adresu grāmata, grāfistes vēsture bez vāka un kādas foreles mirstīgās atliekas stikla zārkā.

Gaiss bija piesātināts ar tabakas dūmiem, kas piešķīra diezgan pelēcīgu nokrāsu visai telpai un jo sevišķi apputējušajiem, sarkanajiem priekškariem, kas aizēnoja logus. Uz bufetes bija sakrauts daudz dažādu priekšmetu, no kuriem visvairāk acīs dūrās daži trauciņi ar ļoti duļķainu zivju mērci, pāris kariešu bukas, divas vai trīs kučieru pātagas, tikpat daudz ceļojuma apmetņu, paplāte ar nažiem un dakšiņām, kā arī sinepes.

Šī bija tā vieta, kur misters Tapmens un misters Snodgrass vakarā pēc vēlēšanām sēdēja kopā ar dažiem citiem mājas pagaidu iemītniekiem smēķēdami un iedzerdami.

- Nu, džentlmeņi, - sacīja kāds apmēram četrdesmit gadu vecs, plecīgs, veselīgs vīrs ar vienu vienīgu aci - ļoti spožu, melnu aci, kas mirkšķinājās ar mazliet blēdīgu jautrību un labsirdību, - uz mūsu pašu dižciltīgajām personām, džentlmeņi! Es vienmēr lieku priekšā šo tostu, bet pats uzdzeru Mērijai, Vai ne, Mērij?

- Nesienieties klāt, jūs nejaukais, - sacīja apkalpotāja, kam tomēr, kā varēja redzēt, kompliments gāja pie sirds.

- Neej prom, Mērij! - vīrs ar melno aci uzsauca.

- Neuzplijieties, bezkauņa! - jaunā lēdija attrauca.

- Nebēdā! - vīrs ar vienu aci nosauca meitenei pakaļ, kad tā atstāja istabu. - Es pie tevis vēl ieiešu, Mērij. Nenokar degunu, dārgumiņ!

Še viņš bez lielām pūlēm sāka pēc kārtas mirkšķināt visai kompānijai ar savu vienīgo aci, par sevišķu iepriecinājumu kādam pavecam vīram ar netīru seju un māla pīpi.

- Savādi radījumi ir tādi sievišķi, - vīrs ar netīro seju piebilda pēc klusuma brīža.

- Jāā, par to nav ko runāt, - kūpinādams cigāru, teica kāds vīrs ar ļoti sarkanu seju.

Pēc šī mazumiņa filozofijas atkal iestājās klusums.

- Šai pasaulē, protiet, ir vēl dīvainākas lietas nekā sievišķi, - vīrs ar melno aci noteica, lēni piepildīdams lielas holandiešu pīpes ļoti ietilpīgo galviņu.

- Vai jūs esat precējies? - vīrs ar netīro seju apvaicājās.

- Nevaru sacīt, ka būtu.

- Es tā tūliņ domāju.

Te vīram ar netīro seju par paša atbildi uznāca smieklu lēkme, kurā viņam piebiedrojās kāds vīrs ar pieglaimīgu balsi un labsirdīgu seju, kurš vienmēr centās piekrist katram runātājam.

- Sievietes, džentlmeņi, - jūsmīgais Snodgrass sacīja, - galu galā sniedz mums dzīvē lielu atbalstu un mierinājumu.

- Tā tas ir, - labsirdīgais džentlmenis apstiprināja.

- Kad viņas ir pie laba prāta, - piebilda vīrs ar netīro seju.

- Un tas ir pilnīgi pareizi, - labsirdīgais atteica.

- Es noraidu šādus iebildumus, - sacīja misters Snodgrass. kura domas vienmēr atgriezās pie Emīlijas Vordlas. - Es tās noraidu ar nicināšanu... ar sašutumu. Parādiet man cilvēku, kas kaut ko saka pret sievieti kā sievieti, un es viņam droši pasacīšu, ka viņš nav vīrietis!

Šeit misters Snodgrass izņēma cigāru no mutes un spēcīgi uzsita uz galda dūri.

- Tas ir labs un pareizs arguments, - labsirdīgais cilvēks atbildēja.

- Bet kaut kam es tur nevaru piekrist, - pārtrauca vīrs ar netīro seju.

- Jūsu vārdos, ser, bez šaubām, ir ļoti daudz patiesības, - labsirdīgais džentlmenis ieminējās.

- Uz jūsu veselību, ser! - sacīja ceļojošais aģents ar vientulīgo aci, veltīdams misteram Snodgrasam atzinīgu galvas mājienu.

Misters Snodgrass pateicās par komplimentu.

- Man vienmēr patīk dzirdēt prātīgu vārdu pārmaiņu, - tirdzniecības aģents turpināja, - tādu asprātīgu kā šo, tas ir ļoti pamācoši; taču šis mazais ķīviņš par sievietēm lika man atcerēties kādu stāstu, ko es dzirdēju no sava vecā tēvoča. Kad es to nupat atcerējos, tad arī sacīju, ka dažreiz jāsastopas ar vēl dīvainākām lietām nekā sievišķi.

- Es labprāt šo stāstu paklausītos, - sacīja vīrs ar sarkano seju un cigāru.

- Patiešām? - tirdzniecības aģents īsi atbildēja, turpinādams sparīgi smēķēt.

- Man arī patiktu, - piebilda misters Tapmens, pirmo reizi ierunādamies.

Viņš vienmēr ļoti vēlējās palielināt savu zināšanu krājumu.

- Jums arī? Nu labi, izstāstīšu. Nē, nestāstīšu. Es zinu, ka jūs tam neticēsit, - attrauca vīrs ar blēdīgo aci, likdams tai izskatīties blēdīgākai nekā jebkad.

- Ja jūs sakāt, ka tas ir patiess, es, protams, ticēšu, - misters Tapmens apliecināja.

- Labi, ja mēs tā vienojamies, tad es to izstāstīšu, - ceļojošais aģents atbildēja. - Vai jūs kādreiz esat dzirdējuši par Bilsona un Slema lielo tirdzniecības namu? Taču tas nav svarīgi, esat dzirdējuši vai neesat, tādēļ ka viņi jau sen kopš beiguši darbību.

Šis gadījums notika pirms astoņdesmit gadiem ar kādu šī nama aģentu, bet viņš bija ļoti labs draugs manam tēvocim, un mans tēvocis atstāstīja šo stāstu man. Tam ir dīvains nosaukums, bet parasti viņš to dēvēja par

CEĻOJOŠĀ AĢENTA STĀSTU

un mēdza stāstīt apmēram tā.

Kādā ziemas vakarā ap pulksten pieciem, kad tikko bija sācis krēslot, uz ceļa, kas ved pāri Marlboro[1] kāpām, būtu bijis redzams kāds vīrs, kas, sēdēdams divriču ratos, dzina savu nogurušo zirgu Bristoles virzienā. Es teicu - viņš būtu bijis redzams - un nešaubos, ka viņu būtu redzējuši, ja kaut vienam cilvēkam, kas nav akls, gadījies iet pa to ceļu; bet laiks bija tik slikts un vakars tik auksts un lietains, ka uz ceļa nebija nekā cita kā vienīgi ūdens, un ceļotājs viens pats vilkās pa ceļa vidu vientuļš un sadrūmis. Ja kāds tā laika ceļojošs aģents būtu ieraudzījis mazos, sagrabējušos divričus ar māla krāsas malām un sarkaniem riteņiem un niķīgo, ļaundabīgo, straujo, bēro ķēvi, kas izskatījās kā miesnieka zirga un divpensu pastnieka ponija krustojums, tas tūliņ būtu zinājis, ka šis ceļotājs nevar būt neviens cits kā Toms Smārts no lielās Bilsona un Slema firmas Ketītonstrītā, Sitijā. Taču tur nebija neviena ceļojoša aģenta, kas to redzētu, un tāpēc neviens par šo lietu nekā nezināja; un tā Toms Smārts un viņa māla krāsas divriči ar sarkanajiem riteņiem un niķīgā ķēve ar ātro gaitu kopīgi devās uz priekšu, paturēdami noslēpumu pie sevis, un neviens netika ne par matu gudrāks.

Pat šai drūmajā pasaulē ir daudz patīkamāku vietu par Mārlboro kāpām, kad pūš stiprs vējš; un, ja tam vēl pieliksit klāt drūmu ziemas vakaru, dubļainu un izmirkušu ceļu un nepārtrauktu, stipru lietu un pats savā personā izbaudīsit visa tā iespaidu, jūs pilnīgi sapratīsit, ko šis aizrādījums nozīmē.

Vējš pūta ne pretī un ne no muguras, lai arī tas būtu bijis diezgan nepatīkami, bet šķērsu ceļam, triekdams lietu slīpās strūklās, kas atgādināja līnijas, kādas parasti novilktas skolas burtnīcās, lai skolēni ieturētu pareizo slīpumu. Uz brīdi brāzmas pierima, un ceļotājs jau sāka sevi apmānīt ar ticību, ka, iepriekšējā niknuma nogurdināts, vējš mierīgi nolicies atpūsties, kad - hūū! - viņš to izdzirda kaucam un svilpojam tālumā, un tas nāca, traukdamies pār pakalniem un drāzdamies pār klajumiem, arvien pieaugdams stiprumā un spēkā, līdz ar spēcīgu brāzienu triecās pret zirgu un cilvēku, dzīdams asas lietus strūklas viņiem ausīs un savu auksto, mitro elpu - līdz pat kauliem; un, pametis tos, tas aizskrēja tālu tālu, apdullinoši aurodams, it kā izsmiedams viņu nespēku un triumfēdams sava spēka un varas apziņā.

Bērā ķēve, nolaidusi ausis, šļakstināja uz priekšu cauri dubļiem un ūdenim, šad tad atmezdama galvu, it kā gribēdama izsacīt savu neapmierinātību par dabas spēku ļoti nedžentlmenisko uzvešanos, tomēr iedama ātrā solī, līdz kāds vēja grūdiens, daudz niknāks nekā iepriekšējie, kas tiem bija uzbrukuši, lika tai piepeši apstāties un atsperties ar visām četrām kājām stingri pret zemi, lai neļautu vējam sevi apgāzt. Un tā bija sevišķa laime, ka viņa tā darīja, jo niķīgā ķēvīte bija tik viegla un divriči tik viegli, un Toms Smārts tāds viegla svara vīrs, ka gadījumā, ja vējš ķēvi būtu apgāzis, viņi visi kopā būtu neizbēgami vēlušies apkārt un apkārt, līdz sasniegtu zemes robežas vai sagaidītu, kamēr vējš apstājas, un abos gadījumos būtu ļoti iespējams, ka ne niķīgā ķēve, ne māla krāsas divriči ar sarkanajiem riteņiem, ne Toms Smārts vairs nekad nebūtu nekam derīgi.

«Velns lai parauj manas bikšu lences un bakenes!» saka Toms Smārts. (Tomam reizēm ir nelāga paradums lādēties.) «Velns lai parauj manas bikšu lences un bakenes,» saka Toms, «ja tas nav jauki, tad pūt man!»

Ļoti iespējams, ka jūs man jautāsit, kāpēc Toms Smārts, būdams jau izpūsts līdz kauliem, izsacīja vēlēšanos vēlreiz paciest to pašu. Es to nevaru pasacīt - viss, ko es zinu, ir tas, ka Toms Smārts tā sacīja vai vismaz viņš vienmēr stāstījis manam tēvocim, ka viņš tā sacījis, un tas jau ir viens un tas pats.

«Pūt man!» saka Toms, un ķēve nozviedzas, it kā viņa būtu pilnīgi tajās pašās domās.

«Galvu augšā, vecenīt,» sacīja Toms, viegli uzplīkšķinādams ar pātagas galu bērajai ķēvei pa kaklu. «Tādā naktī kā šī nav jēgas dzīties uz priekšu; pirmajā mājā, pie kuras nonāksim, mēs apstāsimies, tādēļ, jo ātrāk tu kusties, jo ātrāk tiksim pie vietas. Noo, vecenīt, veicīgāk, veicīgāk!»

Vai nu niķīgā ķēve bija pietiekoši labi iepazinusies ar Toma balss noskaņām, lai saprastu, ko tās izsaka, vai arī viņa atzina, ka stāvot ir aukstāk nekā kustoties, es, protams, nevaru pasacīt. Bet varu teikt vienu: līdzko Toms bija beidzis runāt, viņa sacēla ausis un devās uz priekšu tādā ātrumā, ka māla krāsas divriči tā vien rībēja, un jums būtu licies - nupat, nupat visi sarkanie spieķi izlidos Mārlboro kāpu zālē; un pat Toms, lai gan bija labs braucējs, nevarēja nedz apturēt, nedz apvaldīt ķēves gaitu, līdz viņa pati no sava prāta apstājās pie kādas viesnīcas ceļa labajā pusē, apmēram astotdaļjūdzes no tās vietas, kur kāpas beidzas.

Pamezdams grožus zirgu puisim un iesprauzdams pātagu bukā, Toms uzmeta ātru skatienu mājas augšstāvam. Tā bija dīvaina, veca māja, būvēta no īpašiem akmeņiem, ar sienās ielaistiem šķērsbaļķiem, ar logiem, kuru izvirzītie frontoni sniedzās pāri visam kājceliņam, ar zemām durvīm tumšā velvē un pāri stāvu pakāpienu, kas veda lejup mājā iekšā, kurpretī pēc mūslaiku paraduma būvētajām mājām pusducis zemu pakāpienu ved augšup. Tomēr tā bija mājīga izskata ēka, jo bufetes istabas logā bija redzama gaiša, priecīga uguns, kas meta spožu, jautru gaismu pāri ceļam un apgaismoja pat dzīvžogu otra pusē; pretējā logā plaiksnījās iesarkana gaisma, vienu mirkli tikko saredzama, bet nākamajā jau spēcīgi atspīdēdama caur nolaistajiem aizkariem, kas liecināja, ka iekšā pašlaik kamīnā liesmo uguns. Ievērojis šos zīmīgos sīkumus ar piedzīvojuša ceļotāja aci, Toms nokāpa no bukas tik ātri, cik vien viņam atļāva pa pusei sastingušie locekļi, un iegāja mājā.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad Toms bija novietots istabā iepretī bufetei - tai pašā istabā, kur, kā viņš bija iedomājies, kurējās kamīns, - pie īstas, sprēgājošas uguns, kurā bija iemests gandrīz vai vesels bušelis ogļu un tik daudz zaru, ka no tiem varētu iztaisīt pusduci pieklājīgu ērkšķogu krūmu. Zari, kas pildīja kamīnu vai līdz skurstenim, rūca un sprakšķēja tik patīkami, ka šī skaņa vien būt varējusi sasildīt katra prātīga cilvēka sirdi. Tas bija iepriecinoši, bet tas vēl nebija viss, jo kāda uzcirtusies meiča ar spožām acīm un glītām kāju potītēm klāja uz galda ļoti tīru, baltu galdautu; un, tā kā Toms sēdēja, rītkurpēs ieautās kājas uz kamīna aizsarga balstīdams, un viņa mugura bija pavērsta pret durvīm, viņš spogulī, kas atradās uz kamīna dzegas, redzēja visai pievilcīgu, apburošu bufetes ainavu ar jaukām zāļu pudeļu un zeltainu etiķešu rindām vienuviet ar marinētu dārzeņu un ievārījumu burkām un sieriem, vārītiem šķiņķiem un vēršgaļas gabaliem, kas viskārdinošākajā jaukumā bija sakārtoti uz plauktiem. Nu, tās arī bija patīkami, bet pat tas vēl nebija viss, jo bufetes istabā pie visjaukākā galdiņa, kāds vien iedomājams, kas bija piebīdīts tuvu visspožākajai uguntiņai, kāda vien iedomājama, sēdēja un dzēra tēju kupla atraitne ap četrdesmit astoņiem gadiem vai apmēram tā, ar tikpat patīkamu izskatu kā bufetei; tā, acīm redzot, bija mājas saimniece un visu šo patīkamo lietu augstākā virsvaldniece. Visā šajā skaistajā ainā bija tikai viena tumša vieta, un tas bija kāds gara auguma vīrs - ļoti gara auguma vīrs ar melnu vaigubārdu un cirtainiem, melniem matiem, ģērbies brūnos svārkos ar spožām, pītām pogām. Vīrs sēdēja pie tējas galdiņa kopā ar atraitni, un nevajadzēja nemaz sevišķi vērīgas acs, lai pamanītu, ka tas bija jau guvis labas sekmes, pierunājot viņu nedzīvot ilgāk kā atraitnei, bet dot tam tiesības sēdēt pie šīs bufetes visu atlikušo dzīves laiku.

Toms Smārts nekādā ziņā nebija viegli sakaitināms vai skaudīgs cilvēks, bet šādā vai tādā kārtā garais vīrs ar brūnajiem svārkiem un spožajām, pītajām pogām lika vārīties tam žults mazumiņam, kas atradās Toma organismā, un izjust viņam vislielāko sašutumu, jo sevišķi tādēļ, ka viņš šad un tad no savas sēdvietas spoguļa priekšā varēja novērot dažas maigas laipnības, ko savā starpā izmainīja garais vīrs un atraitne un kas pietiekoši skaidri liecināja, ka garais vīrs še bija iecienīts tikpat lielā mērā, cik liels tas bija pēc auguma. Toms cienīja karstu punšu - es varu pat sacīt, ka viņš ļoti cienīja karstu punšu, - un pēc tam, kad viņš bija pārliecinājies, ka niķīgā ķēve ir labi paēdināta un rūpīgi novietota, un pats apēdis līdz pēdējai kripatiņai jaukās, mazās, siltās vakariņas, ko atraitne nolika tam priekšā pati ar savām rokām, viņš izmēģinājuma dēļ pasūtīja glāzi punša. Nu, ja visā mājturības mākslā bija kaut kas, ko atraitne prata pagatavot labāk par visu citu, tad tas bija karsts punšs, un pirmā glāze bija tik ļoti pa Toma Smārta garšai, ka viņš bez mazākās kavēšanās pasūtīja otru.

Karsts punšs, džentlmeņi, ir patīkama lieta - ļoti patīkama lieta visos apstākļos, bet šajā mājīgajā, vecajā viesistabā pie rūcošas uguns, kad ārā trakoja vētra tā, ka visi vecās mājas baļķi krakšķēja, Tomam Smārtam tas likās sevišķi patīkams. Viņš pasūtīja vēl vienu glāzi un vēl vienu - es neesmu pilnīgi drošs, vai viņš pēc tam nepasūtīja vēl vienu, un, jo vairāk viņš dzēra karsto punšu, jo vairāk domāja par garo vīru.

«Sasodīta nekaunība!» Toms sacīja pie sevis. «Kas viņam par darīšanām šai jaukajā bufetes istabiņā? Tāds neglīts nelietis!» sacīja Toms. «Ja atraitnei būtu drusku gaumes viņa noteikti varētu atrast labāku vīrieti par šo te.»

Toma skatiens no spoguļa uz kamīna dzegas aizklīda pie glāzes uz galda, un, tā kā viņš sajuta, ka pamazām kļūst sentimentāls, tad iztukšoja ceturto punša glāzi un pasūtīja piekto.

Toms Smārts, džentlmeņi, vienmēr bija kārojis būt sabiedrisks cilvēks. Jau sen viņš bija vēlējies stāvēt pats pie savas bufetes, ģērbies zaļos svārkos, īsās korda biksēs un atloku zābakos. Viņam ļoti patika prezidēt jautrās pusdienās, un Toms bieži bija domājis, cik labi viņš vadītu sarunas pats savā lokālā un kāds lielisks piemērs viņš varētu būt saviem viesiem iedzeršanā. Visas šīs domas ātri izskrēja caur Toma smadzenēm, kad viņš pie rūcošas uguns dzēra karstu punšu, un viņš izjuta ļoti taisnīgu un dibinātu sašutumu par to, ka garais vīrs bija ticis tik tuvu šādam mērķim, kamēr viņš, Toms Smārts, bija tikpat tālu no tā kā vienmēr. Pēdējās divas glāzes dzerot, Toms pārdomāja, vai viņam nebūtu pilnīgas tiesības iesākt ar garo vīru ķildu par to, ka tas sadomājis iegūt apaļīgās atraitnes labvēlību, taču pēdīgi nāca pie mierinošā atzinuma, ka viņam, nelaimīgajam, ļoti nodarīts pāri un ka labāk būtu doties gulēt.

Švītīgā meitene gāja Tomam pa priekšu augšup pa plātām un senlaicīgām kāpnēm, aplikusi plaukstu ap sveces liesmu, lai pasargātu to no vēja pūsmām, kas tādā vecā, plašā mājā būtu varējušas atrast pietiekami daudz telpu, kur palīksmoties, nenopūšot sveci, bet kas tomēr to nopūta, tādā kārtā dodot Toma ienaidniekiem izdevību apgalvot, ka tas esot bijis viņš un ne vējš, kas nopūtis sveci, un ka pa to laiku, kamēr viņš. izlicies, ka atkal grib iedegt gaismu, patiesībā skūpstījis meiteni. Lai nu būtu kā būdams, gaismu atkal aizdedza un Tomu pa gaiteņu un istabu labirintu aizvadīja līdz telpai, kas bija sagatavota viņa uzņemšanai. Še meitene novēlēja viņam labu nakti un atstāja viņu vienu.

Tā bija jauka, plaša istaba ar lieliem sienas skapjiem un gultu. kurā būtu varējusi novietoties vesela internātskola, nemaz nerunājot par diviem ozolkoka skapjiem, kas būtu varējuši uzņemt nelielu armijas bagāžu; bet Toma iztēli visvairāk satrauca kāds dīvains drūma izskata krēsls ar augstu atzveltni, izrotātu visfantastiskākajiem izgriezumiem, ar puķainu damasta pārvalku un bumbām zem kājām, kas bija rūpīgi ietītas sarkanā vadmalā, it kā viņam kāju pirkstos būtu ģikts. Par katru citu dīvainu krēslu Toms vienīgi būtu nodomājis, ka tas ir dīvains krēsls, un ar to lieta būtu galā, bet šim krēslam piemita kaut kas sevišķs, un tomēr viņš nevarēja pateikt, kas tas ir.

Tas bija tik neparasts, tik atšķirīgs no visām pārējām mēbelēm, kādas viņš jebkad bija redzējis, ka likās - tas viņu apbur. Viņš nosēdās pie uguns un pusstundu blenza uz veco krēslu. Kaut velns šo krēslu parautu! Tas bija tāds vecs, dīvains ērms, ka viņš nevarēja no tā novērst acis.

«Nu,» sacīja Toms, lēni ģērbdamies nost un visu laiku raudzīdamies uz veco krēslu, kas ļoti noslēpumains stāvēja pie gultas, «savu mūžu neesmu neko tik jocīgu redzējis. Ļoti savādi,» sacīja Toms, ko karstais punšs bija padarījis diezgan dziļdomīgu, «ļoti savādi.»

Ar dziļas gudrības izteiksmi sejā Toms pakratīja galvu un atkal skatījās uz krēslu. Tomēr viņš nekā nevarēja izdomāt, tāpēc likās gultā, silti sasedzās un aizmiga.

Pēc pusstundas Toms uztrūkās no miega, jo viņu atmodināja nesakarīgs sapnis, kurā jaucās gari vīri un punša glāzes, un pirmais priekšmets, ko uztvēra viņa pamodinātā apziņa, bija dīvainais krēsls.

«Es vairs uz to neskatīšos,» sacīja Toms pats sev, cieši saspieda plakstiņus un mēģināja sevi pārliecināt, ka atkal iemieg. Tas nepalīdzēja. Viņa acu priekšā tikai dejoja dīvaini krēsli, mētādami kājas, lēkdami cits citam pār atzveltnēm un darīdami visvisādas ķēmības.

«Tikpat labi es varu skatīties uz vienu īstu krēslu kā uz divi trīs komplektiem neīstu,» Toms noteica, nomezdams segas no galvas.

Tur tas stāvēja, skaidri saredzams kamīna uguns gaismā un izskatīdamies tikpat izaicinošs kā iepriekš.

Toms cieši skatījās uz krēslu, un pēkšņi viņam, tā skatoties, izlikās, ka ar to notiek visneparastākā pārmaiņa. Izgriezumi uz atzveltnes pakāpeniski pārvērtās par vecas, grumbainas cilvēka sejas vaibstiem; damasta pārvalks kļuva par vecmodīgu vesti ar atlokiem; apaļās bumbas pārvērtās par divām sarkanas drēbes rīta kurpēs ieautām pēdām; un viss krēsls izskatījās līdzīgs ļoti neglītam vecam vīram no pagājušā gadsimta - vecam vīram, kas iespraudis rokas sānos. Toms piecēlās gultā sēdus un izberzēja acis, lai aizdzītu māņus. Nē. Krēsls bija kļuvis par pretīgu vecu džentlmeni; un vēl kas - viņš pamirkšķināja Tomam Smārtam.

Toms pēc dabas bija pārgalvīgs, bezrūpīgs puisis, un viņš bija uzņēmis uz krūts piecas glāzes karsta punša un tāpēc, lai arī sākumā drusku nobijies, kļuva diezgan pikts, kad redzēja, ka vecais džentlmenis šādā nekaunīgā kārtā mirkšķina ar acīm un glūn uz viņu. Pēdīgi viņš nolēma, ka tas nav ciešams, un, kad vecais joprojām turpināja mirkšķināt, sacīja ļoti dusmīgā balsī:

«Ko jūs, pie velna, man mirkšķināt?»

«Tāpēc, ka man tā patīk, Tom Smārt,» sacīja krēsls jeb vecais džentlmenis, kā nu jums patīk viņu saukt.

Tomēr, Tomam runājot, viņš pārtrauca mirkšķināt un sāka ņirgt līdzīgi ārkārtīgi vecam mērkaķim. «Kā jūs, vecais riekstkoža ģīmi, zināt manu vārdu?» Toms Smārts jautāja diezgan apmulsis, lai gan izlikās, ka tas viņam nav nekas.

«Nu, nu, Tom,» vecais džentlmenis ieminējās, «tādā tonī nerunā ar solīdu Spānijas mahagoniju. Sasodīts, necienīgāk nevarētu pret mani izturēties pat tad, ja es būtu tikai finierēts.»

Kad vecais džentlmenis to sacīja, viņš izskatījās tik saniknots, ka Tomam sametās bail.

«Es nemaz nedomāju, ser, izturēties pret jums necienīgi,» Toms bilda daudz pazemīgākā balsī, nekā bija runājis iesākumā.

«Labi, labi,» atsacīja večuks, «var būt, ka ne, - var būt, ka ne. Tom!»

«Ser?»

«Es par jums visu zinu, Tom, visu. Jūs esat ļoti nabadzīgs, Tom.»

«Nu, tā ir,» Toms Smārts atteica. «Bet kā jūs to dabūjāt zināt?»

«Tas nav svarīgi,» sacīja vecais džentlmenis. «Jums par daudz patīk punšs, Tom.»

Toms Smārts patlaban gribēja iebilst, ka viņš kopš savas pēdējās dzimšanas dienas neesot nobaudījis ne pilītes, bet, kad viņa skatiens sastapās ar vecā džentlmeņa acīm, tās noraudzījās tik zīmīgi, ka Toms nosarka un klusēja.

«Tom,» vecais džentlmenis turpināja, «atraitne ir jauka sieviete - ļoti jauka sieviete, vai ne ko, Tom?»

Še večuks piemiedza acis, pacēla vienu no savām izdilušajām, mazajām kājelēm un viscaur izskatījās tik nepatīkami mīlīgs, ka Tomam kļuva gluži pretīga viņa vieglprātīgā izturēšanās - turklāt šādā vecumā!

«Es esmu viņas aizgādnis, Tom,» sacīja vecais džentlmenis.

«Tiešām?» jautāja Toms Smārts.

«Es pazinu viņas māti, Tom,» sacīja večuks, «un viņas vecomāti. Tā mani ļoti mīlēja - uzšuva man šo vesti, Tom.»

«Tiešām?» sacīja Toms Smārts.

«Un šīs kurpes,» sacīja večuks, paceldams vienu sarkanās drēbes apsēju, «bet to nepieminēsim, Tom. Man negribētos, lai kļūtu zināms, ka viņa man bija tik ļoti pieķērusies. Tas varētu radīt ģimenē dažādas nepatikšanas.»

To sacīdams, vecais blēdis izskatījās tik ārkārtīgi bezkaunīgs, ka Toms Smārts - tā viņš pats vēlāk izsacījās - būtu varējis bez sirdsapziņas pārmetumiem uzsēsties tam virsū.

«Es, Tom, savā laikā biju liels sieviešu mīlulis,» sacīja vecais, izvirtušais uzdzīvotājs. «Simtiem skaistu sieviešu stundām ilgi ir sēdējušas manā klēpī. Ko jūs par to sakāt, jūs nebēdni, ko?»

Vecais džentlmenis gatavojās atstāstīt dažas citas savas jaunības dēkas, bet viņam uznāca tik stipra krakšķēšanas lēkme, ka viņš nebija spējīgs turpināt.

«Tā tev vajag, vecais kraķi,» domāja Toms Smārts, bet viņš nesacīja nekā.

«Ek!» sacīja večuks. «Tas man tagad sagādā daudz raižu. Es kļūstu vecs, Tom, un man vairs nav nekāda satura. Man izdarīja arī operāciju - ielika mazu gabaliņu mugurā, - un tas man bija smags pārbaudījums, Tom.»

«Es domāju gan, ser,» sacīja Toms Smārts.

«Tomēr,» sacīja vecais džentlmenis, «tas neattiecas uz lietu, Tom. Es vēlos, lai jūs apprecētu šo atraitni.»

«Es, ser!» teica Toms.

«Jūs,» sacīja vecais džentlmenis.

«Dievs lai svētī jūsu cienījamās cirtas,» sacīja Toms (večukam bija atlikuši daži izpūruši zirga astri), «dievs lai svētī jūsu cienījamās cirtas - viņa pie manis nenāks!»

Un Toms, iedomādamies bufeti, neviļus nopūtās.

«Nenāks?» teica vecais džentlmenis stingri.

«Nē, nē,» sacīja Toms, «viņai ir kāds cits padomā. Garš vīrs - sasodīti garš vīrs - ar melnu vaigbārdu.»

«Tom,» sacīja vecais džentlmenis, «tas nekad nebūs viņas vīrs.»

«Nebūs?» teica Toms. «Ja jūs, veco džentlmeni, stāvētu bufetes istabā, jūs runātu citu valodu.»

«Phe!» izmeta vecais džentlmenis. «To visu es zinu.»

«Ko jūs zināt?» teica Toms.

«Par skūpstīšanos aiz durvīm, Tom, un tamlīdzīgām lietām,» sacīja vecais džentlmenis.

Un še viņš atkal pameta bezkaunīgu skatienu, par ko Toms ļoti noskaitās, tāpēc ka - to jūs, džentlmeņi, visi zināt - noklausīties večuku, kam taču vajadzētu būt vairāk prāta, runājam par šādām lietām ir ļoti nepatīkami - nepatīkamāk par visu.

«To visu es zinu, Tom,» sacīja vecais džentlmenis. «Savā laikā es to esmu redzējis ļoti bieži, Tom, un to ir darījuši tik daudzi cilvēki, ka man par to nepatīk runāt, bet galu galā tur nekad nekas neiznāca.»

«Jūs droši vien esat redzējuši šo to interesantu?» sacīja Toms, uzmezdams vecajam jautājošu skatienu.

«To jūs varat droši ticēt, Tom,» atbildēja večuks, nozīmīgi pamirkšķinādams ar acīm. «Es esmu pēdējais no savas ģimenes, Tom,» sacīja vecais džentlmenis, skumīgi nopūzdamies.

«Liela ģimene bija?» jautāja Toms Smārts.

«Mēs bijām divpadsmit, Tom,» sacīja vecais džentlmenis, «lieliski, patīkami puiši ar taisnām mugurām, tādi, ka prieks redzēt. Ne tādi kā jūsu modernie izdzimteņi; mēs visi bijām ar roku balstiem un tā nopulēti - man pašam to varbūt nevajadzētu sacīt, - ka sirds jums priecātos, to redzot.»

«Un kas notika ar pārējiem, ser?» vaicāja Toms Smārts.

Vecais džentlmenis aizsedza ar elkoni acis un atbildēja:

«Pagalam, Tom, pagalam. Mums bija grūts dienests, Tom, un viņiem visiem nebija mana miesas būve. Viņi dabūja reimatismu kājās un rokās, un tos novietoja virtuvēs un citās slimnīcās; un viens no viņiem pēc ilgas kalpošanas un nežēlīgas apiešanās pilnīgi pazaudēja saprašanu - viņš kļuva tik nesaturīgs, ka to vajadzēja sadedzināt. Tas ir briesmīgi, Tom.»

«Drausmīgi!» sacīja Toms Smārts.

Večuks dažas minūtes klusēja, acīm redzot, cenzdamies savaldīt satrauktās jūtas, un tad sacīja:

«Bet es, Tom, noklīstu no temata. Šis garais vīrs, Tom, ir nelietīgs avantūrists.

Līdzko viņš apprecēs atraitni, viņš pārdos visu iekārtu un aizlaidīsies. Un kādas būs sekas? Viņa būs atstāta un izputināta, un es dabūšu galu no aukstuma kādā vecu lietu veikalā.»

«Nu jā, bet...»

«Nepārtrauciet mani!» sacīja vecais džentlmenis. «Par jums, Tom, esmu pavisam citādās domās, jo labi zinu, ka jūs, ja reiz būsit ierīkojies viesnīcā, to nekad neatstāsit tik ilgi, kamēr vien tās sienās būs kaut kas dzerams.»

«Esmu ļoti pateicīgs par jūsu labajām domām, ser,» sacīja Toms Smārts.

«Tādēļ,» vecais džentlmenis nobeidza pavēlošā tonī, «jūs viņu dabūsit, bet viņš ne.»

«Bet kā lai viņa nodomu izjauc?» teica Toms Smārts dedzīgi.

«Ar atklājumu,» atbildēja vecais džentlmenis, «ka viņš jau ir precējies.»

«Kā es to varu pierādīt?» teica Toms, pa pusei pietrūkdamies no gultas.

Vecais džentlmenis pacēla roku, ko bija iespiedis sānos, un, norādīja uz vienu no ozola skapjiem, tūliņ novietoja roku atpakaļ vecajā vietā.

«Viņš nemaz neiedomājas,» sacīja vecais džentlmenis, «ka tajā skapī bikšu labajā kabatā atstājis vēstuli, kurā tiek lūgts atgriezties pie savas satriektās sievas un sešiem bērniem. Ievēro, Tom, - seši bērni un visi maziņi.»

Kad vecais džentlmenis svinīgi izrunāja šos vārdus, viņa vaibsti kļuva arvien neskaidrāki un stāvs arvien miglaināks. Toma acis satumsa. Likās, ka vecais vīrs pamazām pārvēršas par krēslu - damasta veste kļūst par pārklāju, sarkanās rīta kurpes saraujas par maziem sarkana auduma maisiņiem. Gaisma pamazām izdzisa, un Toms Smārts atlaidās uz spilvena un aizmiga.

Rīts pamodināja Tomu no letarģiskā miega, kurā viņš bija iegrimis, vecajam vīram pazūdot. Viņš piecēlās gultā sēdus un dažas minūtes veltīgi nopūlējās atcerēties pagājušās nakts notikumus. Pēkšņi tie ielauzās viņa apziņā. Viņš paskatījās uz krēslu; tiesa, tā bija fantastiska baiga izskata mēbele, bet vajadzēja ļoti spēcīgu un dzīvu fantāziju, lai varētu atrast kaut kādu līdzību starp to un veco vīru.

«Kā klājas, veco zēn?» teica Toms. Viņš dienas gaismā sajutās drošāks, tāpat kā lielākā daļa cilvēku.

Krēsls palika nekustīgs un nerunāja ne vārda.

«Nelādzīgs rīts,» sacīja Toms.

Nē. Krēslu nevarēja ievilkt sarunā.

«Uz kuru skapi jūs rādījāt? To taču jūs varat man pateikt,» sacīja Toms.

Ne velna, džentlmeņi! Krēsls nesacīja ne vārda.

«Galu galā nav jau tik grūti to atvērt,» sacīja Toms, apņēmīgi izkāpdams no gultas.

Viņš piegāja pie viena no skapjiem. Slēdzene bija caurumā, viņš to pagrieza un atvēra durvis. Tur patiešām bija bikses. Viņš iebāza roku kabatā un izvilka tieši to vēstuli, par ko vecais džentlmenis bija runājis!

«Tas nu ir dīvaini,» sacīja Toms Smārts, vispirms paskatīdamies uz krēslu, pēc tam uz skapi, tad uz vēstuli un tad atkal uz krēslu. «Ļoti dīvaini,» teica Toms.

Bet, tā kā šajos priekšmetos nevarēja saskatīt nekā tāda, kas šo dīvainību darītu mazāk dīvainu, viņš domāja, ka tikpat labi varētu apģērbties un tūliņ nokārtot lietu ar garo vīru - vienkārši lai tiktu ārā no grūtā stāvokļa.

Pa ceļam uz apakšstāvu Toms ar uzmanīgu saimnieka aci aplūkoja istabas, kurām gāja cauri. Nav neiespējami, viņš; domāja, ka tās jau pēc neilga laika ar visu, kas tur iekšā, kļūst par viņa īpašumu. Garais vīrs, salicis rokas uz muguras, stāvēja mazajā, mājīgajā bufetes istabā gluži kā mājās. Ieraudzījis Tomu, viņš izklaidīgi pasmīnēja.

Nejaušs vērotājs būtu varējis domāt, ka viņš to dara vienīgi tādēļ, lai parādītu savus baltos zobus, bet Toms Smārts nodomāja, ka apziņa par uzvaru paplaiksnījusies tajā vietā, kur vajadzētu atrasties garā vīra prātam, ja viņam tāds vispār ir. Toms pasmējās viņam tieši sejā un paaicināja saimnieci.

«Labrīt, kundze,» sacīja Toms Smārts, aizvērdams mazās viesistabas durvis, kad atraitne ienāca.

«Labrīt, ser,» atraitne atbildēja. «Ko jūs vēlaties brokastīs, ser?

Toms domāja, kā savu lietu iesākt, un tādēļ neko neatbildēja.

«Ir ļoti labs šķiņķis,» atraitne turpināja, «Un skaists, auksts, speķots putns. Vai jums pasniegt ser?»

Šie vārdi iztraucēja Tomu no pārdomām. Atraitnei runājot, Toms viņu sāka apbrīnot arvien vairāk. Gādīgā būtne! Rūpīgā namamāte!

«Kas ir tas džentlmenis bufetes istabā, kundze?» jautāja Toms.

«Viņa vārds ir Džinkinss, ser,» atraitne atsacīja, viegli nosarkdama.

«Viņš ir garš vīrietis,» sacīja Toms.

«Viņš ir ļoti jauks vīrietis, ser,» atbildēja atraitne, «un ļoti patīkams džentlmenis.»

«Ak tā?» Toms noteica.

«Vai jūs vēl ko vēlaties, ser?» vaicāja atraitne, ko Toma izturēšanās bija krietni samulsinājusi.

«Jā, jā,» sacīja Toms. «Vai jūs, godājamā kundze, nebūtu tik laipna un uz brītiņu neapsēstos?»

Atraitne izskatījās ļoti pārsteigta, taču apsēdās, un arī Toms apsēdās cieši viņai blakus. Es nezinu, džentlmeņi, kā tas gadījās, - mans tēvocis mēdza stāstīt, it kā Toms Smārts teicis, ka pat viņš nav zinājis, ka tas gadījies, - bet šā vai tā Toma plauksta novietojās uz atraitnes rokas virspuses un palika uz tās visu laiku, kamēr viņš runāja.

«Godājamā kundze,» sacīja Toms Smārts - viņš vienmēr centās būt galants, «godājamā kundze, jūs esat pelnījusi ļoti labu vīru, patiešām.»

«Ak dievs, ser!» sacīja atraitne - un ko citu tai bija sacīt. Veids, ka Toms iesāka sarunu, bija diezgan neparasts, lai neteiktu - satraucošs, ievērojot vēl to, ka viņš pirms iepriekšējā vakara to ne acīs nebija redzējis. «Ak dievs, ser!»

«Es nicinu glaimus, godājamā kundze,» sacīja Toms Smārts. «Jūs esat pelnījusi ļoti labu vīru, un, lai kurš tas būtu, tas būs ļoti laimīgs vīrs.»

Kad Toms to sacīja, viņa skatiens neviļus aizklīda no atraitnes sejas uz istabas bagātīgo iekārtu.

Atraitne izskatījās vēl vairāk apmulsusi un mēģināja piecelties. Toms maigi saspieda, viņas roku, kā vēlēdamies viņu aizturēt, un viņa palika sēžot. Atraitnes, džentlmeņi, parasti nav bailīgas, kā mans tēvocis mēdza sacīt.

«Man, protams, jums ļoti jāpateicas, ser, par jūsu labajām domam,» sacīja apaļīgā saimniece, viegli iesmiedamās, «un ja es kādreiz atkal precēšos...»

«Ja,» teica Toms Smārts, ļoti cieši skatīdamies ar savas kreisās acs labo stūri, «ja...»

«Nu labi,» sacīja atraitne, šoreiz iesmiedamās pilnā balsī. «Kad es precēšos, ceru, man būs tik labs vīrs, kādu jūs man novēlat.»

«Proti, Džinkinss,» teica Toms.

«Dievs kungs, ser!» izsaucās atraitne.

«O, nestāstiet man nekā,» sacīja Toms, «es viņu pazīstu.»

«Es esmu pārliecināta, ka neviens, kas viņu pazīst, nezina par viņu nekā slikta,» sacīja atraitne, ko aizskāra Toma noslēpumainā izrunāšanās.

«Hm,» teica Toms Smārts.

Atraitne nolēma, ka pēdējais laiks sākt raudāt, tādēļ viņa izņēma kabatas lakatiņu un apvaicājās, vai Toms vēloties viņu apvainot; vai, viņš domājot, ka tas esot džentlmeniski - nomelnot otru džentlmeni tam aiz muguras; kāpēc, ja viņam esot kaut kas sakāms, viņš to nepasakot kā vīrs vīram, bet šādā kārtā biedējot vāju nabaga sievieti; un tā tālāk.

«Es to viņam pateikšu visai drīz,» sacīja Toms, «vienīgi vēlos, lai jūs to dzirdētu pirmā.»

«Kas tas ir?» jautāja atraitne, nopietni lūkodamās Toma sejā.

«Tas jūs pārsteigs,» sacīja Toms, iebāzdams roku kabatā.

«Ja jūs gribat sacīt, ka viņam nav naudas,» teica atraitne, «tad to es jau zinu, un jums nav ko uztraukties.»

«Ek, nieki, tas nav tas,» sacīja Toms Smārts. «Man arī nav naudas. Tas nav tas.»

«Ak dievs! Kas tas varētu būt?» izsaucās nabaga atraitne.

«Nebīstieties!» sacīja Toms Smārts. Viņš lēni izņēma vēstuli un atvēra to. «Jūs nesāksit kliegt?» Toms vaicāja šaubīdamies.

«Nē, nē,» atbildēja atraitne, «parādiet man to!»

«Jūs neģībsit un nedarīsit citas tamlīdzīgas muļķības?» taujāja Toms.

«Nē, nē,» steidzīgi atbildēja atraitne.

«Un neskrieniet ārā un nesāciet viņu sist,» sacīja Toms, «tādēļ ka es to izdarīšu jūsu vietā; jums labāk būtu nepūlēties.»

«Labi, labi,» sacīja atraitne, «parādiet man to!»

«Lūdzu,» atbildēja Toms Smārts un, to sacīdams, ielika vēstuli atraitnei rokā.

Džentlmeņi, esmu dzirdējis savu tēvoci stāstām, ka Toms Smārts teicis, ka atraitnes vaimanas, kad viņa uzzinājusi šo atklājumu, būtu varējušas saplosīt pat akmens sirdi. Toms, protams, bija ļoti mīkstsirdīgs, un viņa sirdi tās plēsa vai gabalos.

Atraitne locījās sāpēs un lauzīja rokas.

«Ak, vīriešu nelietība un bezgodība!» teica atraitne.

«Šausmīgi, godājamā kundze, bet nomierinieties!» sacīja Toms Smārts.

«Es nevaru nomierināties!» brēca atraitne. «Nekad vairs neatradīšu nevienu citu, ko es tā varētu mīlēt!»

«O jā, jūs atradīsit, mana dārgā,» sacīja Toms Smārts, žēlās par atraitnes nelaimi likdams nobirt vislielākā izmēra asaru krusai.

Savā līdzjūtības pārpilnībā Toms Smārts bija aplicis roku atraitnei ap viduci, un atraitne savās dziļajās bēdās cieši spieda Toma plaukstu. Viņa palūkojās uz augšu Toma sejā un pasmaidīja caur asarām. Toms palūkojās uz leju viņas sejā un pasmaidīja caur savējām.

Man, džentlmeņi, nav izdevies izdibināt, vai šajā nozīmīgajā brīdī Toms atraitni noskūpstīja vai ne. Viņš mēdza stāstīt manam tēvocim, ka neesot to darījis, bet man par to ir šaubas. Starp mums runājot, džentlmeņi, es drīzāk domāju, ka viņš to noskūpstīja.

Lai būtu kā būdams, Toms pusstundu vēlāk izsvieda ļoti garo vīru pa priekšējām durvīm un pēc mēneša apprecēja atraitni. Un viņš mēdza braukāt pa apkaimi māla krāsas divričos ar sarkaniem riteņiem un ar niķīgo straujo ķēvi, kamēr pēc daudziem gadiem izbeidza savu veikalu un aizbrauca ar sievu uz Franciju; un tad veco māju noārdīja.

- Atļaujiet man jautāt, - ziņkārīgais vecais džentlmenis ieminējās, - kas notika ar krēslu?

- Nu, - vienacainais aģents atbildēja, - kāzu dienā tika novērots, ka tas ļoti stipri krakšķ, bet Toms nevarēja droši pateikt, vai tas bijis aiz prieka vai aiz miesīga nespēka. Viņam tomēr drīzāk licies, ka tas bijis pēdējā iemesla dēļ, jo pēc tam krēsls vairs nekad neesot runājis.

- Visi šim stāstam ticēja, vai ne? - vīrs ar netīro seju ieteicās, atkal piepildīdams pīpi.

- Atskaitot Toma ienaidniekus, - aģents atbildēja. - Daži no tiem sacīja, ka Toms to izdomājis no sākuma līdz galam; un citi sacīja, ka viņš bijis piedzēries, un tas viņam tikai tā izlicies un ka viņš kļūdīdamies paņēmis svešās bikses jau pirms gulētiešanas. Bet, ko viņi teica, to neviens neņēma vērā.

- Toms Smārts teica, ka tā visa esot patiesība?

- Katrs vārds.

- Un jūsu tēvocis?

- Katrs burts.

- Tad tie abi ir bijuši jauki cilvēki, - vīrs ar netīro seju noteica.

- Jā, tādi tie bija, - aģents apstiprināja. - Tiešām, ļoti jauki cilvēki!

1 - Marlboro - krīta plakankalne pa ceļam no Londonas uz Batu - slavenu kūrvietu ar karstiem minerālūdeņu avotiem.

XV NODAĻA

kas sniedz divu ievērojamu personu pareizu attēlojumu un sīku aprakstu par viņu mājā un dārzā sarīkotām sabiedriskām brokastīm, kuras noved pie sastapšanās ar kādu vecu paziņu un pie citas nodaļas iesākuma

Mistera Pikvika sirdsapziņa viņam mazliet pārmeta neseno nevērīgo izturēšanos pret draugiem «Pāvā», un viņš trešās dienas rītā pēc vēlēšanām patlaban gribēja doties pie tiem apjautāties, kad viņa uzticamais kalps pasniedza vizītkarti, uz kuras bija iegravēts šāds uzraksts:

Misis Leo Hantere Alā. Ītensvilā

- Kāda persona gaida, - lakoniski sacīja Sems.

- Vai tā persona vēlas satikt mani, Sem? - misters Pikviks jautāja.

- Viņam vajgas taisni jūs un neviens cits neder, kā teica velna privātsekretārs, kad viņš pievāca doktoru Faustu, - misters Vellers atbildēja.

- Viņam? Vai tad tas ir džentlmenis? - misters Pikviks pabrīnījās.

- Ja nav džentelmens, tad ļoti laba imitācija, - misters Vellers atbildēja.

- Bet šī ir lēdijas vizītkarte, - misters Pikviks aizrādīja.

- Tomēr man to iedeva džentelmens, - Sems atteica, - un viņš gaida viesistabā... teica, ka gaidīs vai cauru dienu, bet jūsus vajgot satikt.

Dzirdēdams par šādu apņēmību, misters Pikviks nokāpa viesistabā. Tur sēdēja kāds nopietna izskata cilvēks, kas, viņam ienākot, pielēca kājās un sacīja ar dziļu cieņu:

- Misters Pikviks, man šķiet.

- Tas pats.

- Atļaujiet man, ser, to godu satvert jūsu roku... atļaujiet man, ser, to paspiest! - nopietnais cilvēks sacīja.

- Protams, - misters Pikviks atteica. Svešinieks pakratīja pasniegto roku un tad turpināja:

- Mēs esam dzirdējuši par jūsu slavu, ser. Troksnis, ser, ko sacēla jūsu arheoloģiskā diskusija, ir sasniedzis misis Leo Hanteres ausis... manas sievas, ser; es esmu misters Leo Hanters[1].

Svešinieks brīdi klusēja, it kā sagaidītu, ka misteru Pikviku šis atklājums apstulbinās, bet, redzēdams, ka tas paliek pilnīgi mierīgs, turpināja:

- Mana sieva, ser, - misis Leo Hantere - lepojas, ka var ieskaitīt starp saviem paziņām visus tos, kas kļuvuši slaveni ar saviem darbiem un talantiem. Atļaujiet man, ser, šajā sarakstā goda vietā ierakstīt misteru Pikviku un viņa biedrus - tā kluba locekļus, kurš savu nosaukumu ieguvis no viņa vārda.

- Es, ser, būšu ārkārtīgi laimīgs, ja varēšu iepazīties ar šādu lēdiju, - misters Pikviks atbildēja.

- Jūs ar viņu iepazīsities, ser, - nopietnais vīrs atteica. - Rīt priekšpusdienā, ser, mēs rīkojam sabiedriskas brokastis - fê te champê tre, - kurās piedalīsies liels skaits no tiem, kas kļuvuši slaveni ar saviem darbiem un talantiem. Sagādājiet, ser, misis Leo Hanterei to prieku redzēt jūs Alā!

- Ar lielāko patiku, - misters Pikviks atbildēja.

- Misis Leo Hantere, ser, bieži rīko šādas brokastis, - jaunais paziņa turpināja. - Tie ir «Saprāta svētki», ser, un «dvēseles līksme», kā iejūtīgi un oriģināli izsacījies kāds, kas veltījis misis Leo Hanterei sonetu par viņas brokastīm.

- Vai viņš arī ir kļuvis slavens ar saviem darbiem un talantiem? - misters Pikviks apvaicājās.

- Protams, ser, - nopietnais vīrs atbildēja, - tādi ir visi misis Leo Hanteres paziņas; viņas godkārība, ser, prasa, lai tai nebūtu citādu paziņu.

- Tā ir ļoti cildena godkārība, - misters Pikviks apliecināja.

- Kad es paziņošu misis Leo Hanterei, ka šis izteiciens nācis no jūsu lūpām, ser, viņa patiešām būs lepna, - nopietnais vīrs sacīja. - Man liekas, ser, ka starp jūsu pavadoņiem ir kāds džentlmenis, kas radījis dažus skaistus dzejoļus?

- Manam draugam misteram Snodgrasam ir ļoti liela slieksme uz poēziju, - misters Pikviks apstiprināja.

- Arī misis Leo Hanterei, ser. Viņa dievina dzeju, ser. Viņa to pielūdz; es varu sacīt, ka visa viņas dvēsele un gars ir pilnīgi poēzijas varā. Viņa pati, ser, ir sacerējusi dažus jaukus gabaliņus. Jums varbūt, ser, ir gadījies lasīt viņas «Odu par mirstošo vardi».

- Liekas, ka ne, - misters Pikviks atsacīja.

- Jūs mani pārsteidzat, ser! - misters Leo Hanters izsaucās. - Tā radīja milzīgu sensāciju. Tā bija parakstīta ar «L» un astoņām zvaigznītēm un pirmo reizi parādījās kādā lēdiju žurnālā. Tā iesākās šādi:

Vai bez sāpēm vērot varu.

Ka tu, zaudējusi sparu,

Smagi dvešot, izlaid garu,

varde mirstošā!

- Skaisti, - misters Pikviks sacīja.

- Lieliski, - misters Leo Hanters atteica, - tik vienkārši!

- Ļoti, - misters Pikviks piebilda.

- Nākošais pants ir vēl aizkustinošāks. Vai man to nodeklamēt?

- Lūdzu, - misters Pikviks sacīja.

- Tas skan tā, - nopietnais vīrs turpināja vēl nopietnākā balsī.

Vai ar mežonīgu brēku

Ducis mazu necilvēku

Lika just tev rupju spēku,

varde mirstošā!

- Smalki pasacīts, - misters Pikviks teica.

- Katrs vārds savā vietā, ser, - katrs savā vietā, - misters Leo Hanters sacīja, - bet jūs dzirdēsit, kā misis Leo Hantere to pati noskandēs! Viņa, ser, to prot vislabāk celt priekšā. Viņa to nodeklamēs maskā, ser, rīt priekšpusdienā.

- Maskā!

- Kā Minerva. Bet es aizmirsu - tās būs brokastis ar maskām.

- Žēlīgais dievs! - misters Pikviks izsaucās, uzmezdams skatienu savam augumam.

- Es taču nevaru...

- Nevarat, ser, jūs - un nevarat! - misters Leo Hanters attrauca. - Solomonam Lūkesam, ebrejam Haistrītā, ir tūkstošiem masku kostīmu. Padomājiet, ser, cik daudz piemērotu kostīmu jūs varat sev izvēlēties. Jūs varat būt Platons, Zenons, Epikūrs, Pitagors... viņi visi ir klubu dibinātāji.

- To es zinu, - misters Pikviks atteica, - bet, tā kā es nevaru sacensties ar šiem lielajiem vīriem, nevaru atļauties valkāt viņu tērpus.

Nopietnais vīrs dažas sekundes iegrima dziļās pārdomās un tad sacīja:

- Kad tā padomā, ser, tad es nezinu, vai misis Leo Hanterei lielāku prieku nesagādātu, ja viņas viesi redzētu tik slavenu džentlmeni kā jūs viņa paša ietērpā, nevis maskā. Man liekas, ka varu apsolīt attiecībā pret jums, ser, izņēmumu, - jā, jā, esmu pilnīgi drošs, ka misis Leo Hanteres vārdā drīkstu jums to apsolīt.

- Tādā gadījumā, - misters Pikviks sacīja, - es ar lielāko prieku ieradīšos.

- Bet es tērēju jūsu laiku, ser, - nopietnais cilvēks piebilda, it kā pēkšņi attapdamies. - Es zinu laika vērtību, ser. Es jūs nekavēšu. Tad es drīkstu pateikt misis Leo Hanterei, ka viņa var noteikti gaidīt jūs un jūsu ievērojamos draugus? Ar labu rītu, ser, esmu lepns, ka redzēju tik izcilu personu, - ne soli, ser, ne vārdu!

Un, nedodams misteram Pikvikam laiku kaut ko iebilst vai noliegt, misters Leo Hanters svinīgā gaitā aizgāja.

Misters Pikviks uzlika cepuri un devās uz «Pāvu», bet misters Vinkls ziņu par masku balli jau tur bija aiznesis pirms viņa.

- Misis Pota ies, - bija pirmais vārds, ar ko viņš apsveica savu vadoni.

- Tiešām? - misters Pikviks atsaucās.

- Kā Apolons, - atbildēja misters Vinkls. - Tikai Pots iebilst pret tuniku.

- Viņam taisnība. Viņam pilnīgi taisnība, - misters Pikviks sacīja ar uzsvaru.

- Ja, un tādēļ viņa nolēmusi uzvilkt baltu atlasa tērpu ar zelta vizuļiem.

- Bet tad jau neviens nezinās, ko viņa attēlo, - misters Snodgrass noteica.

- Protams, zinās, - misters Vinkls sašutis atbildēja. - Vai tad viņi neredzēs liru, ko?

- Patiešām, to es aizmirsu, - misters Snodgrass atteica.

- Es iešu, ģērbies kā bandīts, - misters Tapmens iejaucās.

- Ko! - teica misters Pikviks, piepeši saraudamies.

- Kā bandīts, - misters Tapmens mīlīgi atkārtoja.

- Jūs taču nedomājat sacīt, - misters Pikviks teica, ar svinīgu stingrību cieši uzskatīdams draugu, - jūs taču nedomājat sacīt, mister Tapmen, ka esat nodomājis sevi ieģērbt zaļa samta žaketē ar divas collas platiem atlokiem?

- Tāds ir mans nodoms, ser, - misters Tapmens attrauca iekarsdams. - Un kāpēc ne, ser?

- Tāpēc, ser, - misters Pikviks sacīja manāmi uztraucies, - tāpēc, ka jūs esat pārāk vecs, ser.

- Pārāk vecs! - misters Tapmens izsaucās.

- Un, ja vajadzīgs vēl kāds pamatojums iebildumam, - misters Pikviks turpināja, - jūs esat pārāk resns, ser.

- Ser, - sacīja misters Tapmens, un viņa sejā ieplūda tumšsārta kvēle, - tas ir apvainojums.

- Ser, - misters Pikviks attrauca tādā pašā tonī, - es jūs ne uz pusi neapvainoju tā, kā jūs apvainotu mani, parādīdamies manā klātbūtnē zaļā samta žaketē ar divas collas platiem atlokiem.

- Ser, - misters Tapmens teica, - jūs esat rupjš cilvēks.

- Ser, - misters Pikviks sacīja, - jūs pats tāds esat.

Misters Tapmens paspēra pāris soļu uz priekšu un nikni uzskatīja misteru Pikviku.

Misters Pikviks atbildēja ar tādu pašu skatienu, ko viņa brilles sakoncentrēja fokusā, un ar katru elpas vilcienu pauda cīņas gatavību. Misters Snodgrass un misters Vinkls, redzot šādu scēnu starp diviem tādiem cilvēkiem, stāvēja kā pārakmeņojušies.

- Ser, - misters Tapmens sacīja pēc īsas pauzes, runādams zemā, aizslāpētā balsī, -

jūs nosaucāt mani par vecu?

- Nosaucu, - misters Pikviks apstiprināja,

- Un resnu?

- Es to atkārtoju.

- Un rupju cilvēku?

- Tāds jūs esat.

Sekoja baismīga pauze.

- Mana pieķeršanās jūsu personai, ser, - misters Tapmens sacīja aiz uztraukuma drebošā balsī un runādams atrotīja piedurknes, - ir liela... ļoti liela... bet šai pašai personai man nekavējoties jāatmaksā.

- Panāciet šurp, ser! - misters Pikviks atbildēja.

Satraucošā dialoga pamudināts, šis varonīgais vīrs tiešām pieņēma paralītiķa stāju, kas, kā abi skatītāji nešaubīgi ticēja, bija domāta kā aizsardzības stāvoklis.

- Ko! - iekliedzās misters Snodgrass, pēkšņi atgūdams runas spēju, ko viņam bija laupījis ārkārtīgais pārsteigums, un metās starp abiem, riskēdams saņemt sitienu pa deniņiem no abām pusēm. - Ko! Mister Pikvik, uz jums lūkojas visa pasaule! Mister Tapmen! Jūs, tāpat kā mūs visus, apspīd viņa nemirstīgā vārda gaisma! Kaunieties, džentlmeņi, kaunieties!

Neparastās līnijas, ko acumirklīgā kaislība bija ievilkusi mistera Pikvika gaišajā un atklātajā pierē, viņa jaunajam draugam runājot, pamazām izzuda kā melna zīmuļa pēdas, kad tām pāri slīd dzēšamā gumija. Pirms misters Snodgrass beidza runāt, mistera Pikvika seja bija pieņēmusi savu parasto labvēlīgo izskatu.

- Es pārsteidzos, - misters Pikviks ieminējās, - ļoti pārsteidzos. Tapmen, dodiet roku!

Tumšās ēnas nozuda no mistera Tapmena sejas, kad viņš cieši satvēra sava drauga roku.

- Es arī biju pārsteidzīgs, - viņš sacīja.

- Nē, nē, - misters Pikviks pārtrauca, - vaina ir mana. Vai jūs vilksit zaļo samta žaketi?

- Nē, nē, - misters Tapmens atbildēja. .

- Jūs to darīsit man par prieku, - misters Pikviks nobeidza.

- Labi, labi, vilkšu, - misters Tapmens attrauca.

Tūdaļ nolēma, ka misters Tapmens, misters Vinkls un misters Snodgrass tērpsies maskās. Tādējādi pašas siltākās un labākās jūtas paskubināja misteru Pikviku piekrist tādai izdarībai, no kuras viņa veselīgais saprāts būtu licis atturēties. Spilgtāku ilustrāciju viņa labajam raksturam būtu grūti iedomāties pat tad, ja šajās lappusēs attēlotie notikumi būtu pilnīgi izdomāti.

Misters Leo Hanters nebija pārspīlējis mistera Solomona Lūkesa krājumus. Viņa garderobe bija bagāta - ļoti bagātīga, varbūt ne stingri klasiska, ne arī gluži jauna, tāpat tajā nebija atrodams neviens apģērba gabals, kas būtu darināts precīzi pēc kāda laikmeta vai laika modes, bet viss bija vairāk vai mazāk nobārstīts vizuļiem, - un kas gan ir skaistāks par vizuļiem! Var iebilst, ka tie nav piemēroti dienas gaismai, bet katrs zina, kā tie mirdzētu, ja iedegtu lampas, un nekas nevar būt skaidrāks par to, ka tādā gadījumā, ja cilvēki rīko masku balles dienā un tērpi neizskatās gluži tik labi, kā tie izskatītos vakarā, vainīgi ir vienīgi cilvēki, kas rīko masku balles, bet nekādā ziņā nav apvainojami vizuļi. Tāds bija mistera Solomona Lūkesa pārliecinošais uzskats, un, šādu argumentu iespaidoti, misters Tapmens, misters Vinkls un misters Snodgrass ietērpās kostīmos, kādus viņa gaume un pieredze lika ieteikt kā šim gadījumam sevišķi piemērotus.

Pikvikiešu vajadzībām no «Pilsētas Ģerboņa» tika noīrēta kariete, un turpat pasūtīja ekipāžu, lai misteru un misis Potus nogādātu uz misis Leo Hanteres dārzu, kas, kā misters Pots, delikāti pateikdamies par ielūgumu, jau bija konfidenciālā kārtā paziņojis «Ītensvilas Avīzē», «sniegs visdažādākos un patīkamākos valdzinājumus - mulsinošu skaistuma un talanta mirdzumu - izšķērdīgu un dāsnu viesmīlību - un pāri visam - vislielāko krāšņumu visizmeklētākās gaumes robežās un greznību, ko padara izsmalcinātu pilnīga harmonija un visšķīstākā sadraudzība, ar ko salīdzināta pati Austrumu pasaku zemes teiksmainā greznība liktos ietērpta tikpat tumšās un drūmās krāsās, kādam jābūt tā īgnā un nevīrišķīgā radījuma prātam, kurš iedrošinājies ar savas skaudības indi aptraipīt sagatavošanās darbus, ko veikusi tikumīgā un augsti cildenā lēdija, uz kuras altāra top nolikta šī pazemīgā apbrīnas balva». Šī pēdējā kodīga sarkasma pilnā piebilde bija mērķēta «Neatkarīgajam», kas tādēļ, ka nebija ielūgts, četros avīzes numuros pēc kārtas pūlējās visu šo notikumu izsmiet, izmantojot vislielāko druku, turklāt saliekot visus īpašības vārdus ar lielajiem burtiem.

Rīts pienāca. Bija patīkami uzskatīt misteru Tapmenu pilnā laupītāja ietērpā ar ļoti ciešu žaketi, kas viņa plecus un muguru vērta līdzīgu adatu spilventiņam. Kāju augšdaļa bija iespīlēta īsās samta biksēs, bet apakšdaļu apņēma tas sarežģītais tinums, kas īpaši patīk laupītājiem. Bija patīkami uzlūkot viņa atklāto un godīgo seju, kas slējās no vaļējās krekla apkakles, apgādāta ar lieliskām ūsām un izkrāsota ar dedzinātu korķi, un vērot visu krāsu lentām izgreznoto, cukurgalvai līdzīgo platmali, ko viņam vajadzēja turēt uz ceļgaliem, tāpēc ka neviena mums zināma slēgtā kariete neļauj nevienam cilvēkam turēt šāda veida cepuri starp galvu un karietes jumtu. Tikpat jocīgi un patīkami bija ģērbies misters Snodgrass - zilā atlasa vamzī un apmetnī, ciešās balta zīda biksēs un kurpēs un sengrieķu bruņu cepurē, proti, tērpā, kas, kā katrs zina (un, ja arī nezina, toties misters Solomons Lūkess zina), neapstrīdami ir bijis parastais trubadūra ikdienas apģērbs no vissenākajiem laikiem līdz viņu pilnīgai izzušanai no zemes virsas. Tas viss bija patīkami, bet tas nebija nekas salīdzinājumā ar pūļa klaigāšanu, kad slēgtā kariete apstājās aiz mistera Pota ekipāžas, kas pati bija apstājusies pie mistera Pota durvīm, kuras atvērās un parādīja dižo Potu, ģērbušos kā krievu pristavu ar briesmīgu pātagu rokā, kas ļoti gaumīgi simbolizēja «Ītensvilas Avīzes» vareno spēku un šausmīgos cirtienus, kādus tā deva sabiedrības ienaidniekiem.

- Bravo! - no gaiteņa sauca misters Tapmens un misters Snodgrass, ieraudzīdami staigājošo alegoriju.

- Bravo! - no gaiteņa atskanēja mistera Pikvika balss.

- Urā! Lai dzīvo Pots! - pūlis kliedza.

Dzirdot šos apsveikumus, misters Pots, smaidīdams ar labvēlīgu cienību, kas pietiekami liecināja, ka viņš apzinās savu spēku un zina, kā to likt lietā, iekāpa karietē.

Tad no mājas iznāca misis Pota, kas būtu izskatījusies ļoti līdzīga Apolonam, ja nebūtu ģērbusies kleitā. Viņu pavadīja misters Vinkls, kuru tā gaiši sarkanajos svārkos būtu varējuši noturēt tikai par sportistu, ja viņš nebūtu izskatījies tikpat līdzīgs pastmeistaram. Pēdējais nāca misters Pikviks, kuram zēni aplaudēja tikpat spēcīgi kā pārējiem, droši vien domādami, ka viņa šaurās bikses un getras ir kaut kādas tumšo viduslaiku paliekas; un tad abi rati devās ceļā pie misis Leo Hanteres. Misters Vellers (kam bija jāpalīdz apkalpot viesus) bija novietojies uz bukas tai karietei, kurā sēdēja viņa kungs.

It visi - vīrieši, sievietes, zēni, meitenes un mazbērni, kas bija sapulcējušies aplūkot viesus masku balles apģērbos, spiedza aiz prieka un sajūsmas, kad misters Pikviks ar laupītāju pie vienas rokas un trubadūru pie otras soļoja uz dārza ieeju.

Nekad nebija dzirdēti tā kliedzieni kā tie, kas sveica mistera Tapmena pūliņus nostiprināt sev uz pakauša cukurgalvai līdzīgo platmali, lai varētu ieiet dārzā pienācīgā stilā.

Viss bija sagatavots vislielākā mērā apburoši un pilnīgi atbilda pravietīgā mistera Pota paredzējumiem par Austrumu pasaku zemes krāšņumu, līdz ar to pietiekami pārliecinoši apgāzdams zemiskā «Neatkarīgā» ļaunprātīgos izdomājumus. Dārzs bija lielāks par vienu un ceturtdaļu akra un viss ļaužu pārpilns. Nekad nebija redzēts tāds skaistums, elegance un literatūras talantu mirdzums. Šeit, ģērbusies kā sultāne, bija jaunā lēdija, kas «Ītensvilas Avīzē» «taisīja» dzeju». Viņa balstījās uz rokas jaunam džentlmenim, kas «taisīja» kritikas nodaļu un atbilstoši tam bija ģērbies feldmaršala uniformā, ja neskaita zābakus. Šeit bija veseli pūļi šādu ģēniju, un katra saprātīga persona būtu uzskatījusi, ka ir pietiekoši liels gods satikties ar tiem. Taču vēl vairāk, še bija pusducis lauvu[2] no Londonas - rakstnieki, īsti rakstnieki, kas bija sarakstījuši veselas grāmatas un pēc tam tās iespieduši, - un šeit jūs varējāt tos redzēt staigājam līdzīgi parastiem cilvēkiem, smaidām un runājam - jā, un runājam diezgan lielas muļķības, bez šaubām, ar to labo nolūku, lai darītu sevi saprotamus apkārt esošajiem vienkāršajiem ļaudīm. Bez tam še bija orķestris kartona cepurēs, četri dziedātāji no nezināmas zemes savos nacionālajos tērpos un ducis īrētu viesmīļu savos nacionālajos tērpos - turklāt ļoti netīros tērpos. Un pāri visam - še bija misis Leo Hantere, kas, ģērbusies kā Minerva, saņēma viesus, vai kūsādama aiz lepnuma un apmierinājuma, kas sapulcējusi kopā šādus izcilus cilvēkus.

- Misters Pikviks, kundze, - sacīja kāds apkalpotājs, kad šis džentlmenis ar cepuri rokā un ar laupītāju un trubadūru pie sāniem tuvojās prezidējošajai dievietei.

- Ko! Kur? - misis Leo Hantere izsaucās salēkdamās, tēlodama ārkārtēju pārsteigumu.

- Šeit, - misters Pikviks atsaucās.

- Vai tas ir iespējams, ka man patiešām ir laime uzlūkot pašu misteru Pikviku!- misis Leo Hantere izsaucās.

- Viņš pats, kundze, - atbildēja misters Pikviks, ļoti zemu palocīdamies. - Atļaujiet iepazīstināt manus draugus... misters Tapmens... misters Vinkls... misters Snodgrass... ar «Mirstošās vardes» autori.

Pavisam nedaudzi, atskaitot tos, kas paši mēģinājuši, zinās, kāds grūts process ir paklanīšanās, ja uzģērbtas zaļas, īsas samta bikses, cieti pieguļoša žakete un augsta cepure vai arī zils atlasa vamzis un baltas, cieši pieguļošas zīda bikses, vai korda bikses līdz ceļiem un atloku zābaki - apģērba piederumi, kas nav gatavoti pēc valkātāja mēra, bet uzvilkti viņam mugurā, nekādā ziņā nerēķinoties ar valkātāja un tērpa attiecīgajiem izmēriem. Nekad nebija redzētas tādas krampjainas kustības, kādas izdarīja mistera Tapmena augums, viņam nopūloties izskatīties brīvam un graciozam, ne arī tādas mākslīgas pozas, kādas rādīja viņa maskās ģērbtie draugi.

- Mister Pikvik, - misis Leo Hantere sacīja, - jums jāapsola, ka visu dienu paliksit pie maniem sāniem. Še ir simtiem ļaužu, kuri man katrā ziņā ar jums jāiepazīstina.

- Jūs esat ļoti laipna, kundze, - misters Pikviks atteica.

- Vispirms - šeit ir manas mazās meitenītes; es viņas gandrīz aizmirsu, - Minerva ieteicās, nevērīgi norādīdama uz divām pilnīgi pieaugušām jaunām lēdijām, no kurām vienai varēja būt ap divdesmit, bet otrai viens vai divi gadi vairāk un kuras bija ģērbtas ļoti meitenīgos tērpos, - vai nu tādēļ, lai pašas izskatītos jaunas, vai tādēļ, lai jaunāka izskatītos viņu māmiņa, par to misters Pikviks mums neko neziņo.

- Viņas ir ļoti skaistas, - misters Pikviks ieminējās, kad meitenes pēc iepazīstināšanas gāja projām.

- Viņas ir ļoti līdzīgas savai mātei, ser, - misters Pots majestātiski atteica.

- Ak jūs nerātni! - misis Leo Hantere izsaucās, rotaļīgi iesizdama pa redaktora roku ar vēdekli (Minerva ar vēdekli!).

- Kā ne, godājamā misis Hantere, - sacīja misters Pots, kas Alā izpildīja zvērināta taurētāja lomu, - jūs taču zināt, ka pagājušajā gadā, kad jūsu portrets bija izstādīts Karaliskajā akadēmijā, visi vaicāja, vai tā esat jūs vai jūsu jaunākā meita, jo jūs bijāt tik ļoti līdzīgas, ka nebija iespējams atšķirt.

- Nu labi, ja arī viņi tā teica, - kāpēc jums tas jāatkārto svešu klātbūtnē? - misis Leo Hantere teica, otrreiz ieplikšķinādama ar vēdekli «Ītensvilas Avīzes» snaudošajam lauvam.

- Grāf! Grāf! - misis Leo Hantere spalgi izsaucās, vērsdamās pie kāda svešzemju uniformā ģērbta cilvēka ar lielu vaigbārdu, kas patlaban gāja garām.

- Ā! Jūs man sauc? - grāfs atsaucās, pagriezdamies atpakaļ.

- Es vēlos sapazīstināt divus ļoti gudrus cilvēkus, - misis Leo Hantere sacīja. -

Mister Pikvik, man ir liels prieks jūs iepazīstināt ar grāfu Smorltorku. - Un viņa steidzīgi pačukstēja misteram Pikvikam: - Slavens ārzemnieks... kopo materiālus savam lielajam darbam par Angliju... khem!...grāfs Smorltorks, misters Pikviks.

Misters Pikviks apsveica grāfu ar visu cieņu, kāda pienākas tik slavenam cilvēkam, un grāfs izvilka piezīmju grāmatiņu.

- Kā jūs teic, misis Hant? - grāfs jautāja, laipni uzsmaidīdams aplaimotajai misis Leo Hanterei. - Pig Vig vai Big Vig[3]... tā jūs sauc... advokāt?... ko? Es saprot - tas ir tā. Big Vig, - un grāfs gatavojās ierakstīt savā piezīmju grāmatiņā misteru Pikviku kā kādu džentlmeni no tiem, kas valkā likumnieka talāru un kas savu vārdu atvasinājis no profesijas, pie kuras pieder, kad iejaucās misis Leo Hantere.

- Nē, nē, grāf, - lēdija sacīja, - Pik-viks.

- Ahā, saprot, - atbildēja grāfs. - Pīk - vārds, Vīkss -uzvārds; labs, ļoti labs. Pīk Vīks. Kā jums iet, Vīks?

- Pateicos, ļoti labi, - misters Pikviks atbildēja ar visu savu parasto pieklājību. - Vai jūs jau ilgi Anglijā?

- Ilgs - ļoti ilgs laiks - div nedeļs - vēl vairāk.

- Vai ilgi šeit paliksit?

- Vien nedēļ.

- Jums būs diezgan ko darīt, - misters Pikviks sacīja smaidīdams, - lai šajā laikā savāktu visus materiālus, kas jums vajadzīgi.

- Ē, tie ir savākts, - grāfs attrauca.

- Patiešām? - misters Pikviks teica.

- Tie ir te, - grāfs piebilda, nozīmīgi iesizdams ar pirkstu sev pa pieri. - Liels gramat mājās - pils ar piezīm - muziks, glezns, zināta, dzej, poltiks - viss liets.

- Vārds politika, ser, - misters Pikviks aizrādīja, - satur pats sevī grūtas un ļoti plašas studijas.

- Ā! - teica grāfs, atkal izvilkdams piezīmju grāmatiņu. - Dikt labs... jauks vārd, ar ko iesākt nodaļ. Četrdesmit septītā nodaļ. Poltiks. Vārds «poltiks» aptur pats no sev...

Un mistera Pikvika izteiciens tika ierakstīts grāfa Smorltorka piezīmju grāmatiņā ar tādām variācijām un piemetinājumiem, kādus diktēja grāfa bagātā fantāzija vai arī nepilnīgās valodas zināšanas.

- Grāf, - misis Leo Hantere ieteicās.

- Misis Hant? - grāfs atbildēja.

- Te ir misters Snodgrass, mistera Pikvika draugs un dzejnieks.

- Pagaidi - iesaucās grāfs, vēlreiz izvilkdams piezīmju grāmatiņu. - Virsraksti dzejs - nodaļ: literār draug - vārds Snovgrass, dikt labs. Iepazīstin ar Snovgrass - liels dzejniek, Pīk Vīkss draug - no misis Hant, kas uzrakstīj otr jauks dzejol - kā to sauc? - Vārds - «Mirstoš vārds» - ļot labs - paties ļot labs.

Grāfs atlika atpakaļ savu piezīmju grāmatiņu un, vairākkārtīgi klanīdamies un izsacīdams komplimentus, aizgāja, pilnīgi apmierināts, ka pie sava informācijas krājuma pievienojis vissvarīgākos un vērtīgākos faktus.

- Apbrīnojams cilvēks šis grāfs Smorltorks, - misis Leo Hantere sacīja.

- Spēcīgs domātājs, - Pots atsacīja.

- Cilvēks ar gaišu galvu un stipru garu, - misters Snodgrass piemetināja.

Klātesošo viesu koris uztvēra grāfam Smorltorkam veltīto slavas dziesmu, gudri kratīja galvas un vienbalsīgi nosaucās:

- Ļoti!

Tā kā sajūsma par grāfu Smorltorku bija ļoti liela, viņam būtu varējuši dziedāt slavas dziesmas līdz svētku beigām, ja četri no kaut kurienes atbraukuši dziedātāji, gleznaināka izskata dēļ nostājušies pie mazas ābelītes, nebūtu sākuši dziedāt savas nacionālās dziesmas, kas, kā likās, nebūt nebija grūti izpildāmas, jo priekšnesuma lielais noslēpums, šķiet, bija tāds, ka trīs no kaut kurienes atbraukušie dziedoņi rukšķēja, kamēr ceturtais kauca. Kad, visiem klātesošajiem skaļi aplaudējot, šis interesantais priekšnesums noslēdzās, tūliņ kāds zēns sāka locīties starp krēsla šķērskokiem un lēkt tam pāri, un līst tam apakšā, un gāzties ar to gar zemi, un darīt visu ko, atskaitot sēdēšanu uz tā, bet pēc tam izveidoja no savām kājām kaklasaiti un apsēja tās ap kaklu un tad parādīja, cik viegli cilvēks var kļūt līdzīgs lielam krupim; visas šīs izdarības sniedza sapulcētajiem skatītājiem lielu baudu un apmierinājumu.

Pēc tam bija dzirdama misis Potas balss, kura vāji nočiepstēja kaut ko tādu, ko pieklājība lika uzskatīt par dziesmu, kas viss bija ļoti klasiski un pilnīgi atbilda kostīmam, jo Apolons pats bija komponists, un komponisti ļoti reti var nodziedat savas vai citu dziesmas. Tad misis Leo Hantere nodeklamēja savu slaveno odu «Mirstošā varde», ko vienreiz lika atkārtot un ko būtu likuši atkārtot otrreiz, ja lielākā daļa viesu, kas domāja, ka ir pēdējais laiks dabūt kaut ko ēdamu, nebūtu sacījuši, ka esot apkaunojoša lieta tā izmantot misis Hanteres labo sirdi. Tā, lai gan misis Leo Hantere izteica pilnīgu gatavību atkārtot odu vēlreiz, viņas laipnie un saprātīgie draugi negribēja par to ne dzirdēt; un, kad ēdamzāle tika atvērta, visi, kas kādreiz še jau bija viesojušies, ar vislielāko steigu spiedās tajā iekšā, jo misis Leo Hantere parasti rīkojās tā, ka ielūgumus izsūtīja simt cilvēkiem, bet brokastis sagatavoja ne vairāk kā piecdesmit personām vai, citiem vārdiem, baroja tikai pašus lielākos lauvas, atstājot mazākos dzīvniekus pašus savā ziņā.

- Kur misters Pots? - vaicāja misis Leo Hantere, novietodama iepriekš minētos lauvas ap sevi.

- Šeit es esmu, - redaktors atsaucās no vistālākā telpas gala, bez mazākajām cerībām dabūt barību, ja namamāte kaut ko nedarīs viņa labā.

- Vai jūs nenāksit pie mums?

- Ak, lūdzu, neraizējieties par viņu! - sacīja misis Pota vislaipnākajā balsī. - Jūs sev uzkraujat daudz nevajadzīgu rūpju, misis Hantere. Tev taču turpat būs ļoti labi, vai ne, dārgais?

- Protams, dārgā, - nelaimīgais Pots atbildēja ar greizu smaidu.

Te nu bija pātaga! Stipro roku, kas to ar tādu gigantisku spēku vicināja par sabiedrisko darbinieku galvām, paralizēja misis Potas valdonīgais skatiens.

Misis Leo Hantere lūkojās apkārt ar triumfējošu skatienu. Grāfs Smorltorks cītīgi rakstīja piezīmes par šķīvju saturu; misters Tapmens ar grāciju, kādu nekad nebija izrādījis neviens laupītājs, piedāvāja dažām lauvenēm omāru salātus; misters Snodgrass, «izgriezis pogas» jaunajam džentlmenim, kas atgrieza grāmatas «Ītensvilas Avīzei», bija iegrimis dzīvā sarunā ar jauno lēdiju, kas «taisīja» dzeju; un misters Pikviks centās būt patīkams visiem. Likās, ka izmeklēto pulciņš jau bija pilnīgs, taču misters Leo Hanters, kura uzdevums tādos gadījumos bija stāvēt durvīs un sarunāties ar mazāk ievērojamiem ļaudīm, piepeši iesaucās:

- Mana dārgā, misters Čarlzs Fic-Maršals nāk!

- Debestiņ, - misis Leo Hantere izsaucās, - cik ļoti es viņu gaidīju! Lūdzu, saspiedieties ciešāk, lai misters Fic-Maršals var tikt iekšā. Mans dārgais draugs, saki misteram Fic-Maršalam, ka viņam jānāk tieši pie manis, lai es viņu varu izrāt par tik vēlu ierašanos.

- Nāku, mana dārgā kundze! - sauca kāda balss. - Cik ātri vien varu - laužu, ka biezs, - istaba kā piebāzta - te ir ko pasvīst - jāā.

Misteram Pikvikam izkrita no rokām nazis un dakšiņa. Viņš paskatījās pāri galdam uz misteru Tapmenu, kas bija nometis savu nazi un dakšiņu un izskatījās tā, it kā bez vārda runas gatavotos iegrimt zemē.

- Ah! - izsaucās balss, kuras īpašnieks lauza sev ceļu caur pēdējiem divdesmit pieciem turkiem, virsniekiem, kavalieriem un Kārļiem Otrajiem, kas vēl atradās starp viņu un galdu. - Īsts veļas rullis - Beikera patente - pēc tādas spiešanas manos svārkos nevienas krunciņas - varēju uzvilkt veļu negludinātu, kad nācu - ha, ha! - nav slikta ideja - neparasta lieta gludināt veļu, kad tā mugurā, kaut gan - nogurdinošs process - ļoti.

Ar šiem aprautajiem izteicieniem galdam tuvojās jauns cilvēks, ģērbies flotes virsnieka uniformā, un pārsteigtie pikvikieši ieraudzīja savā priekšā gluži tādu augumu un sejas vaibstus kā misteram Alfrēdam Džinglam.

Ļaundaris tikko bija paspējis saņemt misis Leo Hanteres pasniegto roku, kad viņa acis sastapās ar mistera Pikvika sašutuma pilnajiem acu āboliem.

- Ai jā! - Džingls izsaucās. - Pavisam aizmirsu - nepateicu savus rīkojumus pasta puisim - tūliņ to izdarīšu - pēc minūtes atpakaļ.

- Mister Fic-Maršal, apkalpotājs vai misters Hanters to tūliņ izdarīs! - misis Leo Hantere sacīja.

- Nē, nē - es to izdarīšu - nebūšu ilgi - tūliņ atpakaļ, - Džingls attrauca.

Ar šiem vārdiem viņš pazuda pūlī.

- Vai atļausit man jums vaicāt, kundze, - sacīja uztrauktais misters Pikviks, pieceldamies no krēsla, - kas ir šis jaunais cilvēks, un kur viņš mīt?

- Tas ir bagāts džentlmenis, mister Pikvik, - misis Leo Hantere atteica, - ar ko es jūs ļoti vēlos iepazīstināt. Grāfs priecāsies ar viņu satikties.

- Jā, jā, - misters Pikviks steidzīgi piebilda. - Viņa dzīves vieta...

- Pagaidām Berijā, viesnīcā «Eņģelis».

- Berijā?

- Berijā-Sentedmondsā, nedaudz jūdžu no šejienes. Bet, mīļais dievs, jūs taču, mister Pikvik, negatavojieties mūs atstāt; patiešām, mister Pikvik, jūs nedrīkstat tik ātri aiziet!

Bet, pirms vēl misis Leo Hantere beidza runāt, misters Pikviks jau bija izspiedies cauri pūlim un aizsniedzis dārzu, kur viņam pēc īsa brītiņa pievienojās misters Tapmens, kas bija draugam cieši sekojis.

- Tam nav nozīmes, - misters Tapmens sacīja. - Viņš ir prom.

- Es to zinu, - misters Pikviks attrauca, - un es viņam sekošu.

- Viņam sekot! Uz kurieni? - misters Tapmens jautāja.

- Uz «Eņģeli» Berijā, - misters Pikviks ļoti ātri atbildēja. - Kā lai mēs zinām, ko viņš tur patlaban piekrāpj? Reiz viņš piekrāpa kādu cienījamu vīru, un mēs bijām nevainīgais cēlonis. Otrreiz viņš to neizdarīs, ja es to varēšu aizkavēt. Es viņu atmaskošu. Sem! Kur ir mans apkalpotājs?

- Lūgtum, ser, - misters Vellers atsaucās, iznākdams no kādas vientuļas vietiņas, kur bija tukšojis madeiras pudeli, ko pirms vienas vai divi stundām bija nocēlis no brokastu galda. - Šite ir jūsu apkalpotājs, ser. Lepns uz savu titulu, kā teica dzīvais skilets, kad tie viņu rādīja cilvēkiem.

- Tūliņ sekojiet! - misters Pikviks uzsauca. - Tapmen, ja es palieku Berijā, jūs varēsit man sekot, kad es rakstīšu. Līdz tam - sveiki!

Iebilst nebija nozīmes. Misters Pikviks bija uztraukts un izlēmis, kā rīkoties.

Misters Tapmens atgriezās pie saviem galda biedriem un pēc stundas bija noslīcinājis visas atmiņas par misteru Alfrēdu Džinglu jeb misteru Čarlzu Fic-Maršalu jautrā kadriļā un šampanieša pudelē. Pa to laiku misters Pikviks un Sems Vellers, sēdēdami pasta karietes jumta vietās, ar katru minūti samazināja attālumu starp sevi un veco labo pilsētu Beriju-Sentedmondsu.

1 - Misters Leo Hanters. - Pēc angļu paražas precētu sievu bieži uzrunā viņas vīra vārdā un uzvārdā, priekšā liekot apzīmējumu misis - kundze (misis Leo Hantere).

2 - Pusducis lauvu - tā ironiski apzīmēta grupa literātu un citu misis Hanteres viesu, kuri iedomājas sevi par «slavenībām». Šī iesauka saistās ar viņas uzvārdu (Hunter - mednieks vai medniece) un viņas vīra vārdu (Leo - lauva).

3 - Big Wig (angl.) - «lielā parūka», t. i., garmataina parūka, ko pēc tradīcijām valkāja Anglijas valsts tiesneši un advokāti, pildot savus dienesta pienākumus. Ar iesauku «lielā parūka» tautas mutē apzīmēja arī tiesnesi vispār. Groteskais ārzemnieks, misis Hanteres viesis, sajaucis Pikvika uzvārdu ar vārdu Big Wig un uzskata, ka Pikviks pēc profesijas ir jurists.

XVI NODAĻA

kas aptver pārāk daudz notikumu, lai tos varētu īsi aprakstīt

Visā gadā nav otra mēneša, kad dabā būtu vērojams lielāks skaistums kā augustā.

Pavasarim ir daudz jaukumu, un maijs ir spirgts un ziedošs mēnesis, bet šī laika pievilcību pavairo tā kontrasts ar ziemu. Augustam nav šādu priekšrocību. Tas atnāk, kad mēs cita nekā neatceramies kā skaidras debesis, zaļus laukus un saldi smaržojošas puķes, kad atmiņas par sniegu, ledu un aukstajiem vējiem ir izzudušas no mūsu apziņas tikpat pilnīgi, cik pilnīgi tie paši pazuduši no zemes virsas, un tomēr - cik jauks ir šis laiks! Augļu dārzos un labības laukos dzirdamas darba šalkas; koki līkst zem sulīgo augļu nastas, kas liec to zarus līdz pat zemei; un labība, glīti sastatīta vai, it kā aicinot sirpi, viļņo ik vieglā vēja pūsmā, kas lido tai pāri, piešķir ainavai zeltainu nokrāsu. Visu zemi, šķiet, pārklājis rāms maigums, un, liekas, šis gadalaiks iespaido pat ratus, kuru lēno kustību pāri nopļautajam labības laukam var uztvert vienīgi ar aci, kamēr auss nesadzird nevienu skarbāku skaņu.

Kad kariete ātri traucas garām laukiem un dārziem, kas iežogo ceļu, sieviešu un bērnu pulciņi, kas liek grozos augļus vai lasa izkaisītās vārpas, uz brīdi apstājas darbā un, aizēnojot saulē nobrūnināto seju ar vēl brūnāku roku, ziņkārīgām acīm noskatās braucējos, kamēr dažs druķīgs zeņķis, vēl pārāk mazs darbam, bet pārāk draiskulīgs, lai to varētu atstāt mājās, rāpjas pāri groza malai, kurā tās drošības dēļ ielikts, un spārdās un kliedz aiz sajūsmas. Pļāvējs pārtrauc darbu un, rokas sakrustojis, apstājas, lai noskatītos uz garām joņojošo karieti; bet smagie darba zirgi apveltī straujos karietes vilcējus ar miegainu skatienu, kas saka tik skaidri, cik vien zirga skatiens spēj: «Ir jau ļoti jauki paskatīties, bet lēna staigāšana pa mīkstu lauku galu galā ir labāka nekā tāda karsta noraušanās pa putekļainu ceļu.» Nogriezdamies ceļa līkumā, jūs pametat skatienu atpakaļ. Sievietes un bērni ir atsākuši savu darbu; pļāvējs atkal noliecies pār labību; ratos aizjūgtie zirgi sākuši iet, un viss atkal atrodas kustībā.

Iespaids, ko radīja šāda aina, nepagāja secen mistera Pikvika jutīgajai uztverei.

Aizrāvies ar lēmumu atmaskot bezgodīgā Džingla īsto seju ikkatrā vietā, kur tas vien sācis nodarboties ar krāpniecību, misters Pikviks sākumā sēdēja sevī iegremdējies un kluss, pārdomādams, kādā ceļā savu mērķi vislabāk sasniegt. Pamazām viņa uzmanību arvien vairāk un vairāk piesaistīja apkārtējie priekšmeti, un pēdīgi brauciens viņam sagādāja tādu baudu, it kā tas būtu uzsākts pasaulē vispatīkamākā iemesla dēļ.

- Brīnišķīgs skats, Sem, - misters Pikviks sacīja.

- Pārīgāks par skursteņiem, ser, - misters Vellers atbildēja, pielikdams roku pie cepures.

- Man liekas, ka jūs, Sem, visā savā dzīvē diez vai kaut ko citu esat redzējuši kā skursteņus, ķieģeļus un kaļķus, - misters Pikviks smaidīdams piemetināja.

- Es vienmēr nav bijs zābaktīrītājs, ser, - misters Vellers atteica, pakratīdams galvu. - Reiz es bij važoņa palīgs.

- Kad tas bija? - misters Pikviks jautāja.

- Kad mani pirmoreiz pa kaklu pa galvu izsvieda pasaulē, lai es paspēlē lēciņus ar viņas nepatikšanām, - Sems atbildēja. - No sākuma es bij ratiņstūmējs, tad pie ormaņa, tad izsūtāmais, tad zābaku tīrītājs. Nu es ir džentelmeņa apkalpotājs. Varbūtiņās kādudien pats būšu džentelmens ar pīpi mutē un lapeni mājas dārzā. Kas viņu zin? Es vismaz nejustos izbrīnējies.

- Jūs esat īsts filozofs, Sem, - misters Pikviks noteica.

- Tas, jādomā, mums ģimenē, ser, - misters Vellers paskaidroja. - Mans tēvs tagad ir stipri uz to pusi. Kad pamāte lamājas, viņš svilpo. Viņa paliek nikna un salauž šim pīpi, šis iziet ārā un dabu citu. Tad šī sāk dikti spiegt un krīt istērijā, bet viņš visā omulība pīpē, kamēr šī atkal nomierinās. Tā tak ir filozofija, ser, vai ne?

- Katrā ziņā ļoti labs aizvietotājs, - misters Pikviks smiedamies atbildēja. - Tā laikam, Sem, jums daudz pakalpojusi jūsu raibajā dzīvē.

- Ir pakalpojse, ser! - Sems izsaucās. - To jūs var droši sacīt. Kad es aizbēgu no nesēja un nebiju vēl salīdzs pie ormaņa, man divi nedēļi bij nemēbelēts dzīvoklis.

- Nemēbelēts dzīvoklis? - misters Pikviks pabrīnījās.

- Jā - zem Vaterlo tilta sausajām arkām. Prīmā guļvieta - desmit minušu gājiens līdz visām sabiedriskām iestādēm. Vienīgais, ko vare iebilst - zitivācija par daudz vējaina. Es tur redzēj dažu labu dīvainu skatiņu.

- To var ticēt, - misters Pikviks teica, izrādīdamies ļoti ieinteresēts.

- Tādus skatiņus, ser, - turpināja misters Vellers, - kas iedurtos jūsu labvēlīgajā sirdī un iznāktu pa otru pusi ārā. Kārtīgos klaidoņus jūs tur neredzēs; uz tiem var paļauties, ka tie zin ko labāku. Jauni nabagi, i sievišķi, i vīrišķi, kas vēl nav tikuši uz augšu savā profesijā, tie tur reizēm apmetas, bet visvairāk šito vientuļo vietiņu tumšajos kaktos salien tādi pavisam nogājšies, badā aizmiruši bezpajumta radījumi - nabaga radījumi, kuriem nesanāk pat ne divpensu virvei.

- Kas tā, lūdzu, par divpensu virvi, Sem? - misters Pikviks apjautājās.

- Divpensu virve, - misters Vellers atbildēja, - vienkārši ir lēta naktspatversme, kur gultas maksā divi pensi pa nakti.

- Kāpēc viņi sauc gultu par virvi? - misters Pikviks vaicāja.

- Lai dievs svētī jūsu nevainību, ser, tas nav tā, - Sems attrauca. - Kad lēdija un džentelmens, kam tas hotels pieder, tikko sāk savu veikalu, viņi mēdz klāt guļvietas uz grīdas, bet tas neatmaksājas, tāpēc ka iemītnieki neguļ vis mērenu divpensu miegu, bet velk vaļā ar gulēšanu līdz pusdienai. Tādēļ viņiem, tagad istabā ir izstieptas divi virves, tā ap seši pēdi viena no otras un trīs pēdi no grīdas; un guļvietas ir taisītas no rupja maisu audekla un izstieptas starp virvēm.

- Nu, nu? - misters Pikviks teica.

- Nu, - misters Vellers trauca tālāk, - šitā plāna priekšrocība ir acīm redzama. Ikrīt pulksten sešos viņi palaiž virves vienā galā vaļām, un gulētāji visi nogāžas lejā.

Iznākums ir tāds, ka visi nu ir pilnīgi uzmodināti, rāmi pieceļas un iet prom. Lūgtum piedošanu, ser, - Sems ieteicās, piepeši pārtraukdams savu runāšanu, - vai tā būtu Berija-Sentedmondsa?[1]

- Tā pati, - misters Pikviks atbildēja.

Kariete rībēja pa mazas, glītas, pēc izskata rosīgas un tīras pilsētiņas labi bruģētajām ielām un apstājās pie lielas viesnīcas, kas atradās platā ielā, gandrīz tieši pretī vecajam klosterim.

- Un šis, - misters Pikviks sacīja, paskatīdamies uz augšu, - ir «Eņģelis». Šeit mēs izkāpsim, Sem. Bet nepieciešama zināma piesardzība. Noīrējiet atsevišķu istabu, bet nenosauciet manu uzvārdu! Jūs saprotat?

- Esiet mierīgi, ser, - misters Vellers attrauca, saprotoši pamirkšķinādams.

Un, izvilcis mistera Pikvika ceļa somu no pakaļējās kastes, kur tā bija steigā iesviesta, kad viņi kāpa karietē Ītensvilā, misters Vellers aizgāja pildīt savu uzdevumu. Istabu drīz vien noīrēja, un misters Pikviks tajā tika ievests bez kavēšanās.

- Tagad, Sem, - misters Pikviks sacīja, - pirmais, kas jāizdara, ir...

- Jāpasūta pusdienas, ser, - misters Vellers pārtrauca. - Ir jau krietni vēls, ser.

- Patiešām, - misters Pikviks atzina, paskatīdamies pulkstenī - Jums taisnība, Sem.

- Un, ja man bijse atļaušana dot padomu, ser, - misters Vellers piemetināja, - es pēc tam liktos uz kārtīgu nakts miegu un līdz rītam par to blēdi i netaujātu. Nekas, ser, nespirdzina labāk par miegu, - tā sacīja apkalpotāja, izdzerdama veselu olu biķerīti opija.

- Es domāju, ka jums taisnība, Sem, - misters Pikviks atteica. - Bet man vispirms jāpārliecinās, vai viņš ir šai mājā un negatavojas doties projām.

- Atstājiet to manā ziņā, ser, - Sems atsacīja. - Atļaujiet man pasūtīt kārtīgu maltīti, un, kamēr to pataisīs, es apakšā apprasīsies; piecās minūtēs, ser, es var izurbināt no apkalpotāja sirds katru noslēpumu.

- Dariet tā! - misters Pikviks bija ar mieru, un misters Vellers tūliņ aizgāja.

Pēc pusstundas misters Pikviks jau sēdēja pie ļoti sātīgām pusdienām, un pēc trim ceturtdaļām stundas misters Vellers atgriezās ar ziņām, ka misters Čarlzs Fic-Maršals devis rīkojumu saglabāt viņam istabu līdz turpmākajam norādījumam. Viņš gatavojoties pavadīt vakaru kādā privātā mājā kaimiņos, uzdevis apkalpotājam palikt nomodā, līdz viņš atgriezīsies, un savu sulaini paņēmis līdzi.

- Tagad, ser, - misters Vellers sacīja, nobeidzis savu ziņojumu, - ja es no rīta dabū parunāties ar šito te sulaini, tas man par savu saimenieku pastāstīs visu, kā vajga.

- Kā jūs to zināt? - misters Pikviks pārtrauca.

- Lai dievs jūs pasargā, ser, sulaiņi vienādiņ tā dara, - misters Vellers atbildēja.

- Ahā, to es biju aizmirsis, - misters Pikviks atteica. - Labi.

- Un tad jūs, ser, izgudros, kas vislabāk darāms, un mēs tad tā ar darīs.

Tā kā likās, ka šāds plāns ir vislabākais, tad pēdīgi arī vienojās pie tā palikt.

Misters Vellers ar sava kunga atļauju devās pavadīt vakaru pēc sava prāta; un drīz vien pēc tam kāda kompānija, kas bija sapulcējusies bufetes istabā, vienbalsīgi izvēlēja viņu par priekšsēdētāju, un šo godājamo posteni viņš izpildīja bufetes pastāvīgajiem apmeklētājiem par tādu prieku, ka to skaļie smiekli un piekrišanas saucieni iespiedās mistera Pikvika guļamistabā un saīsināja viņa atpūtas dabisko laiku vismaz par trim stundām.

Nākamā rīta agrumā misters Vellers dzina ārā iepriekšējās nakts uzdzīves drudža paliekas ar puspensa dušas palīdzību (pierunājis kādu jaunu džentlmeni, kas darbojās staļļa nozarē, par šo monētu sūknēt viņam uz galvas un sejas ūdeni, līdz viņš kļūst pilnīgi atjaunots), kad viņa uzmanību piesaistīja kāds jauns puisis mīkleņu krāsas livrejā, kurš sēdēja sētā uz sola, lasīdams, kā likās, dziesmu grāmatu un izskatīdamies dziļi iegremdējies tajā, tomēr šad un tad uzmezdams skatienu indivīdam zem sūkņa, it kā viņam tomēr būtu zināma interese par šo izdarību.

«Tu ir jocīgs vecītis, kā es skatās,» misters Vellers nodomāja, kad viņa acis pirmoreiz sastapās ar mīkleņu krāsas drēbēs ģērbtā svešinieka skatienu. Svešajam bija liela, dzeltenīga, neglīta seja, dziļi iegrimušas acis un milzīga galva, no kuras nokarājās daudz gludu, melnu matu. «Tu ir jocīgs vecītis,» misters Vellers domāja, un, tā domādams, viņš turpināja mazgāties un par svešinieku vairs nedomāja.

Taču vīrs vēl arvien turpināja skatīties no savas dziesmu grāmatas uz Semu un no Sema uz dziesmu grāmatu, it kā viņš gribētu uzsākt sarunu. Tādēļ pēdīgi Sems, lai dotu tam izdevību, familiāri pamādams ar galvu, sacīja:

- Nu, priekšniek, kā klājas?

- Man prieks sacīt, ser, ka ļoti labi, - vīrs atsacīja, runādams ļoti apdomīgi, un aizvēra grāmatu. - Ceru, ka jums tāpat, ser?

- Nu, ja es nejuties tik līdzīgs staigājošai šņaba pudelei, tad man šorīt tā nebūtu jālīgojas, - Sems atbildēja. - Vai jūs, vecais, ir apmeties šitai viesnīcā?

Mīkleņu vīrs atbildēja apstiprinoši.

- Kā ta tas tā gadījās, ka jūs pagājšnakt nebij kopā ar mums? - Sems apvaicājās, berzēdams seju ar dvieli. «Tu, liekas, ir jautras dabas - izskats tik omulīgs kā dzīvai forelei kaļķu grozā,» misters Vellers piemetināja pie sevis.

- Es pagājušajā naktī biju līdzi savam kungam, - svešinieks atbildēja.

- Kā ta šo sauc? - misters Vellers jautāja, kļūdams tumši sarkans no pēkšņa uztraukuma un berzēšanas kopīgās iedarbības.

- Fic-Maršals, - mīkleņu vīrs atteica.

- Dodiet ķepu! - Sems sacīja, pieiedams viņam klāt. - Man gribētos ar jums iepazīties. Man, veco zēn, patīk jūsu izskats.

- Tas ir ļoti savādi, - mīkleņu vīrs atbildēja, izturēdamies ļoti vienkārši. - Man jūsējais patīk tik ļoti, ka es no pirmā acumirkļa, kad ieraudzīju jūs zem sūkņa, gribēju ar jums runāt.

- No tiesas?

- Goda vārds. Nu, vai tas nav savādi?

- Vienreizēji, - Sems atsacīja, domās priecādamies par svešinieka pielaidību. - Kāds jūsu goda vārds, patriarh?

- Džobs.

- Tas ir ļoti labs vārds - vienīgais, cik es zin, no kura nevar iztaisīt palamu. Un uzvārds?

- Troters, - svešinieks atteica. - Un jūsējs?

Sems turēja prātā sava kunga brīdinājumu un atbildēja: - Mans uzvārds ir Vokers[2] un mana kunga - Vilkinss. Vai jums šorīt nederētu kāda lāsīte, mister Troter?

Misters Troters piekrita šim patīkamajam priekšlikumam un, iebāzis grāmatu svārku kabatā, devās līdzi misteram Velleram uz bufeti, kur viņi drīz vien sāka apspriest kādu uzmundrinošu maisījumu, kas radās, sajaucot alvas traukā zināmu daudzumu britu džina ar smaržīgo krustnagliņu esenci.

- Un kāda ta ir jūsu vieta? - Sems ievaicājās, piepildīdams sava biedra glāzi otrreiz.

- Slikta, - Džobs atteica, smakšķinādams lūpas, - ļoti slikta.

- Vai no tiesas? - Sems nobrīnījās.

- Patiešām. Sliktākais tas, ka mans kungs taisās precēties.

- Nevar būt!

- Jā gan. Un visļaunākais vēl tas, ka viņš gatavojas aizbēgt ar kādu milzīgi bagātu mantinieci no internāta skolas.

- Skat, kāds pūķis! - Sems teica, atkal piepildīdams sava biedra glāzi. - Man domāt, tā ir kāda internāta skola šai pašā pilsētā, vai ne?

Lai gan šis jautājums tika uzdots visbezrūpīgākajā tonī, kāds vien iedomājams, Džobs Troters ar žestiem skaidri parādīja, ka viņš sapratis sava jaunā drauga kārošanu izvilkt no viņa atbildi. Viņš iztukšoja glāzi, noslēpumaini paskatījās uz savu biedru, vienu pēc otras pamirkšķināja abas mazās ačeles un pēdīgi izdarīja ar roku tādu kustību, it kā strādātu pie kāda iedomāta sūkņa roktura, ar to likdams saprast, ka viņš (misters Troters) apjēdzis, ka misters Semjuels Vellers viņu grib izsūknēt.

- Nē, nē, - misters Troters noslēgumā sacīja, - to katram nevar stāstīt. Tas ir noslēpums - liels noslēpums, mister Voker.

To sacīdams, mīkleņu vīrs apgrieza savu glāzi otrādi, tādējādi atgādinādams biedram, ka viņam vairs nekā nav atlicis ar ko remdēt slāpes. Sems ievēroja mājienu un, novērtēdams delikāto veidu, kādā tas tika izdarīts, lika vēlreiz piepildīt alvas trauku. To redzot, mīkleņu vīra mazās ačeles iemirdzējās.

- Tātadiņās noslēpums, - Sems noteica.

- Man gandrīz ir tādas aizdomas, - mīkleņu vīrs sacīja, ar apmierinātu seju sūkdams savu dzērienu.

- Jūsu kungs laikam ir varen bagāts, - Sems ieteicās.

Misters Troters smaidīja un, turēdams glāzi kreisajā rokā, ar labo četras reizes zīmīgi iesita pa savu mīkleņu krāsas bikšu kabatu, it kā likdams saprast, ka viņa kungs varētu darīt to pašu, nevienu daudz netraucēdams ar naudas žvadzoņu.

- Ak tā! - Sems teica. - Tad tāda tā spēlīte?

Mīkleņu vīrs zīmīgi pamāja ar galvu.

- Nu labi, bet vai jums, vecpuik, nenāk prātā, ka jūs būs īsts nelietis, ja ļaus savam kungam aizvest šito jauno lēdiju? - misters Vellers pārmeta.

- Es to zinu, - Džobs Troters sacīja, pavērsdams pret sarunu biedru dziļi noskumušu seju un klusi iekunkstēdamies. - Es to zinu, un tas jau mani tā nomāc. Bet ko es varu darīt?

- Darīt! - Sems teica. - Izstāstiet to visu tai priekšniecei un atstājiet savu kungu!

- Kas man ticēs? - Džobs Troters atbildēja. - Jauno lēdiju uzskata par nevainības un kautrības iemiesojumu. Viņa visu noliegs - un mans kungs tāpat. Kas ticēs man?

Es pazaudētu savu vietu un tiktu apsūdzēts par sazvērestību vai par kaut ko tamlīdzīgu, - tas ir viss, ko es dabūtu par savu labo darbu.

- Jāndie tā, - Sems pārdomādams ieteicās. - Jāndie tā.

- Ja es zinātu kādu godājamu džentlmeni, kas varētu šo lietu uzņemties, - misters Troters turpināja, - es varētu kaut cik cerēt šo bēgšanu aizkavēt; bet te jau ir tās pašas grūtības, mister Voker, taisni tās pašas. Es šai svešajā vietā nepazīstu nevienu džentlmeni, un, ja arī pazītu, tad, desmit pret vienu, manam stāstam neticētu.

- Panāk šurpu! - Sems sacīja, pēkšņi pielēkdams kājās un satverdams mīkleņu vīru aiz rokas. - Es redz, ka mans kungs ir tas cilvēks, kas jums vajdzīgs.

Un pēc nelielas Džoba Trotera pretestības Sems aizveda savu jaunatrasto draugu uz mistera Pikvika istabu un stādīja to viņam priekšā līdz ar īsu tā dialoga atstāstījumu, ko nupat pasniedzām.

- Esmu ļoti apbēdināts, ser, ka man jāpiekrāpj mans kungs, - Džobs Troters sacīja, pielikdams pie acīm sārtu, rūtainu kabatas lakatiņu apmēram trīs kvadrātcollu lielumā.

- Šādas jūtas dara jums godu, - misters Pikviks atbildēja. - tomēr tas ir jūsu pienākums.

- Es zinu, ka tas ir mans pienākums, ser, - Džobs attrauca, stipri saviļņots. - Mums visiem vajadzētu censties izpildīt savu pienākumu, ser; un es arī pazemīgi cenšos izpildīt savējo, ser, bet tas ir smags pārbaudījums, ser, - pievilt savu kungu, ser, kura drēbes tu valkā un kura maizi ēd, pat ja viņš būtu nelietis.

- Jūs esat ļoti labs puisis, - misters Pikviks sacīja dziļi aizkustināts, - godīgs puisis.

- Nu, nu, - iejaucās Sems, kas ar manāmu nepacietību bija noskatījies uz mistera Trotera asarām, - izbeidziet šito ūdens laistīšanu. No tā tikpat nekāds labums neatlec.

- Sem, - misters Pikviks pārmetoši noteica, - man ļoti žēl, ka jums tik maz cienības pret šī jaunā cilvēka jūtām.

- Viņa jušanas visas ir ļoti labas, ser, - misters Vellers atteica. - un, tā kā tās ir tik ļoti labas un žēl bijs tās pazaudēt, es domā, ka viņam tas vajdzētu paturēt pašam savās krūtīs, nevis ļaut izgarot ar karstu ūdeni, īpašīgi tālab, ka no tam nav nekāds labums.

Asaras vēl nekad nav uzvilkušas pulksteni vai iedarbinājšas tvaika mašiņu. Nākošu reizi, kad jūs, jauno cilvēk, iet ciemos, piebāž pīpi ar šitām te pārdomām un pagaidām liek to rozā kartūna lupatiņu kabatā. Tas nav tik glīts, ka jums vajdzētos vicināt to pa gaisu, it kā jūs bijs virves dancotājs.

- Manam apkalpotājam savā ziņā ir taisnība, - misters Pikviks sacīja, vērsdamies pie Džoba, - lai gan viņa domu izteikšanas veids ir diezgan parupjš un reizēm nesaprotams.

- Viņam, ser, pilnīgi taisnība, - misters Troters atbildēja, - saturēšos.

- Labi, - misters Pikviks sacīja. - Un tagad - kur ir šī internāta skola?

- Tā, ser, ir liela, veca sarkanu ķieģeļu ēka tūliņ aiz pilsētas, - Džobs Troters paskaidroja.

- Un kad, - misters Pikviks turpināja, - kad šo zemisko nodomu nolemts izpildīt... kad šai bēgšanai jānotiek?

- Nākošu nakti, ser, - Džobs atbildēja.

- Nākošu nakti! - misters Pikviks izsaucās.

- Jau šito pašu nakti, ser, - Džobs Troters apstiprināja. - Tas ir, kas mani tik ļoti uztrauc.

- Nekavējoties jāsāk rīkoties, - misters Pikviks sacīja. - Man tūliņ jārunā ar lēdiju, kas vada šo iestādi.

- Lūdzu piedošanu, ser, - Džobs iebilda, - bet šāda rīcība neko nedos.

- Kāpēc ne? - misters Pikviks jautāja.

- Mans kungs, ser, ir ļoti viltīgs cilvēks.

- To es zinu, - misters Pikviks sacīja.

- Un viņš, ser, ir tik ļoti piesaistījis vecās lēdijas sirdi, - Džobs turpināja, - ka viņa, neticētu nekam, ko par manu kunga stāstītu ļaunu, kaut jūs nomestos uz kailiem ceļiem un zvērētu, - sevišķi vēl tādēļ, ka jums nav nekādu pierādījumu, atskaitot apkalpotāja izteikumus, kurš, cik daudz viņa zina (un mans kungs noteikti, tā pasacīs), par kādu pārkāpumu ticis atlaists un nu stāsta to atriebdamies.

- Ko tad varētu darīt? - misters Pikviks ievaicājās.

- Veco lēdiju, ser, varētu pārliecināt tikai tad, ja manu kungu notvertu tieši bēgšanas brīdī, - Džobs atbildēja.

- Visām tādām vecām raganām notieši vajdzetos atdauzīt galvas pret ceļa stabiem, - misters Vellers piezīmēja iekavās.

- Bet es bīstos, ka pieķert viņu tieši bēgšanas brīdī būs ļoti grūti izpildāms uzdevums, - misters Pikviks ieminējās.

- Es nezinu, ser, - misters Troters sacīja, dažus acumirkļus padomājis. - Man liekas, ka tas ir ļoti viegli izdarāms.

- Kā? - bija mistera Pikvika jautājums.

- Nu, - misters Troters atbildēja, - mēs ar savu kungu saziņā ar divām iestādes apkalpotājām desmitos vakarā paslēpsimies virtuvē. Kad visi aizies pie miera, mēs iznāksim no virtuves, bet jaunā lēdija no savas guļamistabas. Pasta kariete gaidīs, un mēs aizbrauksim.

- Nu? - sacīja misters Pikviks.

- Nu, ser, es domāju, ka gadījumā, ja jūs gaidītu dārzā viens...

- Viens! - misters Pikviks sacīja. - Kāpēc viens?

- Man liekas ļoti dabiski, - Džobs atbildēja, - ka vecajai lēdijai nepatiktos, ja šādu nepatīkamu atklājumu izdarītu vairāku svešu personu priekšā. Arī jaunā lēdija, ser, - padomājiet par viņas jūtām.

- Jums pilnīgi taisnība, - misters Pikviks sacīja. - Šis apsvērums liecina par ļoti delikātām jūtām. Turpiniet, jums ir pilnīgi taisnība.

- Nu, es domāju, ser, ka gadījumā, ja jūs gaidītu dārzā viens un es jūs tieši pusdivpadsmitos ielaistu pa durvīm, kas ved uz dārzu no gaiteņa gala, jūs ierastos īstajā laikā, lai palīdzētu man izjaukt šī ļaunā cilvēka nodomus, kurš nelaimīgā kārtā ir ievilcis mani savos tīklos.

Še misters Troters smagi nopūtās.

- Par to nebēdājieties, - misters Pikviks mierināja. - Ja viņam būtu kaut viens graudiņš no tā jūtu smalkuma, ar ko izceļaties jūs, kaut gan jūs esat necilā stāvoklī, es uz viņu vēl varētu cerēt.

Džobs Troters zemu palocījās, un, par spīti mistera Vellera iepriekšējam aizrādījumam, viņa acis atkal pildījās asarām.

- Es nekad nav redzējs šitādu tipu, - Sems piebilda. - Lai velns mani parau, bet man rādās, ka viņam galvā ir ūdensvads un krāns stāv vienmēr vaļā.

- Sem, - misters Pikviks ļoti stingri uzbilda, - pievaldiet mēli!

- Labi, ser, - misters Vellers atbildēja.

- Man šis plāns nepatīk, - misters Pikviks ieminējās pēc dziļām pārdomām. - Kāpēc es nevaru paziņot jaunās lēdijas draugiem?

- Tāpēc, ser, ka viņi dzīvo simt jūdžu no šejienes, - Džobs Troters atbildēja.

- Tad ta āķis! - misters Vellers pie sevis noteica.

- Tad šis dārzs, - misters Pikviks turpināja. - Kā es tajā tikšu iekšā?

- Mūris ir ļoti zems, ser, un jūsu apkalpotājs palīdzēs jums tikt pāri.

- Mans apkalpotājs palīdzēs man tikt pāri, - mehāniski atkārtoja misters Pikviks. - Jūs noteikti būsit šo durvju tuvumā, par kurām runājāt?

- Jums nebūs iespējams kļūdīties, ser. Tās ir vienīgās, kas ved uz dārzu. Pieklauvējiet pie tām, kad dzirdēsit pulksteni sitam, un es tūliņ atvēršu.

- Man šis plāns nepatīk, - misters Pikviks atkārtoja, - bet, tā kā citu nevaram izdomāt un uz spēles ir šīs jaunās lēdijas dzīves laime, es to pieņemu. Es noteikti tur būšu.

Tā otru reizi mistera Pikvika iedzimtā labsirdība ievilka viņu pasākumā, no kura viņš ar lielāko prieku būtu atturējies.

- Kāds ir tās mājas nosaukums? - misters Pikviks jautāja.

- Vestgeithauza, ser. Kad jūs iznāksit no pilsētas, pagriezieties mazliet pa labi. Tā stāv viena pati netālu no lielceļa, pie vārtiem ir misiņa plāksnīte ar uzrakstu.

- Es to zinu, - misters Pikviks sacīja. - Es to ievēroju kādreiz agrāk, kad biju šai pilsētā. Varat uz mani paļauties.

Misters Troters paklanījās otrreiz un gribēja iet, kad misters Pikviks iespieda viņam rokā gineju.

- Jūs esat lielisks puisis, - misters Pikviks teica, - un es apbrīnoju jūsu labo sirdi.

Nekādas pateicības. Atminieties - vienpadsmitos.

- Nebaidieties, ka es to aizmirsīšu, ser, - Džobs Troters apgalvoja.

Ar šiem vārdiem viņš Sema pavadībā atstāja istabu.

- Es jums sacīs, - pēdējais teica, - ka šitentā raudāšana nav slikta izdoma. Par tādu samaksu mans raudātu kā noteku caurule lietus gāzē. Kā jūs to dabū gatavu?

- Tas nāk no sirds, mister Voker, - Džobs svinīgi atbildēja. - Sveiki, ser.

«Tu ir īsts mīkstpēdiņš. Šā vai tā, mēs no tevs dabūj ārā visu,» misters Vellers nodomāja, kad Džobs bija aizgājis.

Mēs nevaram precīzi izklāstīt, kādas domas pildīja Džoba Trotera galvu, tāpēc ka mēs nezinām, kādas tās bija.

Diena pagāja, pienāca vakars, un īsi pirms desmitiem Sems Vellers ziņoja, ka misters Džingls un Džobs kopā izgājuši, ka viņu bagāža sakravāta un ka viņi pasūtījuši karieti. Acīm redzot, bija iesākusies sazvērestības izpildīšana, kā misters Troters jau iepriekš pasacījis.

Pienāca pusvienpadsmit, un misteram Pikvikam bija laiks doties veikt savu delikāto uzdevumu. Atsacīdamies no Sema piedāvātā mēteļa, kas varētu būt par kavēkli kāpšanā pār mūri, viņš sava apkalpotāja pavadībā devās ceļā.

Bija pilns mēness, bet tas slēpās aiz mākoņiem. Nakts bija jauka, sausa, bet neparasti tumša. Takas, dzīvžogi, lauki, mājas un koki bija tīti dziļā tumsā. Gaiss bija karsts un spiedīgs, apvāršņa malā vāji plaiksnījās rūsa, un tas bija vienīgais, kas radīja pārmaiņu vienmulīgajā tumsā, kurā viss bija ietīts; nedzirdēja nekādu skaņu, atskaitot nemierīga sētas suņa riešanu tālumā.

Viņi atrada māju, izlasīja uzrakstu uz misiņa plāksnes, apgāja apkārt mūrim un apstājās tai vietā, kur tas viņus šķīra no dārza attālākā gala.

- Kad jūs, Sem, būsit palīdzējuši man tikt pāri, jūs atgriezīsities viesnīcā, - misters Pikviks sacīja.

- Labi, ser.

- Un jūs paliksit nomodā, kamēr es atgriezīšos.

- Skaidrs, ser.

- Saņemiet mani aiz kājas un, kad es sacīšu: «Pāri!» - uzmanīgi paceliet.

- Būs darīts, ser.

Paveicis šos priekšdarbus, misters Pikviks pieķērās pie mūra augšējās malas un deva pavēli: «Pāri!» - kas tika izpildīta ļoti burtiski. Vai nu viņa ķermeni zināmā mērā iespaidoja viņa gara elastība, vai arī mistera Vellera jēdziens par vieglu grūdienu bija mazliet rupjākas dabas, nekā to saprata misters Pikviks, taču palīdzības tiešās sekas bija tādas, ka šis nemirstīgais džentlmenis tika pārsviests mūrim pilnīgi pāri tieši puķu dobē, kur viņš, aplauzis trīs ērkšķogu krūmus un vienu rožu krūmu, pēdīgi izstiepās visā garumā.

- Es ceru, ser, ka jūs nesasitās, - Sems sacīja, skaļi čukstot, tiklīdz bija atjēdzies no pārsteiguma par sava kunga noslēpumaino pazušanu.

- Es, protams, pats nesasitos, Sem, - misters Pikviks atbildēja no mūra otras puses,

- bet drīzāk domāju, ka jūs mani sasitāt.

- Jāndie nē, ser, - Sems atbildēja.

- Nekas, - misters Pikviks teica pieceldamies, - nav nekā vairāk ka dažas skrambas. Ejiet projām, citādi mūs izdzirdēs.

- Sveiki, ser.

- Sveiki.

Uzmanīgiem soļiem Sems Vellers aizgāja, atstādams misteru Pikviku vienu dārzā.

Ugunis laiku palaikam parādījās dažādos mājas logos vai arī atspīdēja no kāpņu telpām, it kā iemītnieki patlaban dotos pie miera. Cenzdamies neiet pārāk tuvu durvīm pirms norunātā laika, misters Pikviks ielīda kādā mūra stūrī un gaidīja, kad pienāks laiks.

Situācija bija tāda, kas varētu nomākt daudzu cilvēku garu. Taču Misters Pikviks neizjuta nedz nomāktību, nedz bažas. Viņš zināja, ka mērķis visnotaļ bija labs, un pilnīgi uzticējās augstsirdīgajam Džobam. Bija garlaicīgi, protams, lai nesacītu - pat drūmi, bet cilvēks ar rosīgu garu var vienmēr nodoties pārdomām. Misters Pikviks, gremdēdamies pārdomās, bija aizsnaudies, kad viņu pamodināja tuvējas baznīcas pulksteņa sitieni, nosizdami pusdivpadsmit.

«Ir laiks,» misters Pikviks domāja, uzmanīgi pieceldamies. Viņš paskatījās uz māju. Ugunis bija pazudušas un slēģi aizvērti - bez šaubām, visi gultās. Viņš piegāja uz pirkstgaliem pie durvīm un viegli pieklauvēja. Pagāja divas vai trīs minūtes bez jebkādas atbildes, viņš pieklauvēja otrreiz, mazliet skaļāk, un tad atkal, vēl skaļāk.

Pēdīgi kāpnēs bija dzirdams soļu troksnis, un tad pa atslēgas caurumu atspīdēja sveces gaisma. Pagāja labs brīdis, kamēr noņēma ķēdi un atvilka aizšaujamo. Tad durvis lēni atvērās.

Durvis vērās uz ārpusi, un, tām paveroties arvien plašāk un plašāk, misters Pikviks arvien vairāk un vairāk atkāpās aizdurvē. Kāds bija viņa pārsteigums, kad viņš, piesardzības dēļ mazliet paskatījies no savas paslēptuves, ieraudzīja, ka cilvēks, kas vēra durvis, nebija vis Džobs Troters, bet kāda kalpone ar sveci rokā! Misters Pikviks atrāva galvu atpakaļ ar tādu ātrumu, kādu rāda apbrīnojamais melodramatiskais aktieris Pančs, kad viņš guļ, uzglūnēdams plakangalvainajam komediantam ar skārda mūzikas kastīti.

- Tas būs bijis kaķis, Zāra, - meitene sacīja, uzrunādama kādu mājas iekšienē. - Kis, kis, kis! Pinc, pinc, pinc!

Bet, tā kā nevienu dzīvnieku šī labināšana nepievilināja, meitene lēni aizvēra durvis un atkal tās nostiprināja, atstādama misteru Pikviku taisni izstiepušos stāvam pie sienas.

«Tas nu ir ļoti savādi,» misters Pikviks prātoja. «Liekas, ka viņas ir palikušas nomodā ilgāk nekā parasti. Ārkārtīgi nepatīkami, ka viņi šādam nolūkam izvēlējušies no visām citām naktīm tieši šo, - ļoti nepatīkami.»

Šādi gudrodams, misters Pikviks uzmanīgi atgriezās mūra kaktā, kur viņš jau iepriekš bija slēpies, un gaidīja laiku, kad, pēc viņa domām, varētu atkārtot signālu.

Viņš tur nebija uzturējies ne piecas minūtes kad spilgtam zibens uzliesmojumam sekoja skaļš pērkona grāviens, kas ar briesmīgu troksni aizvēlās un aizrībēja tālumā, tad sekoja otrs zibens uzliesmojams, spožāks nekā pirmais, un otrs pērkona grāviens, skaļāks nekā pirmais; un tad sāka gāzt lietus ar tādu spēku un traku sparu, kas noslaucīja visu savā priekšā.

Misters Pikviks labi zināja, ka pērkona laikā koks ir ļoti bīstams kaimiņš. Viņam bija koks pa labi, koks pa kreisi, trešais koks priekšā un ceturtais aizmugurē. Ja viņš paliktu, kur bija, viņš varētu kļūt nelaimes gadījuma upuris; ja izietu dārza vidū, viņu varētu saņemt konstebls; vienu vai divas reizes viņš mēģināja pārkāpt pār mūri, bet, tā kā šoreiz palīgos nebija citu kāju, atskaitot tās, ar kurām daba viņu apgādājusi, vienīgais pūliņu rezultāts bija dažas ļoti nepatīkamas skrambas ceļgalos un stilbos un pamatīga izsviedrēšanās.

«Kāds drausmīgs stāvoklis!» misters Pikviks sacīja, pēc šiem vingrinājumiem apstādamies, lai noslaucītu pieri. Viņš palūkojās uz māju - viss bija tumšs. Tagad viņi noteikti bija aizgājuši gulēt. Viņš pamēģinās atkal dot signālu.

Uz pirkstgaliem misters Pikviks pārgāja pār mitro granti un pieklauvēja pie durvīm. Viņš aizturēja elpu un klausījās pie atslēgas cauruma. Nekādas atbildes. Ļoti savādi. Viņš pieklauvēja otrreiz. Klausījās atkal. Tad varēja sadzirdēt iekšpusē klusu sačukstēšanos, un kāda balss iesaucās:

- Kas tur ir?

«Tas nav Džobs,» misters Pikviks nodomāja, steigšus atkal piespiezdamies pie sienas aizdurvē. «Tā ir kāda sieviete.»

Viņš tik tikko bija paspējis formulēt šo secinājumu, kad trepju telpā tika atgrūsts vaļā logs un triju vai četru sieviešu balsis uzstājīgi atkārtoja jautājumu:

- Kas tur ir?

Misters Pikviks neuzdrošinājās pakustināt ne roku, ne kāju. Bija skaidrs, ka sacēlusies kājās visa iestāde. Viņš nolēma palikt, kur bija, līdz trauksme norims, un tad ar pārdabiskiem spēkiem tikt pāri mūrim vai arī iet bojā šai mēģinājumā.

Līdzīgi visiem mistera Pikvika lēmumiem, šis bija labākais, ko varēja pieņemt pašreizējos apstākļos, taču nelaimīgā kārtā tas bija dibināts uz pieņēmumu, ka viņas neuzdrošināsies atkal atvērt durvis. Kāds bija viņa apjukums, kad viņš dzirdēja, ka atkal noņem ķēdi un atvelk aizšaujamo, un redzēja durvis lēni veramies plašāk un plašāk! Soli pa solim viņš atkāpās stūrī, bet, lai darīja ko darīdams, šķērslis, ko radīja viņa paša persona, kavēja tās atvērt līdz galam.

- Kas tur ir? - no kāpņu telpas spiedza daudzbalsīgs soprānu koris, kas sastāvēja no šīs iestādes neprecētās vadītājas, trim skolotājām, piecām apkalpotājām un trīsdesmit audzēknēm, - visas pusapģērbtas un veselu mežu sprogu uztinamo papīriņu matos.

Misters Pikviks, protams, nesacīja, kas tur ir, un tad koris mainīja dziesmu un sāka vilkt:

- Ak kungs! Man ir tik bail!

- Virēja, - sacīja lēdija priekšniece, kas bija parūpējusies, lai atrastos uz visaugstākā pakāpiena visas grupas aizmugurē, - virēja, kāpēc jūs neizejat gabaliņu dārzā?

- Piedodiet, kundze, man negribas, - virēja atbildēja.

- Ak dievs, kāda tā virēja muļķe! - trīsdesmit audzēknes izsaucās.

- Virēja, - ar lielu cienību sacīja priekšniece, - esiet tik laipna un nerunājiet man pretī! Es prasu, lai jūs tūliņ izietu dārzā.

Šeit virēja sāka raudāt, un istabene sacīja, ka tas esot «kauns», par šādu līdzdalību dumpī uz vietas saņemdama uzteikumu pēc mēneša.

- Vai jūs dzirdat, virēja? - lēdija priekšniece sacīja, nepacietīgi piecirzdama kāju.

- Virēja, vai jūs nedzirdat, ko saka jūsu kundze? - trīs skolotājas uzstāja.

- Kas par nekaunīgu personu tā virēja! - trīsdesmit audzēknes sacīja.

Nelaimīgā virēja, tik neatlaidīgi spiesta, panāca pāris soļu uz priekšu un, turēdama sveci tā, ka pati nevarēja itin nekā saredzēt, paziņoja, ka nekā tur neesot un ka tas būšot bijis vējš. Tādēļ durvis jau patlaban gribēja aizvērt, kad kāda ziņkārīga audzēkne, kas bija paskatījusies pa durvju šķirbu, sāka šausmīgi spiegt, un tas acumirklī lika atkāpties virējai, istabmeitai un visām, kas bija pagājušas uz priekšu.

- Kas noticis mis Smizerei? - lēdija priekšniece vaicāja, kad iepriekš minētā mis Smizere turpināja brēkāt ar četru jaunu lēdiju spēku.

- Ak kungs! Mis Smizere, dārgā! - pārējās divdesmit deviņas audzēknes sauca.

- O, vīrietis... vīrietis... aiz durvīm! - mis Smizere spiedza.

Līdzko lēdija priekšniece izdzirda šo drausmīgo kliedzienu, viņa aizsteidzās uz savu guļamistabu, divreiz aizslēdza durvis un mierīgi paģība. Audzēknes, skolotājas un apkalpotājas, cita citu grūstīdamas, metās atpakaļ kāpnēs, un nebija gan vēl piedzīvota tāda spiegšana, ģībšana un spaidīšanās. Saceļoties šim juceklim, misters Pikviks iznāca no savas paslēptuves un nostājās sieviešu priekšā.

- Lēdijas... mīļās lēdijas! - misters Pikviks uzsauca.

- O, viņš sauc mūs par mīļām! - kliedza vecākā un neglītākā skolotāja. - O, nelietis!

- Lēdijas! - rēca misters Pikviks, ko šis bīstamais stāvoklis dzina izmisumā. -

Paklausieties mani! Es neesmu laupītājs! Man vajag runāt ar iestādes priekšnieci!

- O, kāds negants briesmonis! - otra skolotāja spiedza. - Viņš vēlas mis Tomkinsu!

Atkal sākās vispārēja klaigāšana.

- Zvaniet kāda trauksmes zvanu! - ducis balsu kliedza.

- Nevajag... nevajag! - misters Pikviks sauca. - Paskatieties uz mani! Vai es izskatos pēc laupītāja? Manas dārgās lēdijas... jūs varat man sasiet kājas un rokas vai ieslēgt mani sienas skapī, ja gribat. Tikai paklausieties, kas man jāsaka... tikai paklausieties manī!

- Kā jūs iekļuvāt mūsu dārzā? - istabene izstostīja.

- Pasauciet priekšnieci, un es viņai izstāstīšu visu... visu, - misters Pikviks brēca, piepūlēdams savas plaušas līdz pēdējai iespējai. - Pasauciet viņu... tikai esiet mierīgas un pasauciet viņu, un jūs dzirdēsit visu.

Vai nu mistera Pikvika izskats, vai viņa izturēšanās, vai arī kārdinājums - tam sievietes daba nespēj pretoties - uzdzirdēt to, ko patlaban vēl klāj noslēpums, kaut cik nomierināja iestādes saprātīgāko daļu (apmēram četras personas). Tās ierosināja, ka misteram Pikvikam, lai pierādītu savu patiesīgumu, nekavējoties jāpadodas personiskās brīvības ierobežošanai, un, kad šis džentlmenis bija piekritis sarunai ar mis Tomkinsu no skapja iekšienes, kur dienas skolnieces karināja savas cepures un maizes somas, viņš tūliņ labprātīgi tajā iekāpa un tika pamatīgi ieslēgts. Tas atdeva drosmi pārējām; un, kad mis Tomkinsa bija vesta pie samaņas un nogādāta lejā, sarunas sākās.

- Ko jūs darījāt manā dārzā, vīrieti? - mis Tomkinsa vaicāja vājā balsī.

- Es nācu jūs brīdināt, ka viena no jūsu jaunajām lēdijām grib šonakt aizbēgt, - misters Pikviks atbildēja no skapja iekšienes.

- Aizbēgt! - reizē iekliedzās mis Tomkinsa, trīs skolotājas, trīsdesmit audzēknes un piecas apkalpotājas. - Ar ko?

- Ar jūsu draugu Čarlzu Fic-Maršalu.

- Manu draugu! Es tādu personu nepazīstu.

- Tad ar misteru Džinglu.

- Nekad savā mūžā neesmu šo vārdu dzirdējusi.

- Tad es esmu apmānīts un piekrāpts, - misters Pikviks izsaucās. - Esmu kritis par upuri sazvērestībai - ļaunai un zemiskai sazvērestībai. Aizsūtiet uz «Eņģeli», godājamā kundze, ja jūs man neticat. Es jūs lūdzu, kundze, aizsūtiet uz «Eņģeli», lai ierodas mistera Pikvika apkalpotājs.

- Viņam vajag būt cienījamam cilvēkam - viņš tur apkalpotāju, - mis Tomkinsa ieminējās rakstīšanas un rēķināšanas skolotājai.

- Manas domas, mis Tomkinsa, ir tādas, - rakstīšanas un rēķināšanas skolotāja atteica, - ka šis apkalpotājs tur viņu. Es domāju, ka viņš ir ārprātīgs, mis Tomkinsa, un tas otrais ir viņa sargs.

- Man liekas, jums pilnīgi taisnība, mis Gvina, - mis Tomkinsa atbildēja. - Lai divas kalpones dodas uz «Eņģeli», un pārejās lai paliek šeit mūs apsargāt!

Tā divas kalpones aizsūtīja uz «Eņģeli» sameklēt misteru Semjuelu Velleru, bet pārējās trīs palika apsargāt mis Tomkinsu, trīs skolotājas un trīsdesmit audzēknes. Bet misters Pikviks apsēdās skapī zem sviestmaižu somiņām un, aicinādams sev palīgā filozofisko domu un rakstura stingrību, gaidīja vēstnešu atgriešanos.

Pagāja pusotras stundas, pirms viņas atgriezās, un, kad viņas bija atgriezušās, misters Pikviks bez mistera Semjuela Vellera balss uztvēra vēl divas balsis, kas viņa ausīm likās pazīstamas, bet, kam tās piederēja, to viņš neparko nevarēja atgādāties.

Sekoja ļoti īsa saruna. Durvis atslēdza. Misters Pikviks izkāpa no skapja un ieraudzīja visus Vestgeithauzas iemītniekus, misteru Semjuelu Velleru un... veco Vordlu līdz ar viņa nākamo znotu misteru Trandlu!

- Mans dārgais draugs! - sacīja misters Pikviks, piesteigdamies pie mistera Vordla un satverdams viņa roku. - Mans dārgais draugs, dieva dēļ, lūdzu, izskaidrojiet šai lēdijai šo nelādzīgo un šausmīgo situāciju, kādā esmu nostādīts. Mans apkalpotājs jums par to būs pastāstījis; sakiet vismaz, manu dārgo draudziņ, ka es neesmu nedz laupītājs, nedz ārprātīgais!

- Es to pasacīju, mans dārgais draugs. Es jau to pasacīju, - misters Vordls atbildēja, spiezdams sava drauga labo roku, kamēr misters Trandls spieda kreiso.

- Un, kas tā saka vai ir sacījs, ka viņš tas būtu, - misters Vellers iejaucās, panākdamies uz priekšu, - tas saka to, kas nav patiesība, bet ir tālu no tās, gluži pretēji, pavisai otrādi. Un, ja šitamā vietā ir kādi vīri, kas to sacījši, es ar prieku šamā pašā istabā dos viņiem ļoti pārliecinošu pierādījumu, ka viņi kļūdījšies, ja vien šīs ļoti cienījamās lēdijas būs tik labas, ka izies ārā un pasūtīs tos šurpu pa vienam.

Ļoti tekoši izteicis šo izaicinājumu, misters Vellers izteiksmīgi uzsita ar sažņaugto dūri pa plaukstu un draudzīgi pamirkšķināja mis Tomkinsai, ko pārņēma neaprakstāmas šausmas, dzirdot izteicienu, kas pieļāva iespēju, ka Vestgeithauzas internātskolā, kura domāta jaunām lēdijām, varētu atrasties kāds vīrietis.

Mistera Pikvika paskaidrojumi, pa daļai jau sniegti agrāk, drīz bija galā. Bet ne ceļā uz mājām kopā ar draugiem, ne vēlāk, kad tie pie liesmojoša kamīna ieturēja vakariņas, kas viņam tik ļoti bija vajadzīgas, no viņa nevarēja izdabūt nevienu vienīgu vārdu. Viņš likās apjucis un samulsināts. Vienreiz un tikai vienreiz viņš pagriezās pret misteru Vordlu un vaicāja:

- Kā jūs šeit gadījāties?

- Mēs ar Trandlu atbraucām uz šejieni mazliet pamedīt pirmajā datumā, - Vordls atbildēja. - Mēs ieradāmies šovakar un bijām pārsteigti, dzirdot no jūsu sulaiņa, ka arī jūs esot šeit. Bet es esmu priecīgs, ka jūs šeit esat, - jautrais večuks piebilda, uzsizdams viņam pa muguru. - Esmu priecīgs, ka jūs esat šeit. Mēs pirmajā sarīkosim jautras medības un dosim Vinklam vēlreiz izdevību, vai ne, veco zēn?

Misters Pikviks neatbildēja, viņš pat neapvaicājās par saviem draugiem Dinglijdellā un drīz pēc tam aizgāja gulēt, lūgdams Semam aiznest projām sveci, kad viņš zvanīs.

Pēc laiciņa atskanēja zvans un misters Vellers ieradās.

- Sem, - misters Pikviks sacīja, skatīdamies pār segām.

- Ser? - misters Vellers atsaucās.

Misters Pikviks klusēja, un misters Vellers nogrieza svecei degli.

- Sem, - misters Pikviks atkārtoja it kā ar lielām pūlēm.

- Ser? - misters Vellers atsaucās otrreiz.

- Kur ir tas Troters?

- Džobs, ser?

- Jā.

- Prom, ser.

- Kopā ar savu kungu, man šķiet.

- Draugs vai kungs, lai kas viņš tāds nav, tas ir prom kopā ar viņu, - misters Vellers atbildēja. - Tie abi ir pāris, ser.

- Man liekas, ka Džingls nojauta manu nodomu un uzsūtīja jums to puisi ar visu šo stāstu, - kā slāpdams sacīja misters Pikviks.

- Tā būs, ser, - misters Vellers atbildēja.

- Tas viss, protams, bija meli.

- Viss, ser, - misters Vellers atteica. - Kārtīgi nostrādāts, ser; veikls triks.

- Nedomāju, ka nākamo reizi viņš gluži tik viegli tiks cauri, Sem, - misters Pikviks teica.

- Es ar nedomā, ser, ka viņš izspruks.

- Lai kad es šo Džinglu atkal satikšu, lai kur tas būtu, - misters Pikviks sacīja, pieceldamies gultā sēdus un dodams savam spilvenam briesmīgu sitienu, - es pats personīgi viņu pārmācīšu, piedevām tam, ka viņu celšu gaismā, ko viņš ir bagātīgi nopelnījis. Es to izdarīšu, vai arī mans vārds nav Pikviks.

- Un, kad es reiz dabūs ciet to melankālisko čiepstuli ar melniem matiem, - Sems sacīja, - ja es tad bez kādas mānīšanās neizspiedīs no viņa acīm druscīt īsta ūdens, tad mans vārds nav Vellers. Ar labu nakti, ser!

1 - Berija-Sentedmondsa - pilsētiņa Safokas grāfistes rietumos, slavena ar milzīga, XI gadsimtā celta klostera drupām.

2 - Vokers. - Uzvārdam, kuru Sems sev piedēvē, ir vairākas nozīmes. Tas nozīmē kā «kājāmgājēju», «staigātāju», tā arī neticīga izbrīna izsaucienu: «Nav tiesa!», «Vai tas varētu būt!» u. tml. Bez tam tā apzīmē arī blēžus, krāpniekus. Šīs vārdu spēles asprātība atklājas tikai saistībā ar uzvārdu, kuru nosaucis nepazīstamais, - Troters (trotter angliski - rikšotājs).

XVII NODAĻA

kas rāda, ka reimatisma lēkme dažos gadījumos iedarbojas uz radošu garu kā rosinātājs faktors

Mistera Pikvika organisms, lai arī spēja izturēt ļoti ievērojamu piepūli un nogurumu, nebija drošs pret tādu likstu kombināciju, kādu viņš bija pārcietis tajā neaizmirstamajā naktī, kas aprakstīta iepriekšējā nodaļā. Apmazgāšana nakts laikā brīvā gaisā un žāvēšanās aizslēgtā skapī ir tikpat bīstama, cik neparasta. Misters Pikviks iegula ar reimatisma lēkmi.

Taču, lai arī lielā vīra miesīgie spēki tādā kārtā bija vājināti, viņa garīgajai enerģijai piemita agrākais spars. Viņa gars bija spraigs un labā oma atjaunojās. Pat īgnums, ko radīja nesenais piedzīvojums, bija izgaisis no viņa prāta, un viņš bez dusmām un apjukuma varēja pievienoties sirsnīgajiem smiekliem, kādus katrs atgādinājums par šo notikumu izraisīja misteram Vordlam. Pat vairāk. Divu dienu laikā, kamēr misters Pikviks bija saistīts pie gultas, pie viņa pastāvīgi atradās Sems.

Pirmajā dienā tas centās uzjautrināt savu kungu ar anekdotēm un sarunām, otrajā misters Pikviks pieprasīja rakstāmo dēli, spalvu un tinti un visu dienu bija ļoti aizņemts. Trešajā dienā, būdams spējīgs jau sēdēt, viņš aizsūtīja apkalpotāju ar ziņu misteram Vordlam un misteram Trandlam, pavēstīdams, ka gadījumā, ja tie šovakar iedzertu savu glāzi vīna pie viņa, tie viņam sagādātu lielu prieku. Ielūgumu pieņēma ļoti labprāt, un, kad viņi bija nosēdušies pie vīna glāzēm, misters Pikviks, vairākkārt nosarkdams, nolasīja šādu nelielu stāstiņu, ko nupatējās slimības laikā pats «apstrādājis» pēc piezīmēm, kuras uzmetis, klausoties mistera Vellera nemāksloto stāstījumu.

DRAUDZES ĶESTERIS - STĀSTS PAR ĪSTU MĪLESTĪBU

Kādreiz kādā ļoti mazā lauku pilsētiņā, krietni tālu no Londonas, dzīvoja mazs cilvēciņš, vārdā Nataniēls Pipkins, kas bija mazas pilsētiņas draudzes ķesteris un dzīvoja mazā mājiņā mazajā Haistrītā desmit minūšu gājiena attālumā no mazās baznīciņas; viņu varēja katru dienu no deviņiem līdz četriem atrast mazliet apmācām mazus zēnus. Nataniēls Pipkins bija pieticīgs, nekaitīgs, labsirdīgs radījums ar augšup uzliektu degunu un uz iekšu ieliektām kājām, ar šķielējošām acīm un mazliet klibs; viņš sadalīja savu dienu starp baznīcu un skolu, cieši ticēdams, ka zemes virsū nav otra tik gudra vīra kā mācītājs, otras tik iespaidīgas telpas kā ģērbkambaris vai otras tik labi iekārtotas mācību iestādes kā viņa paša. Vienu un tikai vienu reizi savā dzīvē

Nataniēls Pipkins bija redzējis bīskapu - īstu bīskapu ar rokām batista piedurknēs un ar parūku galvā. Viņš bija redzējis to staigājam un dzirdējis runājam iesvētībās, un šajā svarīgajā gadījumā Nataniēlu Pipkinu bija tā pārņēmusi cieņa un bijība, kad iepriekš minētais bīskaps uzlika roku uz viņa galvas, ka viņš tūlīt paģība un baznīcas sulainis viņu uz rokām iznesa ārā.

Tas bija liels notikums, satriecoša ēra Nataniēla Pipkina dzīvē, vienīgais, kas jebkad saviļņojis viņa mierīgās eksistences rāmo plūdumu, - kad kādā jaukā pēcpusdienā gadījās, ka viņš izklaidības brīdī pacēla acis no tāfeles, uz kuras sastādīja kādu briesmīgu uzdevumu ar salikto saskaitīšanu, ko atrisināt kādam palaidņa puikam, un tās piepeši apstājās pie Mērijas Lobsas ziedošās sejas; viņa bija iepretī dzīvojošā lielā seglinieka - vecā Lobsa vienīgā meita.

Mistera Pipkina acis gan bija bieži kavējušās pie Mērijas Lobsas glītās sejas arī agrāk - gan baznīcā, gan citās vietās, bet Mērijas Lobsas acis nekad nebija izskatījušās tik spožas un Mērijas Lobsas vaigi nekad nebija izskatījušies tik sārti kā tieši šoreiz.

Tad nu nav brīnums, ka Nataniēls Pipkins nebija spējīgs novērst acis no mis Lobsas sejas; nav brīnums, ka mis Lobsa, pamanīdama, ka kāds jauns vīrietis uz viņu cieši noraugās, atrāvās no loga, pa kuru bija skatījusies, aizvēra to ciet un nolaida aizkaru; nav brīnums, ka Nataniēls Pipkins tūliņ pēc tam uzklupa jaunajam zeņķim, kas bija nogrēkojies, un izpļaukāja un izdunkāja to pēc sirds patikšanas. Tas viss bija ļoti dabiski, un par to nepavisam nav ko brīnīties.

Taču ir jābrīnās, ka cilvēks ar Nataniēla Pipkina noslēgto dabas nervozo temperamentu un ļoti niecīgajiem ieņēmumiem, sākot no šīs dienas, uzdrošinājās cerēt uz vecā, niknā Lobsa vienīgās meitas rokas un sirdi; uz lielā seglinieka vecā Lobsa meitu, kurš ar vienu spalvas vilcienu būtu varējis nopirkt visu ciematu un nemaz nebūtu sajutis izdevumus; vecā Lobsa, kuram, kā tas bija labi zināms, piederēja kaudzēm naudas, kas bija noguldīta tuvākās tirgus pilsētas bankā; vecā Lobsa, kuram, kā stāstīja, bija neskaitāmi un neizsmeļami dārgumi, noglabāti mazajā dzelzs seifā ar lielo atslēgas caurumu, seifā, kas atradās virs kamīna dzegas dibenistabā; vecā Lobsa, kurš, kā tas bija labi zināms, svinīgos gadījumos rotāja galdu ar īsta sudraba tējkannu, krējuma trauku un cukurnīcu, kas, kā viņš savā sirds lepnībā mēdza lielīties, būšot viņa meitas īpašums, kad tā atradīšot vīru pēc sava prāta. Es atkārtoju - tas dziļi pārsteidza un lika brīnīties, ka Nataniēls Pipkins varēja būt tik pārdrošs un vērst savas acis šai virzienā. Taču mīlestība ir akla, bet Nataniēls Pipkins šķielēja, un varbūt šie divi apstākļi kopā neļāva viņam redzēt lietas īstajā gaismā.

Ja vecajam Lobsam bijusi vismazākā vai visniecīgākā nojausma par Nataniēla Pipkina jūtām, viņš vienkārši būtu nolīdzinājis skolu līdz ar zemi vai iznīdējis skolotāju no zemes virsas, vai pastrādājis kādu citu tikpat šausmīgu varmācību un zvērību, jo viņš bija drausmīgs vīrs, šis vecais Lobss, kad bija aizskarts viņa lepnums vai kad viņš bija sakaitināts. Un kā viņš lādējās! Reizēm, kad viņš pārmeta slinkumu kaulainajam māceklim ar tievajām kājām, pār ielu vēlās un dārdēja tādas lāstu straumes, ka Nataniēls Pipkins drebēja aiz šausmām savās kurpēs un skolniekiem mati aiz bailēm sacēlās stāvus.

Nu tā. Dienu pēc dienas, kad skolā stundas bija beigušās un skolnieki aizgājuši, Nataniēls Pipkins apsēdās pie loga ielas pusē un, izlikdamies, ka lasa grāmatu, iesāņus skatījās pāri ielai, meklēdams Mērijas Lobsas spožās acis; un viņš tur nebija vēl nosēdējis daudz dienu, kad spožās acis parādījās pie kāda no augšējiem logiem, kā šķita - arī dziļi iegrimušas grāmatā. Tas bija burvīgi un iepriecināja Nataniēla Pipkina sirdi. Tas jau bija kaut kas - sēdēt tur stundām ilgi un skatīties uz šo skaisto sejiņu, kad meitenes acis bija nolaistas; bet, kad Mērija Lobsa sāka pacelt acis no grāmatas un mest savu starojošo skatienu uz Nataniēla Pipkina pusi, viņa sajūsmai un apbrīnai nebija nekādu robežu. Pēdīgi kādu dienu, kad Nataniēls Pipkins zināja, ka vecā Lobsa nav mājās, viņš bija tik pārdrošs, ka pameta Mērijai Lobsai gaisa skūpstu, un Mērija Lobsa neaizvēra vis logu un nenolaida aizkarus, bet pameta skūpstu viņam un atsmaidīja. Tādēļ Nataniēls Pipkins nolēma, ka viņš, lai būtu kas būdams, bez tālākas vilcināšanās atklās savas jūtas.

Mērijai Lobsai, vecā seglinieka meitai, bija glītākā kājiņa, jautrākā sirds, mīlīgākā sejiņa ar bedrītēm vaigos un iznesīgākais augums, kāds jebkad viegli lidinājies pār zemi, to pušķodams. Viņas dzirkstošajās acīs bija tik draiskulīga uguntiņa, kas būtu varējusi iekļūt daudz mazāk jūtīgās sirdīs nekā Nataniēlam Pipkinam, un viņas jautrie smiekli skanēja tik līksmi, ka, tos dzirdot, būtu smaidījis visīgnākais mizantrops. Pat vecais Lobss savā vislielākajā niknumā nevarēja pretoties piemīlīgās meitas glaimiem un, kad Mērija un tās māsīca Kēte - maza, viltīga, apburoša būtne ar pārgalvīgo skatienu - abas kopā ņēma veco vīru apstrādāt, ko, patiesību sakot, tās darīja ļoti bieži, viņš tām nebūtu varējis atteikt nekā pat tad, ja tās prasījušas daļu no neskaitāmajiem un neizsmeļamajiem dārgumiem, kas bija paslēpti no gaismas dzelzs seifā.

Nataniēla Pipkina sirds sāka spēcīgi dauzīties krūtīs, kad viņš kādā vasaras vakarā ieraudzīja mazo, pievilcīgo pārīti dažus simts jardu sev priekšā tai pašā laukā, pa kuru viņš daudzreiz bija klīdis līdz vēlai naktij un domājis par Mērijas Lobsas skaistumu.

Taču, kaut arī viņš vientulībā bieži bija domājis, cik strauji pieietu pie Mērijas Lobsas, ja vien to varētu satikt, un teiktu tai par savām jūtām, - tagad, kad tā negaidot atradās viņa priekšā, viņš sajuta, ka visas asinis sakāpj sejā, acīm redzot, par lielu zaudējumu kājām, kas palikušas bez savas parastās tiesas, trīcēja zem viņa. Kad viņas apstājās, lai noplūktu ceļmalā puķi vai paklausītos kādu putnu, arī Nataniēls Pipkins apstājās un izlikās, ka nogrimis domās, un patiesībā tāds arī bija, jo prātoja, ko tam, dieva dēļ, darīt, kad viņas pagriezīsies atpakaļ, kam ar laiku neizbēgami jānotiek, un sastapsies ar to vaigu vaigā. Bet, lai gan viņš bijās iet tām tuvāk, viņš nespēja arī tās izlaist no acīm, tādēļ, kad tās gāja ātrāk, arī viņš gāja ātrāk, kad tās kavējās, arī viņš kavējās un, kad tās apstājās, arī viņš apstājās, un tā viņi būtu varējuši iet, kamēr iestājas tumsa, ja Kēte nebūtu zagšus palūkojusies atpakaļ un uzmundrinoši pamājusi Nataniēlam nākt tuvāk. Kētes rīcībā bija kaut kas tāds, kam nevarēja pretoties, un tādēļ Nataniēls Pipkins paklausīja aicinājumam, un, kad viņš bija labu brīdi sarcis un mazā, ļaunprātīgā māsīca krietni izsmējusies, Nataniēls Pipkins nometās uz ceļiem rasotajā zālē un paziņoja, ka ir nolēmis palikt tur uz mūžīgiem laikiem, ja viņam neatļaus piecelties kā Mērijas Lobsas atzītam mīlētājam. Par atbildi uz to rāmajā vakara gaisā atskanēja Mērijas Lobsas jautrie smiekli - tiem bija tik patīkama skaņa, ka, likās, nemaz netraucēja dabas mieru, - un mazā, ļaunprātīgā māsīca smējās vēl nevaldāmāk nekā iepriekš, un Nataniēls Pipkins sarka vairāk nekā jebkad. Pēdīgi Mērija Lobsa, ko vēl neatlaidīgāk lūdza mīlas nomocītais mazais vīriņš, novērsa seju un pačukstēja māsīcai, lai pasakot - vai vismaz Kēte tā pasacīja, - ka mistera Pipkina bildinājums viņu ļoti pagodinot, ka viņas roka un sirds esot tēva pārziņā, bet neviens nevarētu palikt vienaldzīgs pret mistera Pipkina labajām īpašībām. Tā kā to visu pasacīja ļoti nopietni un tā kā Nataniēls Pipkins gāja mājās kopā ar Mēriju Lobsu un šķiroties pūlējās to noskūpstīt, viņš iekāpa gultā kā laimīgs cilvēks un visu nakti sapņoja, ka atmīkstina veco Lobsu, atver naudas kasti un apprec Mēriju.

Nākamajā dienā Nataniēls Pipkins redzēja, ka vecais Lobss aizjāj ar savu veco, pelēko poniju, un, pēc tam kad mazā, ļaunprātīgā māsīca pa logu bija labu laiku rādījusi Nataniēlam Pipkinam dažādas zīmes, kuru nozīmi un mērķi viņš nekādā ziņā nevarēja saprast, pār ielu pārnāca kaulainais māceklis ar tievajām kājām un pasacīja, ka viņa saimnieks nebūšot mājās visu nakti un ka lēdijas gaidot misteru Pipkinu uz tēju tieši sešos. Kā todien pagāja mācības, to nedz Nataniēls Pipkins, nedz viņa skolnieki nezināja labāk kā jūs, bet kaut kā tās pagāja, un, kad zēni bija aizgājuši mājās, Nataniēls Pipkins līdz pat sešiem noņēmās ar ģērbšanos, kamēr bija apmierināts. Ne tādēļ viņš nopūlējās tik ilgi, ka būtu vajadzējis daudz laika, lai izvēlētos apģērba gabalus, ko uzvilkt, jo šai ziņā viņam nekādas izvēles nebija, bet apģērbt tos tā, lai viņš izskatītos pēc iespējas labāk, un pirms tam tos sapost - tas bija pietiekoši grūts un svarīgs uzdevums.

Sapulcējās ļoti patīkama, maza kompānija, kurā ietilpa Mērija Lobsa, viņas māsīca Kēte un trīs četras nebēdnīgas, labsirdīgas sārtvaidzes meitenes. Nataniēls Pipkins pats savām acīm varēja pārliecināties, ka valodas par vecā Lobsa bagātību nebija pārspīlētas. Uz galda bija īsta masīva sudraba tējkanna, krējuma krūze un cukura trauks, tad vēl īsta sudraba tējkarotes, ar ko apmaisīt tēju, un īstas porcelāna tasītes, no kurām to dzert, un tādi paši šķīvīši, uz kuriem uzlikt kūkas un maizītes. Vienīgais tumšais punkts visā šajā patīkamajā ainā bija Mērijas Lobsas brālēns - Kētes brālis, ko Mērija sauca par Henriju un kas, sēdēdams ar viņu vienā galda stūrī, likās pilnīgi piesaistījis sev visu Mērijas Lobsas uzmanību. Ir patīkami redzēt mīlestību ģimenes locekļu starpā, bet tā var arī aiziet pārāk tālu, un Nataniēlam Pipkinam negribot bija jādomā, ka Mērija Lobsa laikam gan ļoti mīl savus radiniekus, ja viņa tiem visiem izrāda tik daudz uzmanības kā šim brālēnam. Arī pēc tējas, kad mazā, ļaunprātīgā māsīca ierosināja iet vistiņās, šā vai tā gadījās, ka Nataniēls Pipkins gandrīz vienmēr bija aklais un vienmēr, kad tas notvēra brālēnu, arī Mērija Lobsa nebija tālu. Un, kaut gan mazā, ļaunprātīgā māsīca un citas meitenes viņam knieba un rāva viņu aiz matiem, un lika priekšā krēslus un tamlīdzīgi, Mērija Lobsa, kā likās, nekad nenāca viņa tuvumā. Un reizi - reizi - Nataniēls Pipkins būtu varējis zvērēt - viņš dzirdēja skūpstu, kam sekoja vājš Mērijas Lobsas protests un pa pusei apspiesti viņas draudzeņu smiekli. Tas viss bija dīvaini - ļoti dīvaini, un nav pasakāms, ko Nataniēls Pipkins būtu varējis vai nebūtu varējis šai sakarībā izdarīt, ja viņa domas pēkšņi nebūtu pavērstas citā virzienā.

Apstāklis, kas pavērsa viņa domas citā virzienā, bija skaļa klauvēšana pie ielas durvīm; cilvēks, kas sarīkoja šo skaļo klauvēšanu pie ielas durvīm, nebija neviens cits kā pats vecais Lobss, kurš negaidot bija atgriezies un dauzījās kā zārku taisītājs, jo viņš gribēja vakariņas. Tikko kaulainais māceklis ar tievajām kājām paziņoja uztraucošo vēsti, meitenes uzskrēja pa kāpnēm Mērijas Lobsas guļamistabā, bet brālēnu un Nataniēlu Pipkinu iegrūda divos virtuves skapjos tāpēc, ka labākas paslēptuves nebija; un, kad Mērija Lobsa un ļaunprātīgā, mazā māsīca bija tos novietojušas, viņas atvēra durvis vecajam Lobsam, kas, kā iesācis, tā nebija pārstājis klauvēt.

Nelaimīgā kārtā gadījās, ka vecais Lobss, būdams ļoti izsalcis, bija briesmīgi dusmīgs. Nataniēls Pipkins dzirdēja, ka viņš rūca kā vecs ķēdes suns ar aizsmakušu rīkli, un, kad vien istabā ienāca nelaimīgais māceklis ar tievajām kājām, vecais Lobss kā īsts saracēnis sāka viņu neganti lamāt, kaut gan, acīm redzot, tikai ar to mērķi un nolūku, lai atbrīvotu savu sirdi no dažiem liekiem lāstiem. Pēdīgi saraudzīja kaut ko ēdamu, uzsildīja un nolika uz galda, un vecais Lobss ķērās tam klāt, kā pienākas; un, īsā laikā notiesājis visu ēdamo, viņš noskūpstīja meitu un prasīja pīpi.

Daba bija novietojusi Nataniēla Pipkina ceļgalus ļoti tuvu vienu pie otra, bet, kad viņš dzirdēja veco Lobsu prasām pīpi, tie sāka sisties kopā, it kā vēlēdamies viens otru samalt miltos, jo tajā pašā skapī kurā viņš stāvēja, uz divi āķiem karājās lielā pīpe ar brūno kātu uz sudrabā kalto galviņu, pīpe, ko viņš pēdējo piecu gadu laikā katru pēcpusdienu un vakaru bija redzējis vecā Lobsa mutē. Abas meitenes nogāja pēc pīpes apakšstāvā un uzgāja pēc pīpes augšstāvā un meklēja visur, atskaitot to vietu, kur viņas zināja pīpi esam, un vecais Lobss pa to laiku ārdījās, ka bija ko pabrīnīties.

Pēdīgi viņš iedomājās skapi un piegāja pie tā. Tādam mazam vīriņam kā Nataniēlam Pipkinam nebija nozīmes turēt durvis no iekšpuses, kad tāds liels stiprs vīrs kā vecais Lobss tās rāva vaļā no ārpuses. Vecais Lobss parāva, un vaļā tās bija, atklājot Nataniēlu Pipkinu, kas stāvēja iekšpusē taisni kā miets un šausmās drebēja no galvas līdz kājām. Žēlīgais dievs! Ar kādu drausmīgu skatienu vecais Lobss viņu uzlūkoja, vilkdams aiz apkakles ārā un turēdams izstieptā rokā!

«Ko, pie velna, jūs te meklējat?» vecais Lobss šausmīgā balsī prasīja.

Nataniēls Pipkins nespēja atbildēt, tādēļ vecais Lobss divas trīs minūtes kratīja viņu uz priekšu un atpakaļ, lai viņam sakārtotos domas.

«Ko jūs te meklējat?» Lobss rēca. «Man liekas, jūs te esat atnācis manas meitas dēļ.»

Vecais Lobss to sacīja vienīgi izsmiedams, jo viņš neticēja, ka mirstīga cilvēka pārgalvība būtu varējusi aizvest Nataniēlu Pipkinu tik tālu. Kāds bija viņa sašutums, kad šis nabadziņš atbildēja:

«Jā, mister Lobs, tā ir. Es atnācu jūsu meitas dēļ. Es viņu mīlu, mister Lobs.»

«Ko!? Jūs brēkulīgais, skābģīmainais, vārgais nelieti,» elsa vecais Lobss, ko šī šausmīgā atzīšanās bija paralizējusi, «ko jūs ar to domājat? Pasakiet man to skaidri! Nolādētais! Es jūs nožņaugšu!»

Ir ļoti iespējams, ka pārmērīgās dusmās vecais Lobss savus draudus būtu izpildījis, ja viņa roku nebūtu apturējusi kāda negaidīta parādība, proti, brālēns, kas, izkāpdams no skapja un pieiedams pie vecā Lobsa, sacīja:

«Ser, es nevaru atļaut, ka šis nekaitīgais cilvēks, ko meitenes šeit ataicināja joka dēļ, tik ļoti cēlā kārtā ņem uz sevi vainu (ja tā ir vaina), kas gulstas uz mani un ko esmu gatavs atzīt. Es mīlu jūsu meitu, ser, un ierados še ar nolūku viņu satikt.»

To dzirdot, vecais Lobss ieplēta acis ļoti plati, bet ne platāk kā Nataniēls Pipkins.

«Jūs?» sacīja Lobss, beidzot atguvis tik daudz elpas, lai varētu runāt.

«Es.»

«Bet es jums jau sen esmu aizliedzis ierasties šai mājā.»

«Tas tiesa, jo citādi šovakar man šeit nebūtu vajadzējis ierasties slepeni.»

Man nepatīkami to sacīt par veco Lobsu, bet es domāju, ka viņš būtu brālēnam sitis, ja viņa skaistā, mīļā meita ar spožajām acīm, kas bija pilnas asarām, nebūtu ieķērusies viņam rokā;

«Neaizturi viņu, Mērij,» jaunais cilvēks sacīja, «ja viņš vēlas mani sist, ļauj viņam. Ne par visām pasaules bagātībām es neaizskartu ne matu uz viņa sirmās galvas.»

Dzirdot šo pārmetumu, vecais Lobss nolaida acis, un tās sastapās ar meitas acīm.

Esmu jau pāris reižu atzīmējis, ka tās bija ļoti spožas acis, un, lai arī tagad tās bija asaru pilnas, to iespaids nekādā ziņā nebija mazinājies. Vecais Lobss pagrieza galvu sāņus, it kā vairīdamies, lai tās viņu nepārliecinātu, un kā pēc likteņa lēmuma ieraudzīja mazo, ļaunprātīgo māsīcu, kas, reizē nobijusies par savu brāli un smiedamās par Natanielu Pipkinu, rādīja tik apburošu un tai pašā laikā mazliet blēdīgu sejiņu, ka katram vīrietim, vecam vai jaunam, bija ko paskatīties. Viņa pieglaimīgi palika savu roku zem vecā vīra rokas un kaut ko iečukstēja viņam ausī, un vecais Lobss nekā nevarēja darīt - viņam bija jāpasmaida, un tai paša laikā pāri viņa vaigu noritēja asara.

Piecas minūtes vēlāk no guļamistabas ķiķinādamas un kautrēdamās nonāca meitenes, un, kamēr jaunie ļaudis jutās pilnīgi laimīgi, vecais Lobss paņēma pīpi un aizsmēķēja, un ievērības cienīgs ir tas, apstāklis, ka tieši šī pīpe nomierināja un iepriecināja vairāk par visām citām, ko viņš bija smēķējis.

Nataniēls Pipkins domāja, ka labāk glabāt savu noslēpumu pie sevis, un, tā rīkodamies, pamazām ieguva pilnīgu vecā Lobsā labvēlību, kurš viņam ar laiku iemācīja smēķēt, un daudzus gadus pēc tam viņi jaukos vakaros mēdza sēdēt dārzā, ļoti cienīgi smēķēdami un dzerdami. Viņš drīz atspirga no savas mīlas kaites, jo draudzes grāmatā mēs atrodam viņu ierakstītu kā liecinieku Mērijas Lobsas un viņas brālēna laulību gadījumā. Un redzams arī, pēc citu dokumentu liecībām, ka kāzu naktī viņš ieslodzīts ciemata cietumā par to, ka, būdams pilnīgi piedzēries, ielās izdarījis dažādus izlēcienus, uz kuriem viņu sakūdījis kaulainais māceklis ar tievajām kājām.

XVIII NODAĻA

kas īsumā apgaismo divus jautājumus - pirmkārt, histērijas varu un, otrkārt, apstākļu visspēcību

Divas dienas pēc misis Hanteres brokastīm pikvikieši palika Ītensvilā, ar bažām gaidīdami kādu ziņu no sava cienītā vadoņa. Misters Tapmens un misters Snodgrass vēlreiz bija pamesti kavēt sev laiku, ka paši prot, jo misters Vinkls, paklausīdams visneatlaidīgākajiem lūgumiem, turpināja uzturēties mistera Pota mājā un veltīt savu laiku viņa piemīlīgās dzīves biedres izklaidēšanai. Lai papildinātu abu laimi, viņu sabiedrībā šad tad netrūka arī paša mistera Pota. Dziļi iegremdējies pārdomās par sabiedrības labumu un «Neatkarīgā» iznīcināšanu, šis lielais vīrs nemīlēja nokāpt no savas garīgās augstienes līdz ikdienišķo garu zemajam līmenim. Taču šai gadījumā, it kā vēlēdamies parādīt uzmanību ikvienam mistera Pikvika sekotājam, viņš piekāpās, pieļāvās, nokāpa no pjedestāla un staigāja pa zemes virsu, labvēlīgi pieskaņodams savus izteicienus pūļa saprašanai un ārēji, ja arī ne garīgi, izskatīdamies kā viens no viņiem.

Tā kā šī slavenā sabiedriskā darbinieka izturēšanās pret misteru Vinklu bija šāda, viegli iedomāties, kāds liels pārsteigums attēlojās pēdēji minētā džentlmeņa sejā, kad, viņam vientulīgi sēžot ēdamistabā, durvis strauji atvērās un tikpat strauji aizvērās, ienākot misteram Potam, kas, majestātiski piesoļodams viņam klāt un atgrūzdams sāņus pretī pastiepto roku, nožņirkstināja zobus, it kā vēlēdamies labāk uzasināt to, ko gatavojās sacīt, un iesaucās griezīgā balsī: - Čūska!

- Ser! - misters Vinkls atsaucās, pielēkdams no krēsla.

- Čūska, ser! - misters Pots atkārtoja, paceldams balsi un tad pēkšņi to nolaizdams.

- Es sacīju: čūska, ser, - saprotiet to, kā spējat!

Ja jūs esat no kāda cilvēka šķīries pulksten divos naktī, būdams ar to vislabākās draudzīgās attiecībās, un viņš jūs priekšpusdienā pusdesmitos apsveic kā čūsku, saprāts liek spriest, ka starplaikā ir noticis kaut kas nepatīkams. Tā prātoja arī misters Vinkls. Viņš atbildēja mistera Pota stingajam skatienam ar tādu pašu un, paklausīdams šī džentlmeņa aicinājumam, centās vārdu «čūska» saprast kā spēdams.

Tomēr saprast nevarēja nekā, un tādēļ pēc dziļa klusuma, kas ilga dažas minūtes, viņš sacīja:

- Čūska, ser! Čūska, mister Pot! Ko jūs ar to domājat, ser?... Tas gan ir joks!

- Joks, ser! - Pots iekliedzās, likdams rokai izdarīt kustību, kas norādīja uz stipru vēlēšanos mest ar jaunsudraba tējkannu viesim pa galvu. - Joks, ser!... Bet nē, es savaldīšos, es savaldīšos, ser. - Un parādīdams savu savaldību, misters Pots atkrita krēslā, bet uz viņa lūpām parādījās putas.

- Manu dārgo ser, - misters Vinkls iesāka.

- Dārgo ser! - Pots attrauca. - Kā jūs, ser, uzdrīkstaties uzrunāt mani ar «dārgo ser»? Kā jūs, ser, uzdrošināties skatīties man acīs un tā sacīt?

- Labi, ser. Ja jau jūs tā runājat, - misters Vinkls atbildēja, - kā jūs, ser, iedrošināties skatīties man acīs un nosaukt mani par čūsku?

- Tādēļ, ka jūs tāds esat, - misters Pots atbildēja.

- Pierādiet to, ser! - misters Vinkls iekarsis attrauca. - Parādiet to!

Redaktora dziļdomīgajā sejā ievilkās ļauns vaibsts, kad viņš izvilka no kabatas šā rīta «Neatkarīgā» numuru un, iedurdams ar pirkstu kādā rakstā, pārmeta avīzi pār galdu misteram Vinklam. Šis džentlmenis to paņēma un izlasīja sekojošo:

«Mūsu tumsonīgais un nelietīgais laikabiedrs dažos riebīgos rakstos par nesenajām vēlēšanām šai pilsētā ir atļāvies apgānīt privātās dzīves svētumu, nepārprotamā kārtā pieskardamies mūsu pēdējā kandidāta - un, neņemot vērā viņam negodīgā kārtā sagādāto sakāvi, mēs piemetināsim: mūsu nākošā deputāta - mistera Fizkina privātajām darīšanām. Ko šis mūsu gļēvulīgais laikabiedrs domā? Ko šis huligāns teiktu, ja mēs, līdzīgi viņam, neievērotu sabiedriskās dzīves normas un paceltu to aizkaru, kas laimīgā kārtā noslēpj viņa privāto dzīvi no vispārības izsmiekla, lai neteiktu - vispārības riebuma? Kā būtu, ja mēs tikai norādītu un komentētu faktus un apstākļus, kas sabiedrībai zināmi un ko katrs var redzēt, atskaitot vienīgi mūsu kurmim līdzīgo laikabiedru? Kā būtu, ja mēs iespiestu sekojošo sacerējumu, ko saņēmām, stādamies pie šī raksta, no kāda talantīga pilsētiņa iedzīvotāja un mūsu korespondenta!

AKLAJAM KURMIM

Ak P., vai sirds tev manīja.

Kad kāzu zvani zvanīja,

Ka tā, kas toreiz tuva šķita,

Tik drīz jau lūkosies pēc cita?

Tad tu jau sen šo viltus rotu

Bez bēdām V***** kungam dotu.

- Kurš cilvēks, - misters Pots svinīgi vaicāja, - kurš cilvēks slēpjas zem V. un piecām zvaigznītēm, nelieti?

- Kurš slēpjas zem V. un piecām zvaigznītēm? - atkārtoja misis Pota, kuras pēkšņā

ienākšana aizkavēja atbildi. - Kurš slēpjas zem V. un piecām zvaigznītēm? Nu, Vinkls, man liekas.

To sacīdama, misis Pota mīļi uzsmaidīja uztrauktajam pikvikietim un sniedza viņam roku. Apjukušais jaunais cilvēks to būtu saņēmis, ja neiejaucies sašutušais Pots.

- Atpakaļ, kundze, atpakaļ! - redaktors teica. - Dot viņam roku manu acu priekšā!

- Mister P.! - pārsteigtā lēdija izdvesa.

- Nožēlojamā sieviete, paskaties! - vīrs izsaucās. - Paskaties, kundzīt, - «Aklajam kurmim»! «Aklais kurmis», tas esmu es, kundzīt. «Tik drīz jau lūkosies pēc cita,» - to dari tu, kundzīt, tu.

Ar šo dusmu izvirdumu, ko tomēr pavadīja kaut kas līdzīgs trīsām, redzot sievas sejas izteiksmi, misters Pots nosvieda «Ītensvilas Neatkarīgā» pēdējo numuru viņai pie kājām.

- Nu, vai zini, ser, - pārsteigtā misis Pota sacīja, noliekdamās un paceldama avīzi.

- Nu, vai zini, ser!

Sievas nicinošais skatiens lika misteram Potam sarauties. Viņš bija izmisīgi pūlējies uzkurināt drosmi, bet tā atkal dzisa ātri vien.

Izlasot šo mazo teicienu: «Nu, vai zini, ser,» - šķiet, ka tajā nebūtu nekā briesmīga, bet balss noskaņa, kādā to izsacīja, un skatiens, kas to pavadīja, abi likās norādām uz kādu atriebību, kas vēlāk nāks pār Pota galvu, un atstāja uz viņu spēcīgu iespaidu. Pat ļoti nepiedzīvojis novērotājs būtu varējis saskatīt viņa nemiera pilnajā sejā gatavību atdot savus Velingtona zābakus jebkuram labprātīgam atvietotājam, kas vien bijis ar mieru tajos šobrīd atrasties.

Misis Pota izlasīja rakstu, izgrūda skaļu kliedzienu un nogāzās visā garumā kamīna priekšā uz paklāja brēkdama, spārdīdama to ar kurpju papēžiem tā, ka šajā gadījumā nevarēja būt šaubu par viņas jūtu patiesīgumu.

- Mana mīļā, - pārbiedētais Pots sacīja, - es jau neteicu, ka es tam ticu... es...

Taču nelaimīgā vīra balss pazuda laulātās draudzenes spiedzienos.

- Misis Pota, es jūs ļoti lūdzu, cienījamā kundze, nomierinieties! - misters Vinkls ieteicās, bet spiedzieni un papēžu spērieni kļuva arvien skaļāki un biežāki.

- Mana dārgā, - misters Pots sacīja, - man ļoti žēl. Ja tu nedomā pati par savu veselību, padomā jel par mani, dārgā. Ap māju sapulcēsies cilvēku bars.

Bet, jo neatlaidīgāk misters Pots lūdza, jo sparīgāki kļuva brēcieni.

Taču laimīgā kārtā misis Potai bija miesassardze vienā personā - kāda jauna lēdija, kuras oficiālā nodarbošanās bija rūpēties par viņas tualeti, bet kura patiesībā prata būt noderīga daudzējādā ziņā un jo sevišķi vienā nozarē, proti, nemitīgi uzkūdīt un atbalstīt savu saimnieci visās iegribās un tieksmēs, kas bija pretējas nelaimīgā Pota gribai. Spiedzieni sasniedza šīs jaunās lēdijas ausis īstā laikā, un viņa iedrāzās istabā ar tādu ātrumu, kas draudēja sajaukt viņas ārkārtīgi mākslīgo cepurītes un matu sprogu sakārtojumu.

- Ak mana mīļā mīļā kundzīt! - miesassardze izsaucās, strauji nokrizdama uz ceļiem blakus misis Potai, kas visā garumā gulēja uz paklāja. - Ak mana mīļā kundzīt, kas jums noticis?

- Tavs saimnieks... tavs nežēlīgais saimnieks, - cietēja murmināja.

Pots acīm redzami sāka padoties.

- Tas ir kauns, - miesassardze pārmetoši iesaucās. - Es zinu, ka viņš jūs iedzīs nāvē, kundzīt. Mīļā nabadzīte!

Viņš atkāpās arvien vairāk. Pretējā puse uzbrūkot sekoja.

- Ak, neatstāj mani... neatstāj mani, Gūdvin! - misis Pota lūdza, histēriski satverdama minētās Gūdvinas roku. - Tu esi vienīgais cilvēks, Gūdvin, kas ir pret mani labs.

Pēc šī aizkustinošā lūguma Gūdvina nospēlēja pašsacerētu mājas traģēdiju un bagātīgi laistīja asaras.

- Nekad, kundzīt... nekad, - Gūdvina teica. - O, ser, jums vajadzētu būt rūpīgākam... patiešām vajadzētu. Jūs neaptverat, kādu ļaunumu jūs varat nodarīt kundzei; es zinu - kādu dienu jūs to nožēlosit... Es to vienmēr esmu teikusi.

Nelaimīgais Pots lūkojās biklām acīm, bet nesacīja ne vārda.

- Gūdvin, - misis Pota ieteicās vājā balsī.

- Jā, kundzīt? - Gūdvina atsaucās.

- Ja tu tikai zinātu, kā es šo cilvēku esmu mīlējusi...

- Nesabudiniet sevi, kundzīt, to atceroties, - miesassardze attrauca.

Pots izskatījās ļoti izbijies. Bija laiks viņu galīgi piebeigt.

- Un tagad, - misis Pota šņukstēja, - tagad, pēc visa tā, pret mani izturēties šādi, apkaunot un apvainot mani trešās personas klātbūtnē - pie kam šī persona ir gandrīz svešinieks. Bet es to necietīšu, Gūdvin, - misis Pota turpināja paceldamās, savas aizstāves roku balstīta, - mans brālis leitnants nāks palīgā. Es šķiršos, Gūdvin.

- To viņš, kundzīt, patiešām būtu pelnījis, - Gūdvina apliecināja.

Lai nu kādas domas mistera Pota smadzenēs pamodināja šķiršanās draudi, viņš sargājās tās izteikt un apmierinājās ar to, ka ļoti pazemīgi sacīja:

- Mana dārgā, vai tu mani neuzklausītu?

Jauna šņukstienu lēkme bija vienīgā atbilde, un misis Pota, kļūdama vēl histēriskāka, pieprasīja, lai viņai pasaka, kāpēc šī vispār dzimusi, kā arī vēlējās saņemt dažādas citas līdzīga rakstura ziņas.

- Mana dārgā, - misters Pots centās pierunāt, - nepadodies šīm jūtām. Es nekad, mana dārgā, neesmu ticējis, ka tam rakstam ir kāds pamatojums... neiespējami. Es tikai biju sadusmots, mana dārgā... varu sacīt - pārskaities... ka šī «Neatkarīgā» banda uzdrošinājusies to nodrukāt, - tas ir viss.

Un misters Pots uzmeta lūdzošu skatienu šīs nelaimes nevainīgajam cēlonim, it kā ļoti lūgdamies, lai nekā nesaka par čūsku.

- Un kā jūs, ser, domājat rīkoties, lai saņemtu gandarījumu? - jautāja misters Vinkls, kas atguva dūšu, redzēdams, ka Pots to pazaudē.

- Ak Gūdvin, - misis Pota sacīja, - vai viņš nopērs «Neatkarīgā» redaktoru ar pātagu... vai viņš grib to darīt, Gūdvin?

- Rāmi, rāmi, kundzīt, esiet mierīga! - miesassardze attrauca. - Es domāju, ka viņš to izdarīs, kundzīt, ja vien jūs vēlaties.

- Protams, - Pots sacīja, kad sieva izrādīja drošas pazīmes, ka var uznākt jauna lēkme. - Protams, es to izdarīšu.

- Kad, Gūdvin... kad? - misis Pota taujāja, vēl vienmēr svārstīdamās - krist vai nekrist histērijā.

- Tūliņ, protams, - misters Pots atbildēja, - šodien pat.

- Ak Gūdvin, - misis Pota turpināja, - tas ir vienīgais veids, kā atbildēt uz šiem apmelojumiem un gandarīt manu godu pasaules priekšā.

- Protams, kundzīt, - Gūdvina apstiprināja, - neviens vīrietis, kas ir īsts vīrs, kundzīt, nekavētos to izdarīt.

Tā kā histērijas negaiss vēl arvien mākuļoja gaisā, misters Pots vēlreiz sacīja, ka viņš to izdarīs, bet misis Potu bija ārkārtīgi satraukusi pati ideja, ka viņu vispār varējuši turēt aizdomās, tā ka viņa vairākkārt atradās uz jaunas lēkmes robežas un, bez mazākajām šaubām, būtu tajā atkal iekritusi, ja centīgā Gūdvina nenogurstoši nepūlējusies un ja uzvarētais Pots atkārtoti nelūdzis tam piedot; līdz pēdīgi, kad šis nelaimīgais cilvēks bija nobiedēts un pazemots līdz pienācīgajam līmenim, misis Pota atlaba un viņi gāja brokastīs.

- Jūs, mister Vinkl, taču neļausit, ka šīs zemiskās avīžu ķengas saīsina jūsu uzturēšanos šeit? - misis Pota ieminējās, smaidīdama caur asaru pēdām.

- Ceru, ka jūs to nedarīsit, - atbalstīja misters Pots, kas runājot izjuta vēlēšanos, kaut viņa viesis aizrītos ar grauzdētās maizes kumosu, ko tas šai mirklī lika pie lūpām, un tādā kārtā neizbēgami izbeigtu savu viesošanos. - Es ceru, ka jūs to nedarīsit.

- Jūs esat ļoti laipni, - misters Vinkls sacīja, - bet misters Pikviks ir atsūtījis vēstuli - to es uzzināju no mistera Tapmena zīmītes, ko man šorīt atnesa uz guļamistabu, - kurā viņš lūdz mūs šodien ierasties pie viņa Berijā, un mēs aizbraucam pusdienlaikā ar pasta karieti.

- Bet jūs taču atgriezīsities? - misis Pota vaicāja.

- Ak jā, noteikti, - misters Vinkls atbildēja.

- Vai tam var ticēt? - misis Pota sacīja, slepus uzmezdama viesim maigu skatienu.

- Pilnīgi, - misters Vinkls apgalvoja.

Brokastis pagāja klusumā, jo ikviens to dalībnieks domāja pats par savām personiskajām nepatikšanām. Misis Pota nožēloja kavaliera zaudēšanu, misters Pots - savu pārsteidzīgo solījumu nopērt «Neatkarīgo», misters Vinkls to, ka bez vainas nokļuvis tik nepatīkamā situācijā. Pusdienas laiks tuvojās, un pēc daudzām ardievām un solījumiem atgriezties viņš pēdīgi atbrīvojās no viesmīlīgās namamātes.

«Ja viņš kādreiz vēl atgriezīsies, es viņu noindēšu,» misters Pots nolēma, dodamies atpakaļ mazajā kabinetā, kur viņš gatavoja savas pērkonbultas.

«Ja es vēl kādreiz atgriežos un atkal sapinos ar šiem cilvēkiem,» misters Vinkls prātoja, dodamies uz «Pāvu», «tad es būtu pelnījis, ka mani pašu noper, un vairāk nekā.»

Viņa draugi bija gatavi, arī kariete gandrīz sagatavota, un pēc pusstundas viņi sāka ceļojumu pa to pašu ceļu, pa kuru tik nesen bija devušies misters Pikviks un Sems un kura poētisko un skaisto aprakstu, ko atstājis misters Snodgrass, mēs nejūtamies aicināti pasniegt lasītājam, jo esam jau kaut ko par to sacījuši.

Pie «Eņģeļa» durvīm viņus sagaidīja misters Vellers un ieveda mistera Pikvika istabā, kur, ne par mazu pārsteigumu misteram Vinklam un misteram Snodgrasam un ne par mazu apmulsumu misteram Tapmenam, viņi atrada veco Vordlu un Trandlu.

- Kā jums klājas? - vecais vīrs apvaicājās, satverdams mistera Tapmena roku. -

Nedomājiet vairs par to un neskumstiet; tas, veco zēn, nekā nepalīdz. Viņas dēļ man patiktu, ka viņa būtu kļuvusi jūsējā, bet jūsu dēļ es esmu ļoti priecīgs, ka tas nav noticis. Tāds jauns puisis kā jūs kuru katru dienu var dabūt labāku... vai ne?

Izteicis šo mierinājumu, Vordls uzsita misteram Tapmenam pa muguru un sirsnīgi nosmējās.

- Nu, un kā klājas jums, mani mīļie draugi? - vecais džentlmenis jautāja, vienlaicīgi spiezdams rokas misteram Vinklam un misteram Snodgrasam. - Es nupat sacīju misteram Pikvikam, ka mēs jūs visus gaidīsim ziemassvētkos. Pie mums būs kāzas - šoreiz īstas kāzas.

- Kāzas! - misters Snodgrass izsaucās, stipri nobālēdams.

- Nu jā, kāzas. Bet nav ko baidīties, - labsirdīgais večuks trieca tālāk, - precas jau tikai, āre, šis te Trandls ar Bellu.

- Ak tā! - misters Snodgrass sacīja, atbrīvojies no mokošām šaubām, kas bija smagi uzgulušas viņa krūtīm. - Apsveicu, ser! Ko dara Džo?

- Viņš!... Kas šim kaiš, - vecais džentlmenis atbildēja. - Guļ, kā vienmēr.

- Un kā klājas jūsu mātei un garīdzniekam, un visiem pārējiem?

- Ļoti labi.

- Kur, - Tapmens ar pūlēm ieprasījās, - kur, ser, ir... viņa? - Un viņš novērsa seju un aizsedza acis ar roku.

- Viņa! - vecais džentlmenis atteica, saprotoši pakratīdams galvu. - Vai jūs domājat manu neprecēto radinieci, ko?

Misters Tapmens ar galvas mājienu lika saprast, ka jautājums attiecas uz pievilto Reišeli.

- O, viņa aizbrauca, - vecais džentlmenis paskaidroja. - Viņa dzīvo diezgan tālu no šejienes pie kāda radinieka. Viņa nevarēja satikt ar meitenēm, tādēļ es ļāvu, lai iet. Bet palūk! Pusdienas klāt. Jūs pēc brauciena būsit izsalkuši. Es gan esmu - bez kādas braukšanas; sēdīsimies klāt!

Maltītei tika parādīta pienācīgā cieņa, un, kad galds bija novākts un viņi sasēduši ap to, misters Pikviks, iesveldams lielas šausmas un sašutumu savos sekotājos, pastāstīja, ko viņš piedzīvojis un kā sekmējušas velnišķīgā Džingla viltības.

- Un reimatisma lēkme, ko es dabūju tai dārzā, - misters Pikviks noslēgumā piemetināja, - šobrīd dara mani nevarīgu.

- Man arī gadījās tāds kā piedzīvojums, - smaidot sacīja misters Vinkls, un, kad misters Pikviks apvaicājās, viņš pastāstīja par «Ītensvilas Neatkarīgajā» nodrukāto ļaunprātīgo apmelojumu un par viņa drauga redaktora uztraukumu pēc tam.

Mistera Pikvika piere, kad viņš klausījās šo stāstu, satumsa. Viņa draugi to ievēroja, un, kad misters Vinkls bija beidzis, iestājās dziļš klusums. Misters Pikviks izteiksmīgi uzsita ar dūri uz galda un sāka runāt.

- Vai tā nav dīvaina sagadīšanās, - misters Pikviks sacīja - ka mums, šķiet, nav lemts ieiet kāda cilvēka namā, nesagādājot viņam kaut kādas nepatikšanas? Vai tas, es vaicāju, neliecina par manu sekotāju takta trūkumu vai, vēl ļaunāk - ļaunprātīgu sirdi,

- ka man tā kas jāsaka! - jo zem katra jumta, kur vien apmetas, viņi iztraucē kādas paļāvīgas sievietes dvēseles mieru un laimi? Vai tas nav, es vaicāju...

Misters Pikviks, pēc visa spriežot, būtu vēl kādu laiku tā turpinājis, ja Sems, ienākdams ar vēstuli, nebūtu pārtraucis viņa daiļvārdīgo runu. Viņš noslaucīja ar kabatas lakatiņu pieri, noņēma brilles, nospodrināja tās un atkal uzlika, un viņa balss bija atguvusi parasto maigo toni, kad viņš ieprasījās:

- Kas jums tur ir, Sem?

- Nupatās biju pastā un atradu šito te vēstuli, kas tur nogulējse divi dienas, - misters Vellers atbildēja. - Aizzīmogota ar oblati un aprakstīta lieliem burtiem.

- Es šo rokrakstu nepazīstu, - misters Pikviks sacīja, atplēsdams vēstuli. - Kungs, apžēlojies! Kas tas? Tas taču ir joks, tā... tā... nevar būt patiesība.

- Kas noticis? - visi klātesošie vaicāja.

- Nav taču kāds miris? - teica Vordls, ko uztrauca šausmas, kas atplaiksnījās mistera Pikvika sejā.

Misters Pikviks neatbildēja bet, pārmezdams vēstuli pār galdu un lūgdams, lai misters Tapmens izlasa to skaļi, atkrita krēslā, un viņa sejā atspoguļojās tāda trula pārsteiguma izteiksme, ko bez satraukuma nevarēja uzskatīt.

Misters Tapmens drebošu balsi izlasīja vēstuli, kuras noraksts šeit seko:

«Frīmenskortā, Kornhillā, 1827. g. 28. augustā.

Bārdla pret Pikviku.

Ser!

Tā kā misis Marta Bārdla mums ir uzdevusi ievadīt pret Jums lietu par laulības solījuma laušanu, sakarā ar ko sūdzētāja vērtē savus zaudējumus tūkstoš pieci simti mārciņu apmērā, mēs lūdzam Jūs pieņemt zināšanai, ka šai lietā pret Jums ir iesniegta sūdzība Vispārējo Sūdzību tiesā[1], un lūdzam ar nākošo pastu mums paziņot Jūsu Londonas pilnvarotā vārdu, kurš uzņemsies šo lietu vadīt.

Paliekam, ser, Jūsu padevīgie kalpi

Dodsons un Fogs.

Misteram Semjuelam Pikvikam.»

Mēmajā pārsteigumā, ar kādu ikviens uzskatīja savu kaimiņu un visi kopā - misteru Pikviku bija kaut kas tik izteiksmīgs, ka šķita - visi baidījās runāt. Pēdīgi klusumu pārtrauca misters Tapmens.

- Dodsons un Fogs, - viņš mehāniski atkārtoja.

- Bārdla un Pikviks, - misters Snodgrass domīgi noteica.

- Paļāvīgu sieviešu dvēseles miers un laime, - misters Vinkls nomurmināja, izskatīdamies izklaidīgs.

- Tā ir sazvērestība, - misters Pikviks izsaucās, beidzot atguvis spēju runāt, - zemiska sazvērestība starp šiem diviem mantkārīgajiem advokātiem Dodsonu un Fogu. Misis Bārdla to nekad nedarītu... viņas sirds to nepieļautu... viņai nav iemesla to darīt. Smieklīgi... smieklīgi.

- Par viņas sirdi, - Vordls smaidīdams ieminējās, - jūs, protams, vislabāk varat spriest. Negribu jūs biedēt, bet man jāsaka, ka par viņas iemesliem Dodsons un Fogs var spriest daudz labāk nekā jebkurš no mums.

- Tas ir neģēlīgs mēģinājums izspiest naudu, - misters Pikviks sacīja.

- Cerēsim, ka tā, - misters Vordls atteica, īsi un sausi ieklepodamies.

- Kurš jebkad dzirdējis mani runājam ar viņu citādi, nekā īrnieks runā ar savu dzīvokļa saimnieci? - misters Pikviks turpināja. - Kurš mani kādreiz redzējis ar viņu kopā? Pat mani draugi, kas še klāt, nekad...

- Atskaitot vienu gadījumu, - misters Tapmens iebilda.

Misteram Pikvikam pārmainījās sejas krāsa.

- Ā, - misters Vordls novilka. - Tas ir svarīgi. Droši vien nekā aizdomīga nebija.

Misters Tapmens bikli paskatījās uz savu vadoni.

- Nu, - viņš sacīja, - nekā aizdomīga jau nebija, bet... es gan nezinu, kā tas gadījās... tā neapšaubāmi bija ieslīgusi viņa skāvienos.

- Žēlīgais tēvs! - misters Pikviks izsaucās, kad viņa apziņā spēji atdzīvojās atmiņas par minēto gadījumu. - Kāda briesmīga apstākļu sagadīšanās! Tā tas bija - tā tas bija.

- Un mūsu draugs viņu dedzīgi mierināja, - misters Vinkls diezgan ļaunprātīgi aizrādīja.

- Tā tas bija, - misters Pikviks atkārtoja. - Es to negribu noliegt. Tā tas bija.

- Ehē! - Vordls ieteicās. - Ja tas nav aizdomīgi, tad tomēr diezgan dīvaini - ko, Pikvik? Ak blēdis tāds - ak blēdis! - Un viņš smējās tik skaļi, ka sāka skanēt glāzes uz bufetes.

- Kāda drausmīga sagadījumu sakrišana! - misters Pikviks izsaucās, atbalstīdams zodu rokās. - Vinkl... Tapmen... lūdzu jūs piedot manus nesenos izteicienus. Mēs visi esam apstākļu upuri - un es jo sevišķi.

Izsacījis šo atvainošanos, misters Pikviks paslēpa galvu rokās un iegrima domās, bet Vordls apveltīja visus pārējos riņķī apkārt ar nozīmīgiem galvas mājieniem un acu mirkšķieniem.

- Taču es to noskaidrošu, - misters Pikviks izsaucās, paceldams galvu un uzsizdams ar dūri uz galda. - Es gribu redzēt šo Dodsonu un Fogu. Rīt es braucu uz Londonu.

- Rīt ne, - Vordls sacīja, - jūs vēl pārāk klibojat.

- Labi. Tad parīt.

- Parīt ir pirmais septembris, un jūs apsolījāties katrā ziņā izbraukt ar mums līdz sera Džefrija Menninga īpašumiem un kopā pabrokastot, ja arī nevēlaties piedalīties medībās.

- Labi, tad aizparīt, - misters Pikviks sacīja, - ceturtdien. Sem!

- Ser? - misters Vellers atsaucās.

- Paņemiet divas vietas ārpusē līdz Londonai uz ceturtdienas rītu - jums un man...

- Labi, ser.

Misters Vellers atstāja istabu un, sabāzis rokas kabatās un skatīdamies uz zemi, lēni devās izpildīt uzdevumu.

- Ir gan viens jocīgs zellis tas mans pavēlnieks, - misters Vellers runāja, lēni iedams pa ielu. - Ko domā - ņem un sapinas ar šito misis Bārdlu... un šai vēl mazs puika piedevām! Tā allažiņ notiek ar tiem večukiem, lai ar no skata viņi bijši nez cik cienīgi. Bet es gan nebij domājs, ka viņš tā ko var izdarīt... Es nebij domājs, ka viņš tā ko var izdarīt!

Tādā garā apspriezdams šo notikumu, misters Semjuels Vellers vērsa savus soļus uz pasta zirgu kantori.

1 - Vispārējo Sūdzību tiesa. - Civiltiesa, kurā bija nolikta Bārdlas un Pikvikā lietas iztiesāšana, pieder pie tā sauktajām vispārējo tiesību tiesām, kurās turējās pie vispārējo tiesību normām un tiesas procesa gaitas (Anglijā ne toreiz, ne vēlāk nebija likumu kodeksa). Izmantodami faktu, ka trūkst vienota likumu kodeksa, valdošajām šķirām, pakalpīgie Anglijas juristi bija pacentušies neiedomājami sarežģīt visus tiesāšanās procesus, tā ka abām pusēm prāvas gaitā bija neiespējami kaut ko apjēgt, un līdz ar to juristiem radās visas, iespējas rīkoties pilnīgi pēc sava prāta, ja vēl piebilstam, ka advokāta funkcijas bija mākslīgi saskaldītas starp dažādu kategoriju juristiem, tad kļūst skaidrs, cik progresīva jēga bija Dikensa sašutumam par Anglijas tiesisko kārtību un tieslietu organizāciju. Šis sašutums vērojams daudzos Dikensa darbos, bet visasāk tas izpaužas «Pikvikā», kur Dikenss devis satīrisku, bet ļoti pareizu tiesas procesa attēlojumu Vispārējo Sūdzību tiesā.

XIX NODAĻA

Patīkama diena ar nepatīkamām beigām

Putni, dzīvodami svētīgā nezināšanā par sagatavošanās darbiem, kas bija paveikti, lai tos pārsteigtu pirmajā septembrī, savā laimīgajā dvēseles mierā un labsajūtā, bez šaubām, apsveica to kā vienu no jaukākajiem rītiem, ko tie piedzīvojuši šajā gadalaikā. Daža jauna irbīte, kas pašapmierināti tekalēja pa rugājiem ar visu uzpūtīgo jaunības švītību, un daža laba vecāka irbe, kuras apaļās actiņas vēroja šo vieglprātību ar gudra un piedzīvojuša putna nicību, vienlīdz nenojauzdamas tuvo galu, dzīves priecīgas un žirgtas baudīja svaigo rīta gaisu, bet pēc nedaudzām stundām jau gulēja nedzīvas pie zemes. Taču mēs kļūstam sentimentāli, - turpināsim.

Tātad, runājot skaidrā un lietišķā valodā, bija jauks rīts - tik jauks, ka gandrīz nevarēja ticēt nedaudzos Anglijas vasaras mēnešus jau pagājušus. Dzīvžogi, lauki un koki, pakalni un viršu klaji vēl rādīja skatītāja acij savas vienmēr mainīgās, sulīgi zaļās nokrāsas; gandrīz ne lapiņa vēl nebijā nokritusi, vienīgi tikko manāms dzeltenums bija iejaucies vasaras krāsu toņos, brīdinādams, ka sācies rudens. Debess bija bez mākoņiem, saule spīdēja silti un spoži, gaisā skanēja putnu dziesmas un neskaitāmu vasaras kukaiņu dūkšana; un kotedžu dārzi, ko pildīja puķes viskrāšņākajās un skaistākajās nokrāsās, smagajā rasā dzirkstīja kā mirdzošu dārgakmeņu kaudzes. Visur vēl varēja skatīt vasaras zīmogu, un neviena no tās skaistajām krāsām vēl nebija nobālējusi.

Tāds bija rīts, kad vaļējā kariete, kurā atradās trīs pikvikieši (misters Snodgrass bija atzinis par labāku palikt mājās), misters Vordls un misters Trandls, ar Semu Velleru uz bukas blakus kučierim, apstājās pie kādiem vārtiem ceļmalā, pie kuriem stāvēja garš, kaulains mežsargs un puszābakos un ādas getrās apāvies pusaudzis.

Katram līdzi bija ietilpīga soma un pa pointeram.

- Paklausieties, - misters Vinkls čukstēja Vordlam, kamēr kalpotājs nolaida kāpšļus, - viņi taču nedomā, ka mēs nošausim tik daudz putnu, ar ko piepildīt šos maisus?

- Piepildīt! - vecais Vordls izsaucās. - Dievs, apžēlojies, jā! Jūs piepildīsit vienu un es otru; un, kad tie būs pilni, tad mūsu medību svārku kabatās saies vēl tikpat daudz.

Misters Vinkls izkāpa, neatbildēdams uz to ne vārda, bet klusībā nodomāja, ka tādā gadījumā, ja viņiem jāpaliek zem klajām debesīm, kamēr viņš piepildīs vienu no maisiem, visiem ir lielas izredzes saaukstēties.

- Si, Džuno!... Šurp, vecā! Gulsties, Džef, gulsties! - Vordls sacīja, glāstīdams suņus. - Sers Džefrijs, protams, vēl Skotijā, Martin?

Garais mežsargs deva apstiprinošu atbildi un diezgan pārsteigts skatījās gan uz misteru Vinklu, kas turēja savu šauteni tā, it kā vēlēdamies, lai viņa svārku kabata tam aiztaupītu pūles nospiest mēlīti, gan uz misteru Tapmenu, kas savējo turēja tā, it kā baidītos no tās, - un nav nekāda iemesla šaubīties, ka tas tiešām tā arī bija.

- Mani draugi, Martin, vēl nav visai pieraduši pie tādām nodarbībām, - Vordls paskaidroja, ievērodams mežsarga skatienu. - Jūs jau zināt - mūžu dzīvo, mūžu mācies. Viņi drīz vien būs labi šāvēji. Taču es lūdzu no sava drauga Vinkla piedošanu - viņam jau ir zināma prakse.

Pateikdamies par komplimentu, misters Vinkls vārgi pasmaidīja pār savu zilo kaklautu un kautrīgajā apjukumā tik dīvaini izrīkojās ar šauteni, ka gadījumā, ja ierocis bijis pielādēts, viņš neizbēgami būtu uz vietas nošāvies.

- Tādā veidā, ser, jūs nedrīkstat ar ieroci apieties, kad tas būs pielādēts, - garais mežsargs paskarbi uzsauca, - vai ar velns lai mani parauj, ja jūs kādu no mums nepataisīsit par auksto gaļu.

Tādējādi brīdināts, misters Vinkls spēji pārmainīja šautenes stāvokli un, to darīdams, visai spēcīgi iebelza ar laidi Semam pa galvu.

- Oho! - Sems noteica, paķerdams cepuri, kas bija notriekta zemē, un berzēdams sev deniņus. - Oho, ser, ja jūs tādā garā turpinās, jūs ar vienu šāvienu piepildīs vienu no šitiem maisiem un paliks vēl pāri.

Še puika ar ādas getrām sirsnīgi nosmējās un tad pūlējās izskatīties tā, it kā tas būtu bijis kāds cits, bet misters Vinkls majestātiski sarauca pieri.

- Kur jūs, Martin, likāt tam puikam mūs gaidīt ar uzkodām? - Vordls vaicāja.

- Pie Vientuļā koka pakalna pulksten divpadsmitos, ser.

- Tā taču nav sera Džefrija zeme, ko?

- Nē, ser, bet cieši tai klāt. Tā ir kapteiņa Boldviga zeme, bet tur mūs neviens netraucēs, un tur ir skaista pļaviņa.

- Labi, - vecais Vordls atteica. - Un tagad - jo ātrāk sākam, jo labāk, Tātad mēs sastapsimies divpadsmitos, Pikvik?

Misteram Pikvikam ļoti gribējās novērot medības, jo sevišķi tādēļ, ka viņš bija diezgan nobažījies par mistera Vinkla dzīvību un locekļiem. Turklāt tik vilinošā rītā bija ļoti nepatīkami griezties atpakaļ un atstāt draugus izklaidējamies. Tādēļ viņš atbildēja ļoti skumīgā balsī:

- Nu, es domāju, ka cits nekas man neatliek.

- Vai tad džentlmenis nav mednieks, ser? - garais mežsargs apvaicājās.

- Nē, - Vordls atbildēja, - un bez tam viņš klibo.

- Man ļoti gribētos iet līdzi, - misters Pikviks sacīja, - ļoti.

Sekoja īsa līdzjūtības pauze.

- Tur aiz dzīvžoga ir tačka, - puika ieteicās. - Ja džentlmeņa sulainis to stumtu pa taciņām, viņš varētu turēties mums līdzi, un mēs varētu to pārcelt pāri žogiem un citiem tādiem šķēršļiem.

- Tā lieta iet, - atsaucās misters Vellers, kas bija personīgi ieinteresēts, jo ļoti vēlējās redzēt medības. - Tā lieta iet. Labi teikts, puspuis. Es to dabūs vienā minūtē.

Bet te rādās grūtības. Garais mežsargs noteikti protestēja, ka medībās piedalās džentlmenis tačkā, jo tas esot visu nodibināto likumu un precedentu rupjš pārkāpums.

Tas bija nopietns, bet ne nepārvarams šķērslis. Kad mežsargs bija pierunāts un piekukuļots un kad viņš turklāt bija atvieglojis sirdi, iebelzdams pa galvu atjautīgajam jauneklim, kas pirmais ieteica izmantot mašīnu, misteru Pikviku tajā iesēdināja un mednieki devās ceļā; Vordls un garais mežsargs gāja pa priekšu, bet misters Pikviks tačkā, ko stūma Sems, noslēdza gājienu.

- Stāt, Sem! - misters Pikviks izsaucās, kad viņi bija tikuši pirmajam laukam līdz pusei.

- Kas tad nu? - Vordls uzprasīja.

- Es neatļaušu, ka šo tačku stumj uz priekšu kaut vienu soli, - misters Pikviks apņēmīgi sacīja, - ja Vinkls savu šauteni nenesīs kaut kā citādi.

- Kā tad man tā jānes? - nelaimīgais Vinkls vaicāja.

- Nesiet to ar stobru uz leju, - misters Pikviks atbildēja.

- Tā sportistam nepiestāv, - Vinkls iebilda.

- Man vienalga, vai sportistam tā piestāv vai nepiestāv, - misters Pikviks atcirta, - bet es negribu, ka mani nošauj tačkā par prieku kādam, kas norūpējies par savu izskatu.

- Es skatos, ka džentlmenis ātrāk nerimsies, kamēr nebūs kādā ietriecis savu lādiņu, - garais vīrs gremzās.

- Labi, labi... es jau, nekā nesaku, - nabaga Vinkls atteicas pagriezdams šautenes laidi uz augšu. - Nu tā.

- Mīļā miera dēļ jādara viss kas, - misters Vellers piemetināja un viņi atkal devās tālāk.

- Stāt! - misters Pikviks iesaucās, kad viņi bija nogājuši dažus jardus.

- Kas nu atkal? - Vordls noprasīja.

- Tapmena šautene nav droša; es zinu, ka nav, - misters Pikviks sacīja.

- Kā? Kas! Nav droša? - misters Tapmens vaicāja ļoti uztraukts.

- Jā, ja jūs to tā nesat, - misters Pikviks atteica. - Man ļoti nepatīkami izteikt vēl kādus iebildumus, bet es nevaru piekrist, ka mēs ejam tālāk, ja jūs to nenesat tāpat kā Vinkls.

- Es ar domāju, ka tā būtu labāk, ser, - garais mežsargs piebilda, - jo citādi jūs varat ielaist lādiņu pats sevī vai kādā citā.

Misters Tapmens ar vislielāko laipnību steidzīgi sagrieza ieroci, kā viņam ieteica, un visi no jauna devās uz priekšu; abi amatieri soļoja ar apgrieztiem ieročiem kā divi kareivji karaļa bērēs.

Piepeši suņi sastinga uz vietas, un mednieki, paspēruši piesardzīgu soli uz priekšu, arī apstājās.

- Kas suņiem noticis ar kājām? - misters Vinkls čukstēja. - Cik savādi viņi stāv!

- Vai nevarat klusāk? - čukstus atbildēja Vordls. - Vai tad jūs neredzat, ka viņi rāda?

- Rāda! - misters Vinkls atkārtoja, skatīdamies apkārt, it kā cerēdams ieraudzīt lauku ainavā kādu sevišķu jaukumu, kuram gudrie dzīvnieki aicinātu pievērst īpašu uzmanību. - Rāda! Uz ko viņi rāda?

- Turiet acis vaļā! - sacīja Vordls, kas šai satraukuma pilnajā mirklī jautājumam nebija pievērsis uzmanību. - Nu tad!

Atskanēja skaļš, švīkstošs troksnis, kas lika misteram Vinklam atlēkt atpakaļ, it kā viņš pats būtu izšāvis. Bliukš, bliukš! - atskanēja divi šāvieni; dūmi ātri aizkūpēja pār lauku un uzvijās gaisā.

- Kur viņi ir? - misters Vinkls taujāja, vislielākajā satraukumā grozīdamies uz visām pusēm. - Kur viņi ir? Sakiet, kad man šaut! Kur viņi ir?... Kur viņi ir?

- Kur viņi ir? - Vordls atkārtoja, paceldams pāri putnu, ko suņi bija nolikuši viņam pie kājām. - Kur viņi ir! Lūk, te viņi ir.

- Nē, nē, es domāju - tie citi, - apjukušais Vinkls sacīja.

- Šobrīd jau diezgan tālu, - Vordls atbildēja, aukstasinīgi pielādēdams savu šauteni.

- Ļoti ticams, ka pēc minūtēm piecām mēs uzdursimies citam bariņam, - garais mežsargs ieminējās. - Ja džentlmenis sāks šaut jau tagad, varbūt viņš dabūs lādiņu ārā no stobra tieši tad, kad irbes pacelsies.

- Ha, ha, ha! - misters Vellers ierēcās.

- Sem! - misters Pikviks apsauca, juzdams līdzi savam apjukušajam uti samulsušajam sekotājam.

- Ser?

- Nesmejieties!

- Skaidrs, ser.

Lai gūtu kompensāciju, misters Vellers, atrazdamies aiz tačkas, sašķobīja seju, par sevišķu uzjautrinājumu zeņķim ādas getrās, kurš palaida dižo smieklu un uz vietas dabūja dunku no garā mežsarga, kam arī vajadzēja kāda iegansta, lai aizgrieztos un paslēptu savu uzjautrinājumu.

- Bravo, veco zēn! - Vordls teica misteram Tapmenam. - Šoreiz jūs katrā ziņā izšāvāt.

- O jā,- misters Tapmens atbildēja ar manāmu lepnumu. - Es nospiedu mēlīti.

- Labi darīts. Nākošreiz jūs kaut kam arī trāpīsit, ja vien labi vērosit. Tas taču ir ļoti viegli, vai ne?

- Jā, tas ir ļoti viegli, - misters Tapmens sacīja. - Tomēr - kā tas sit pa plecu. Mani tikko nenogāza augšpēdu. Man nebija ne jausmas, ka šīs mazās šautenītes dod tādu atsitienu.

- Aha! - vecais džentlmenis smaidīdams atsaucās. - Pie tā jūs ar laiku pieradīsit.

Nu tad... visi gatavībā... ar tačku viss kārtībā?

- Viss kārtībā, ser, - misters Vellers atbildēja.

- Tad uz priekšu!

- Turas stingri, ser, - Sems sacīja, paceldams tačku.

- Jā, jā, - misters Pikviks atbildēja, un viņi devās uz priekšu ar attiecīgo ātrumu.

- Tagad palieciet ar tačku uz vietas! - uzsauca Vordls, kad tā bija pārcelta pār žoga pāreju otrā laukā un misters Pikviks atkal novietots tajā.

- Kārtībā, ser, - misters Vellers atbildēja apstādamies.

- Nu, Vinkl, - vecais džentlmenis teica, - sekojiet man klusītēm un šoreiz nenokavējiet!

- Neraizējieties, - misters Vinkls atsacīja. - Vai viņi rāda?

- Nē, nē, vēl ne. Klusiņām, klusiņām!

Viņi zagās uz priekšu un būtu arī piegājuši klāt ļoti klusu, ja misters Vinkls, izdarīdams kaut kādas ļoti sarežģītas kustības ar savu šauteni, viskritiskākajā momentā nebūtu nejauši izšāvis pāri zēna galvai tieši uz to vietu, kur būtu atradušās garā vīra smadzenes, ja tur stāvējis viņš.

- Kāda velna pēc jūs to darījāt? - vecais Vordls iesaucās, kad putni neskarti aizlidoja.

- Es nekad savā mūžā neesmu redzējis tādu šauteni, - atbildēja nabaga Vinkls, lūkodamies uz aizslēgu, it kā tas varētu kaut ko līdzēt. - Tā šauj pati no sevis. Nudien, pati.

- Pati no sevis! - Vordls atsaucās mazliet aizkaitināts. - Es gribētu redzēt, ka tā pati no sevis kaut ko nošautu.

- Tas drīz vien notiks, ser, - garais vīrs piemetināja zemā, pravietiskā balsī.

- Ko jūs ar to gribat teikt, ser? - misters Vinkls dusmīgi noprasīja.

- Neko, ser, neko, - garais mežsargs atbildēja. - Man pašam nav ģimenes, ser; un šitā te puikas māte jau kaut ko saņems no sera Džefrija, ja dēlu nogalinās uz viņa zemes. Pielādējiet atkal, ser... pielādējiet!

- Ņemiet viņam šauteni nost! - no tačkas sauca misters Pikviks, kurā garā vīra neskaidrie mājieni bija pamodinājuši šausmas. - Ņemiet kāds viņam šauteni nost, vai dzirdat!

Tomēr neviens brīvprātīgi nepieteicās šo pavēli izpildīt; un misters Vinkls, uzmetis misteram Pikvikam spītīgu skatienu, pielādēja savu šauteni un devās uz priekšu kopā ar pārējiem.

Pamatojoties uz mistera Pikvika autoritāti, mēs uzskatām par savu pienākumu paziņot, ka mistera Tapmena rīcībā ar ieroci izpaudās daudz vairāk saprāta un apdomības nekā mistera Vinkla izdarībās. Taču tas nekādā ziņā nesamazina pēdīgi minētā džentlmeņa lielo autoritāti visās lietās, kas saistās ar sporta nozari; jo, kā misters Pikviks ļoti skaisti piezīmē, šādā vai tādā kārtā no neatminamiem laikiem jau ir gadījies, ka daudzi no labākajiem un spējīgākajiem filozofiem, kas bijuši īsti zinātnes spīdekļi teorijā, izrādījušies pilnīgi nespējīgi realizēt to praksē.

Mistera Tapmena rīcība, tāpat kā daudzi mūsu visievērojamākie atklājumi, bija ārkārtīgi vienkārša. Ar apdāvināta cilvēka attapību un prāta asumu viņš tūliņ bija aptvēris, ka divas galvenās lietas, kas jāievēro, ir šādas: pirmais - izšaut savu ieroci, nenodarot kaiti sev pašam, un otrais - izdarīt to bez briesmām klātesošiem. Un vislabākais, ko varēja darīt: pēc tam kad bija pārspētas grūtības vispār ķerties pie šaušanas, vajadzēja cieši aizvērt acis un izlaist šāviņu gaisā.

Vienubrīd atgadījās, ka pēc šī varoņdarba paveikšanas misters Tapmens, atvērdams acis, ieraudzīja treknu irbi, kas ievainota patlaban nokrita zemē. Viņš jau gribēja apsveikt misteru Vordlu par tā pastāvīgajām sekmēm, kad šis džentlmenis pienāca klāt un silti paspieda viņam roku.

- Tapmen, - vecais džentlmenis sacīja, - jūs izmeklējāt tieši šo putnu?

- Nē... - sacīja Tapmens, - nē.

- Jūs to darījāt gan, - Vordls sacīja. - Es redzēju, ka jūs to darījāt... es ievēroju, ka jūs viņu izmeklējāt... es novēroju, kā jūs pacēlāt šauteni un nomērķējāt; un es varu sacīt, ka pats labākais šāvējs to nebūtu varējis izdarīt skaistāk. Jūs, Tapmen, šajās lietās esat vairāk piedzīvojis, nekā es domāju... jūs noteikti esat medījis jau agrāk.

Veltīgi misters Tapmens, kautrīgi smaidot, iebilda, ka viņš nekad neesot medībās bijis. Tieši šo smaidu uzskatīja par pierādījumu pretējam; un kopš tā laika viņa reputācija bija nodibināta. Tas nav vienīgais gadījums, kad reputācija iegūta tik viegli, un tādi laimīgi gadījumi notiek ne tikai irbju medībās.

Pa to laiku misters Vinkls zibsnīja, uguņoja un taisīja dūmus, negūdams nekādus taustāmus rezultātus, ko būtu vērts atzīmēt; dažreiz viņš izlaida savu lādiņu gaisā, bet dažreiz noblieza to tik tuvu zemei, ka abu suņu dzīvības atradās diezgan nedrošā un bīstamā stāvoklī. Kā šaušana tīras izpriecas dēļ tā bija ļoti daudzveidīga un interesanta, taču kā šaušana ar kādu noteiktu mērķi tā, visumā ņemot, laikam gan bija neveiksmīga. Ir atzīta aksioma, ka «katrai lodei ir savs mērķis». Ja to līdzīgā mērā attiecina arī uz skrotīm, tad tās, ko izšāva misters Vinkls, bija nelaimīgi atradeņi, kam laupītas to dabiskās tiesības un kas, izmestas pasaulē, klīst apkārt bez mērķa.

- Nu, - sacīja Vordls, iedams blakus tačkai un slaucīdams sviedru straumes, kaš lija no viņa jautrās, piesārtušās sejas, - karsta diena, vai ne?

- Patiešām, - misters Pikviks atbildēja. - Pat es izjūtu, ka saule briesmīgi karsē.

Nevaru iedomāties, kā jūtaties jūs.

- Jā, - vecais džentlmenis atzina, - diezgan karsti. Taču ir jau pāri divpadsmitiem.

Vai jūs redzat to zaļo pakalnu?

- Redzu.

- Tā ir tā vieta, kur ieturēsim brokastis; un, parauj jods, tur jau ir puika ar grozu, punktīgs kā pulkstenis!

- Tiešām, - misters Pikviks izsaucās atplaukdams. - Krietns zēns. Es viņam tūliņ iedošu šiliņu. Nu tad, Sem, brauc!

- Saturas, ser! - sacīja misters Vellers, ko iejūsmināja izredzes uz atspirdzinājumiem. - Nost no ceļa, ādas getras! Ja jūs cienī manu vērtīgo dzīvību, tad negāž mani apkārt, kā džentelmens teica kučieram, kad tas viņu veda uz Taibernu.[1]

Un, paātrinādams soļus līdz žigliem rikšiem, misters Vellers veicīgi aizstūma savu kungu līdz zaļajam pakalnam, veikli izsēdināja viņu tieši blakus grozam un ar vislielāko ātrumu sāka to izkravāt.

- Teļgaļas pīrāgi, - misters Vellers sacīja, runādams pats ar sevi, kamēr viņš novietoja ēdamlietas zālē. - Laba lieta ir teļgaļas pīrāgs, ja jūs pazīst to lēdiju, kas viņu taisījse, un var būt drošs, ka tur iekšā nav kaķēns; taču galu galā, vai nav ar vienalga, reiz tie ir tik līdzīgi teļgaļai, ka paši pīrādznieki nevar atšķirt?

- Vai tiešām nevar, Sem? - misters Pikviks apvaicājās.

- Nevar, ser, - misters Vellers atbildēja, piedurdams roku pie cepures. - Es reiz dzīvoja vienā mājā ar kādu pīrāgu taisītāju, ser, tas bij dikti jauks cilvēks... vīrs ar galvu, jāndie... prata iztaisīt pīrāgus no visa kā. «Kas jums daudz kaķu, mister Bruks,» es šim saku, kad iepazinos ar viņu tuvāk. «Aha,» viņš atsaka, «ir savs mazumiņš,» viņš saka. «Jūs laikam ļoti mīlē kaķus,» es saku. «Citi cilvēki mīlē,» viņš saka un pamirkšķina man ar aci. «Taču patlaban kaķiem nav sezona, līdz ziemai,» viņš saka.

«Nav sezona!» es saku. «Nē,» viņš saka, «tagad augļiem, kaķiem ne.» «Kā ta tā?» es saku. «Kā tā?» viņš saka. «Nu tā, ka es nekad neieies uz miesnieku kombinācijām uzturēt augstas gaļas cenas,» viņš saka. «Mister Veller,» viņš saka, spiež man roku, cik spēka, un čukst man ausī, «nestāstiet par to nevienam, bet viss atkarājas no pagatavošanas. Viņus visus var iztaisīt par cēliem dzīvniekiem,» viņš saka un rāda uz tādu makten jauku strīpainu kaķēnu, «un es no tiem pagatavo bifšteku, teļgaļu vai nieres, kā nu kuroreiz pieprasa. Un ne to vien,» viņš saka, «ja tik mainās tirgus pieprasījums un apetītei vajga dažādības, es vienā mirklī var iztaisīt no teļgaļas bifšteku, no bifšteka nieres vai no abiem diviem jērgaļu.»

- Tas, Sem, ir bijis ļoti atjautīgs jauneklis, - misters Pikviks teica, viegli nodrebinādamies.

- Bij ar, ser, - misters Vellers atbildēja, turpinādams tukšot grozu, - un pīrāgi bij debešķīgi. Mēle, tā ir varen laba lieta, ja tik nav sievieša mēle. Maize... šķiņķis - īsta bilde... aukstas vēršgaļas šķēles - ekur labs! Kas tur tajās māla krūzēs, jaunais delveri?

- Šitamā alus, - zēns atbildēja, noņemdams no pleca divas lielas māla pudeles, kas bija savienotas ar ādas siksnu, - otrā auksts punšs.

- Kopā ņemot, pamatīgs brokasts, - misters Vellers atzina, ar lielu apmierinājumu aplūkodams paša sakārtoto maltīti. - Nu, džentelmeņi, klūp virsū, kā angļi teica francūžiem, uzlikdami bajonetes.

Nevajadzēja otra uzaicinājuma, lai pamudinātu medniekus parādīt mielastam pienācīgo godu; un tikpat maz vajadzēja aicināt misteru Velleru, garo mežsargu un abus zēnus novietoties zālē mazliet tālāk un ķerties pie viņiem paredzētās uzkožamo daļas. Vecs ozols sniedza maltītes dalībniekiem patīkamu pavēni, bet viņu acīm pavērās krāšņs skats uz tīrumiem un pļavām, ko šķērsoja kupli dzīvžogi un ko bagātīgi greznoja šur tur augoši atsevišķi koki.

- Burvīgi... patiešām burvīgi! - izsaucās misters Pikviks, kura izteiksmīgās sejas āda saules staru ietekmē ātri kļuva sārta.

- Tā tas ir... tā tas ir, veco zēn, - Vordls atbildēja. - Nu ko, pa glāzei punša!

- Ar lielāko prieku, - misters Pikviks atteica, un apmierinājums, kas atspoguļojās viņa sejā pēc glāzes iztukšošanas, apliecināja atbildes patiesīgumu.

- Labs, - misters Pikviks atzina, nošmakstinādams lūpas. - Ļoti labs. Es izdzeršu vēl vienu glāzi. Auksts, ļoti auksts. Nu, džentlmeņi, - misters Pikviks turpināja, vēl arvien neatlaizdams krūzi, - tostu! Uz mūsu Dinglijdellas draugu veselību!

Tostam uzdzēra ar skaļiem piekrišanas saucieniem.

- Es jums pateikšu, ko darīšu, lai atkal atgūtu formu šaušanā, - ieteicās misters Vinkls, kas ar kabatas naža palīdzību ēda maizi un šķiņķi. - Es nolikšu izbāztu irbi uz staba gala un vingrināšos, iesākdams no neliela attāluma un pamazām to palielinādams. Man liekas, ka tā būs vislabākā vingrināšanās.

- Es zin kādu džentelmeni, ser, - misters Vellers sacīja, - tas ar darīja tāpat un iesāka no diviem jardiem, bet vairāk viņš ar nemēģināja, jo ar pirmo šāvienu bij aizbliezs putnu pavisam prom, tā ka pēcāk neviens vairs neatrada ne spalviņas.

- Sem, - misters Pikviks uzsauca.

- Ser? - misters Vellers atbildēja.

- Esiet tik labs un pataupiet savas anekdotes, kamēr tās kāds vēlēsies dzirdēt.

- Saprotu, ser.

Še misters Vellers tik izteiksmīgi pamirkšķināja aci, ko neaizsedza pie lūpām paceltā alus krūze, ka abus zēnus pārņēma krampjaini smiekli un pat garais vīrs atļāvās pasmaidīt.

- Tas tiešām ir lielisks auksts punšs, - misters Pikviks sacīja, nopietni noraudzīdamies uz māla pudeli, - un diena ir ārkārtīgi karsta, un... Tapmen, mans dārgais draugs, vai dzersim glāzi punša?

- Ar lielāko patiku, - misters Tapmens atbildēja.

Un, izdzēris šo glāzi, misters Pikviks izdzēra vēl vienu - tikai tādēļ, lai pārliecinātos, vai punšā nav apelsīna mizas, tāpēc ka apelsīna mizas viņam nepatīkot; un, atradis, ka mizu nav, misters Pikviks izdzēra vēl vienu glāzi uz viņu klātneesošā drauga veselību un tad sajuta neatliekamu vajadzību izdzert vēl vienu par godu nezināmajam punša gatavotājam.

Šī pastāvīgā glāžu tukšošana atstāja uz misteru Pikviku manāmu iespaidu; viņa seja izstaroja vissaulainākos smaidus, ap lūpām rotājās smiekli, bet acīs mirgoja labsirdīga jautrība. Pamazām padodamies uzbudinošā šķidruma iespaidam, ko vēl pastiprināja karstums, misters Pikviks izsacīja stipru vēlēšanos atcerēties kādu dziesmu, ko viņš dzirdējis bērnībā, bet, tā kā mēģinājums izrādījās neveiksmīgs, viņš centās stimulēt savu atmiņu ar jaunām punša glāzēm, taču, kā likās, panāca pilnīgi pretēju rezultātu, jo ne tikai vairs neatcerējās dziesmas vārdus, bet saka aizmirst, kā vispār kādu vārdu izrunā, un pēdīgi, piecēlies kājās, lai teiktu klātesošajiem daiļvārdīgu uzrunu, atmuguriski iekrita tačkā un acumirklī aizmiga.

Kad grozu atkal piekrāva un atrada, ka misteru Pikviku ir pilnīgi neiespējami uzmodināt no dziļā miega, brīdi apspriedās, vai labāk būtu misteram Velleram stumt savu kungu atpakaļ vai arī atstāt viņu, kur tas bija, kamēr visi varēs atgriezties. Pēdējo variantu atzina par labāko; un, tā kā nebija paredzēts uzkavēties ilgāk par stundu un tā kā misters Vellers ļoti lūdza, lai arī viņam atļauj piedalīties, nolēma misteru Pikviku atstāt guļam tačkā un atnākt pēc viņa atpakaļceļā. Tā viņi aizgāja, atstādami misteru Pikviku visai ērti krācam pavēnī.

Šķiet, nav nekāda saprātīga iemesla šaubīties par to, ka misters Pikviks koka ēnā būtu turpinājis krākt, līdz viņa draugi atgrieztos vai, ja tas nenotiktu, līdz zemi pārklātu vakara ēnas, - protams, ja pieņem, ka viņam būtu ļauts tur mierīgi palikt. Bet viņam nebija ļauts tur mierīgi palikt. Un, lūk, kas viņam to neļāva.

Kapteinis Boldvigs bija mazs, nikns vīrelis, kas valkāja sastīvinātu, melnu kaklautu un zilus svārkus. Kad viņam labpatika apstaigāt savus īpašumus, viņu pavadīja resns, misiņa apkalts niedres spieķis un dārznieks ar dārznieka palīgu (abi ar padevīgām sejām), kam (dārzniekiem, ne jau spieķim) kapteinis Boldvigs ar visu pienācīgo dižmanību un bargumu izdalīja savas pavēles, jo kapteiņa Boldviga sievasmāsa bija precējusies ar marķīzu, bet kapteiņa māja bija villa un viņa zeme - «īpašumi», un tas viss bija ļoti cildens, varens un dižs.

Misters Pikviks nebija gulējis pat ne pusstundu, kad mazais kapteinis Boldvigs abu dārznieku pavadībā nāca tieši uz turieni tik ātrā gaitā, cik ātri vien soļot viņam atļāva auguma izmēri un paša personas svarīgums. Nonācis ozola tuvumā, kapteinis Boldvigs apstājās, dziļi ievilka elpu un noskatījās uz apkārtējo ainavu tādām acīm, it kā domātu, ka tai vajadzētu būt dziļi pateicīgai, ka viņš to ievērojis, un tad izteiksmīgi uzsita ar spieķi pa zemi un pasauca vecāko dārznieku.

- Hant! - kapteinis Boldvigs sacīja.

- Jā ser, - dārznieks atsaucās.

- Rīt no rīta norullējiet šo vietu, - vai dzirdat, Hant?

- Jā, ser.

- Un pielūkojiet, ka turat man šo vietu labā kārtībā, - vai dzirdat, Hant?

- Jā, ser.

- Un atgādiniet man, ka jāizliek uzraksts pret robežas pārkāpējiem, pulvera lamatas[2] un tā tālāk, lai še nenāktu prastie ļaudis. Vai jūs dzirdat, Hant, vai dzirdat?

- Es to neaizmirsīšu, ser.

- Lūdzu piedošanu, ser, - otrs vīrs ieteicās, pienākdams ar cepuri rokā.

- Nu, Vilkins, kas tad jums? - kapteinis Boldvigs noprasīja.

- Lūdzu piedošanu, ser... bet šodien te ir bijuši kādi robežpārkāpēji.

- Ko! - kapteinis Boldvigs izsaucās, nikni raudzīdamies apkārt.

- Jā, ser... man liekas, viņi šeit ir pusdienojuši.

- Kādi nolādēti pārdrošnieki! - kapteinis Boldvigs izsaucās, pamanījis zālē

izkaisītās maizes drupatas un ēdiena atliekas. - Te viņi patiešām ir rijuši savu barību.

Es vēlētos, kaut tie klaidoņi vēl būtu šeit! - kapteinis sacīja, sažņaugdams savu resno spieķi. - Es vēlētos, kaut tie klaidoņi vēl būtu šeit! - kapteinis saniknots atkārtoja.

- Lūdzu piedošanu, ser, - Vilkinss sacīja, - bet...

- Kas par bet? Ko? - kapteinis ierēcās, un, sekodamas Vilkinsa biklajam skatienam, viņa acis ieraudzīja tačku un misteru Pikviku.

- Kas jūs tāds esat, jūs nelieti? - kapteinis noprasīja, vairākkārt iebikstīdams misteram Pikvikam ar resno spieķi. - Kā jūs sauc?

- Auksts punšs, - misters Pikviks nomurmināja, atkal iegrimdams miegā.

- Ko? - kapteinis Boldvigs prasīja.

Nekādas atbildes.

- Kā viņš teica, kāds ir viņa vārds? - kapteinis pavaicāja.

- Man liekas, Punšs, ser, - Vilkinss atbildēja.

- Tā ir nekaunība, tā ir sasodīta nekaunība! - kapteinis Boldvigs iesaucās. - Viņš tikai izliekas, ka ir aizmidzis, - kapteinis piemetināja ļoti saniknots. - Viņš ir piedzēries... viņš ir piedzēries plebejs. Stumiet viņu prom, Vilkins, stumiet viņu tūliņ prom!

- Kurp lai viņu stumju, ser? - Vilkinss atjautāja ļoti nobijies.

- Stumiet viņu pie velna! - kapteinis Boldvigs atbildēja.

- Labi, ser, - Vilkinss sacīja.

- Stāt! - kapteinis pavēlēja.

Vilkinss tūliņ apstājās.

- Aizstumiet viņu, - kapteinis sacīja, - aizstumiet viņu uz lopu aploku, un tad redzēsim, vai viņš sevi sauks par Punšu, kad atjēgsies. Viņš par mani neņirgāsies... viņš neņirgāsies. Stumiet viņu prom!

Paklausot šim valdonīgajam rīkojumam, misteru Pikviku aizstūma; un dižais kapteinis Boldvigs, aiz sašutuma piepūties, turpināja savu pastaigu.

Neizsakāms bija mednieku pārsteigums, kad viņi atgriezušies atrada, ka misters Pikviks ir pazudis un paņēmis tačku līdzi. Tas bija noslēpumainākais un neizprotamākais gadījums, par kādu jebkad dzirdēts. Jau tas būtu ļoti dīvaini, ka klibs cilvēks pēkšņi ne no šā, ne no tā piecēlies kājās un aizgājis, bet tas, ka viņš joka pēc aizstūmis arī smagu tačku, bija vienkārši nesaprotami. Viņi visi kopā un katrs atsevišķi izmeklēja katru kaktiņu un stūrīti; viņi kliedza, svilpoja, smējās, sauca, bet panākumi bija tie paši. Misteru Pikviku nevarēja atrast. Dažas stundas nesekmīgi izmeklējušies, tie pēdīgi bija spiesti izdarīt nepatīkamo secinājumu, ka jāiet mājās bez viņa.

Pa to laiku misters Pikviks bija aizstumts uz lopu aploku un, cieši aizmidzis savā tačkā, tur atstāts par neizmērojamu prieku un apmierinājumu ne tikai visiem ciema puikām, bet arī trijām ceturtdaļām visu iedzīvotāju, kas bija sapulcējušies ap žogu un gaidīja viņu atmostamies. Ja jau viņi bija pārdzīvojuši vislielāko izpriecu, redzēdami to iestumjam aplokā, cik daudzu simtu reižu lielāka kļuva viņu sajūsma, kad, dažas reizes neskaidri iesaucies: «Sem!» - misters Pikviks piecēlās tačkā sēdus un ar neaprakstāmu pārsteigumu raudzījās cilvēku sejās ap sevi.

Skaļie pūļa izsaucieni, protams, bija signāls, ka viņš atmodies, un viņa negribot izteiktais jautājums: «Kas noticis?» - izraisīja jaunu kliedzienu brāzmu, kas, ja vien iespējams, bija skaļāka nekā pirmā.

- Tas tik ir joks! - pūlis rēca.

- Kur es atrodos? - misters Pikviks izsaucās.

- Lopu aplokā! - pūlis atbildēja.

- Kā es še nokļuvu? Ko es darīju? No kurienes mani atveda?

- Boldvigs!... Kapteinis Boldvigs! - bija vienīgā atbilde.

- Laidiet mani ārā! - misters Pikviks kliedza. - Kur ir mans sulainis? Kur ir mani draugi?

- Jums nav nekādu draugu. Urā!

Tad lidoja runkulis, tad kartupelis un tad ola - līdz ar citiem sīkiem priekšmetiem, kas liecināja par pūļa jautro noskaņojumu.

Neviens nevar pasacīt, cik ilgi šī scēna būtu turpinājusies vai cik daudz misteram Pikvikam būtu bijis jāizcieš, ja kāda ātri garām braucoša ekipāža nebūtu piepeši apstājusies un no tās nebūtu izkāpis vecais Vordls un Sems Vellers, no kuriem pirmais daudz īsākā laikā, nekā to var uzrakstīt, ja arī ne izlasīt, izlauzās blakus misteram Pikvikam un iesēdināja viņu ekipāžā tieši tajā mirklī, kad misters Vellers beidza trešo un pēdējo raundu savā divcīņā ar ciemata bīdlu.[3]

- Skrieniet pie tiesneša! - kāds ducis balsu kliedza.

- Skrien vien! - sacīja misters Vellers, uzlēkdams uz bukas. - Nodod sveicienus no mans - no mistera Vellera - tam tiesnešam un pasaka, ka es viņa bīdlu nolaidu no kājām un ka es, ja viņš nozvērinās jaunu, rīt atkal pienāks un pataisīs mīkstu to ar.

Brauc, veco zēn!

- Līdzko atgriezīšos Londonā, es likšu pret šo kapteini Boldvigu uzsākt prāvu par nepamatotu ieslodzīšanu, - misters Pikviks sacīja, tikko ekipāža bija izbraukusi no ciemata.

- Liekas, ka mēs bijām pārkāpuši svešas robežas, - Vordls ieminējās.

- Man vienalga, - misters Pikviks attrauca. - Es uzsākšu prāvu.

- Nē, to jūs nedariet vis, - Vordls iebilda.

- Es to darīšu, pie... - Bet, tā kā Vordla sejā bija vērojama labsirdīga zobgalība, misters Pikviks pārtrauca iesākto un vaicāja: - Kādēļ ne?

- Tādēļ, - vecais Vordls atteica, pa pusei valdīdams smieklus, - tādēļ, ka to lietu varētu vērst pret vienu otru no mums un teikt, ka mēs esam iedzēruši pārāk daudz auksta punša.

Lai kā misters Pikviks pūlējās nesmaidīt, viņa sejā tomēr atplauka smaids; smaids izvērtās par smiekliem; smiekli par nevaldāmu smiešanos, un šī smiešanās pārņēma visus. Lai uzturētu labo omu, viņi apstājās pie pirmā krodziņa, kas ceļmalā gadījās, un pasūtīja katram glāzi groka, pie tam misteram Semjuelam Velleram krietni lielu un sevišķi stipru.

1 - Taiberna - vieta Londonā, kur līdz 1783. gadam sodīja noziedzniekus. Vēl XVIII gadsimtā tā atradās divus trīs kilometrus aiz pilsētas robežām,; bet tagad - Oksfordstrīta rietumu galā.

2 - Pulvera lamatas - īpašas lamatas ar spridzināmām vielām, ko zemes īpašnieki mēdza lietot savu robežu apsargāšanai pret malu medniekiem.

3 - Bīdls - viszemākā draudzes (vai rajona) amatpersona, ko izvēlē draudzes locekļu - nodokļu maksātāju kopsapulce. No sākuma bīdls bija draudzes padomes kurjers, vēlāk viņa rokās pārgāja gādība par nabagiem, kuriem vajadzēja palīdzības vai kuri bija ievietoti darba namā (sk. romānu «Olivers Tvists»). Viņš arī gādāja par «kārtību» baznīcā dievkalpojuma laikā.

XX NODAĻA

kas rāda, ka Dodsons un Fogs bija darīšanu cilvēki, bet viņu klerki - ļaudis, kas mīl izpriecas, un kā notika aizkustinoša saruna starp misteru Velleru un viņa ilgi neredzēto tēvu; rāda arī, kādi izmeklēti gari sapulcējās pie «Žagatas un Stumbeņa» un kas par varenu nodaļu būs nākamā

Kornhillā, vistālākajā Frīmenskorta galā, kādas netīras mājas apakšstāva priekšistabā sēdēja misteru Dodsona un Foga četri klerki; misters Dodsons un Fogs bija divi viņa majestātes atorneji pie Karaļa Sola[1] tiesas un Vispārējo Sūdzību tiesas Vestminsterā, kā arī Augstākās Kanclera tiesas[2] solisitori[3]. Minētie klerki sava dienišķā darba stundās uztvēra no mīlīgās debesu gaismas un saules tikpat daudz, cik varētu cerēt saskatīt cilvēks, kas atrodas krietni dziļas akas dibenā, pie kam viņiem nebija tās izdevības, ko sniedz pēdējais stāvoklis, - proti, iespējas dienas laikā redzēt zvaigznes.

Misteru Dodsona un Foga klerku kantoris bija tumša, piepelējusi, pēc zemes smakojoša telpa ar augstu koka aizžogojumu, lai paslēptu klerkus no vienkāršo laužu acīm, ar pāri vecu koka krēslu, ļoti skaļi tikšķošu pulksteni, kalendāru, lietussargu statni, knaģu rindu cepuru uzkāršanai un dažiem plauktiem, uz kuriem bija novietoti numurēti netīru papīru saiņi, dažas vecas koka kastes ar papīra etiķetēm un dažāda izskata un lieluma tukšas māla tintes pudeles. Stikla durvis veda gaitenī, no kura bija izeja pagalmā; un šo stikla durvju priekšā piektdienas rītā pēc notikumiem, kuru patiesīgs atstāstījums sniegts iepriekšējā nodaļā, nostājās misters Pikviks, kam cieši uz pēdām sekoja Sems Vellers.

- Nāciet iekšā, ko jūs tur! - aiz šķērssienas iesaucās kāda balss, atbildot mistera Pikvika vieglajam klauvējienam pie durvīm.

Misters Pikviks un Sems tūdaļ iegāja.

- Misters Dodsons vai misters Fogs mājās, ser? - pieklājīgi vaicāja misters Pikviks, ar cepuri rokā pieiedams pie šķērssienas.

- Mistera Dodsona nav mājās, un misters Fogs ir ļoti aizņemts, - balss atbildēja, un tai pašā brīdī galva, kam šī balss piederēja, ar spalvu aiz auss palūkojās pār šķērssienu uz misteru Pikviku.

Tā bija pinkaina galva, kuras smilšu krāsas mati, vienā pusē ļoti rūpīgi pāršķirti celiņā un nogludināti ar pomādi, bija sagriezti pusapaļās astītēs ap plakanu seju, ko rotāja pāris mazu actiņu un izgreznoja ļoti netīra krekla apkakle līdz ar noruzējušu melnu kaklautu.

- Mistera Dodsona nav mājās, un misters Fogs ir ļoti aizņemts, - atkārtoja vīrs, kam piederēja šī galva.

- Kad misters Dodsons atgriezīsies, ser? - misters Pikviks apvaicājās.

- Nevaru pateikt.

- Vai misters Fogs būs ilgi aizņemts, ser?

- Nezinu.

Še vīrs ļoti apdomīgi sāka asināt savu spalvu, kamēr otrs klerks, kas zem savas pults vāka maisīja limonādes pulveri, atzinīgi nosmējās.

- Es domāju, ka pagaidīšu, - misters Pikviks sacīja.

Atbildes nebija; misters Pikviks nelūgts apsēdās un klausījās pulksteņa skaļajā tikšķēšanā un klerku pusbalsī risinātajās sarunās.

- Tas tik bij joks, vai ne? - sacīja viens no džentlmeņiem, kas bija ģērbies brūnos svārkos ar misiņa pogām, ar tinti notraipītās pelēkās biksēs un puszābakos, noslēgdams kādu mūsu ausis nesasniegušu stāstu par saviem iepriekšējā vakara piedzīvojumiem.

- Ellīgs joks... nudien, ellīgs joks, - limonādes pulvera maisītājs atsacīja.

- Toms Kammins bija priekšsēdētājs, - vīrs ar brūnajiem svārkiem teica. - Bija puspieci, kad es nokļuvu līdz Somerstaunai[4], un tad es biju tik pilns, ka nekādi nevarēju atrast atslēgas caurumu un man vajadzēja uzbungāt veceni. Nezin, ko vecais Fogs sacītu, ja viņš to uzzinātu. Man liekas, es dabūtu vilka pasi.

Atsaucoties uz šo jautro piezīmi, visi klerki korī iesmējās.

- Šorīt bija labs joks ar Fogu, - vīrs brūnajos svārkos trieca tālāk. - Kamēr Džeks augšā kārtoja papīrus un jūs abi bijāt aizgājuši uz zīmogmarku biroju, Fogs bija šeit un taisīja vaļā vēstules. Tieši tobrīd ienāca tas vīrelis, pret ko mēs iesniedzām tiesas pavēsti[5] Kembervilā[6], jūs zināt... kā nu viņu sauca?

- Remsijs, - sacīja klerks, kas bija runājis ar misteru Pikviku.

- Pareizi, Remsijs, tas noplukušais klientelis. «Nu, ser,» saka vecais Fogs, nikni uz viņu skatīdamies, - jūs zināt, kā viņš to dara, - «nu, ser, jūs atnācāt norēķināties?» -

«Jā, ser!» Remsijs atteica, iebāzdams roku kabatā un izvilkdams naudu, «parāds divas mārciņas un desmit» šiliņi, tiesas izdevumi trīs mārciņas un pieci šiliņi, un te tie ir, ser,» - un viņš grūti nopūtās, izvilkdams naudu, kas bija ietīta susināmā papīra gabaliņā. Vecais Fogs palūkojās vispirms uz naudu un tad uz viņu un tad ieklepojās pa savai vīzei, tā dīvaini, tā ka es sapratu, ka nu kaut kas būs. «Jūs varbūt nezināt, ka mēs esam iesnieguši deklarāciju reģistrēšanai[7], kas ievērojami palielina izdevumus?» noprasīja Fogs.

«Ko jūs sakāt, ser!» izsaucās Remsijs satrūkdamies. «Termiņš beidzās tikai vakar, ser.» - «Es to tomēr saku,» teica Fogs, «mans klerks tikko aizgājis to reģistrēt. Mister Viks, vai tad misters Džeksons neaizgāja reģistrēt deklarāciju Balmena un Remsija lietā?» Es, protams, sacīju «jā», un tad Fogs ieklepojās atkal un skatījās uz Remsiju.

«Mans dievs!» Remsijs izsaucās. «Bet es esmu nonācis gandrīz līdz ārprātam, kamēr sagrabināju šo naudu, un viss velti.» - «Pilnīgi,» vēsi sacīja Fogs, «tā ka ejiet vien atpakaļ, sagrabiniet drusku vairāk un atnesiet laikā!» - «Dieva vārds, es vairāk nevaru dabūt!» sacīja Remsijs, uzsizdams dūri uz galda. «Jūs man nedraudiet, ser,» sacīja Fogs, tēlodams iekarsumu. «Es jums nedraudu, ser,» teica Remsijs. «Jūs draudat gan,» sacīja Fogs, «ejiet ārā, ser; ejiet ārā no šīs iestādes, ser, un nāciet tad, ser, kad jūs zināsit, kā uzvesties.» Nu, Remsijs mēģināja vēl runāt, bet Fogs viņam neatļāva, un tā viņš iebāza naudu kabatā un izšļūca ārā. Tikko durvis bija aizvērušās, vecais Fogs pagriezās pret mani un ar mīlīgu smaidu sejā izvilka no svārku kabatas deklarāciju.

«Viks,» saka Fogs, «ņemiet ormani un, cik ātri vien varat, brauciet uz Templu, un reģistrējiet šo te. Par tiesas izdevumiem nav ko bēdāt, jo viņš ir solīds cilvēks ar lielu ģimeni un pelna divdesmit piecus šiliņus nedēļā, un, ja viņš nodos mums advokāta garantiju[8], kas viņam galu galā būs jādara, es zinu, ka viņa darba devēji parūpēsies, ka tiek samaksāts; tā mēs, mister Viks, varam izspiest no viņa visu, cik iespējams; un tas ir kristīgi, mister Viks, ja tā izdarām, jo, ja ņem vērā viņa lielo ģimeni un mazos ienākumus, tā viņam būs laba mācība turpmāk netaisīt parādus. Vai ne, mister Viks, vai ne?» Un, iedams prom, viņš smaidīja tik labsirdīgi, ka bija prieks uz viņu paskatīties. Viņš ir lielisks veikalnieks, - Vikss piebilda daiļas apbrīnas pilnā balsī, - nudien lielisks, vai ne?

Pārējie trīs no visas sirds pievienojās šīm domām, un stāsts tiem sagādāja neizsakāmu apmierinājumu.

- Šitie te ir jauki ļautiņi, ser, - misters Vellers pačukstēja savam kungam, - viņi jauki saprot jokus, ser.

Misters Pikviks piekrizdams pamāja un ieklepojās, lai pievērstu sev aiz šķērssienas sēdošo jauno džentlmeņu uzmanību, kuri, uzmundrinājuši garu ar šo nelielo savstarpējo sarunu, tagad visžēlīgi veltīja mazliet ievērības svešiniekam.

- Nezin vai misters Fogs tagad nav brīvs? - Džeksons ieteicās.

- Es palūkošos, - Vikss atbildēja, nesteidzīgi nokāpdams no sēdekļa. - Kādu vārdu man pieteikt misteram Fogam?

- Pikviks, - atbildēja šo memuāru slavenais varonis.

Misters Džeksons uzgāja augšstāvā ar ziņojumu un tūliņ atgriezās ar vēsti, ka misters Fogs pieņems misteru Pikviku pēc piecām minūtēm; to pateicis, klerks atkal ieņēma vietu pie savas pults.

- Kā viņš sacīja - kāds ir viņa vārds? - Vikss iečukstējās.

- Pikviks, - Džeksons atbildēja, - tas ir apsūdzētais Bārdlas un Pikvika lietā.

Aiz šķērssienas atskanēja pēkšņa kāju švīkāšana, kas jaucās ar apspiestiem smiekliem.

- Viņi bolī uz jums acis, ser, - misters Vellers čukstēja.

- Bola uz mani acis, Sem! - misters Pikviks attrauca. - Ko jūs ar to bolīšanu domājat?

Misters Vellers atbildes vietā parādīja ar īkšķi sev pār plecu, un misters Pikviks, palūkojies augšup, atklāja patīkamo faktu, ka visi četri klerki, pārkāruši galvas pār koka šķērssienu, rādot sejas, kas atspoguļoja vislielāko uzjautrinājumu, pamatīgi aplūko iedomātā sieviešu siržu lauzēja un sieviešu laimes postītāja augumu un vispārējo izskatu. Viņam paskatoties uz augšu, galvu rinda pēkšņi pazuda, un tūdaļ kļuva dzirdams, ka spalvas briesmīgā ātrumā ceļo pa papīru. Tad atskanēja kantorī pakārtais zvans, aicinādams misteru Džeksonu uz Foga kabinetu, no kurienes tas atgriezās ar ziņu, ka viņš (Fogs) esot gatavs pieņemt misteru Pikviku, ja tas uzkāptu augšstāvā. Saskaņā ar šo paziņojumu misters Pikviks uzkāpa augšstāvā, atstādams Semu Velleru apakšā. Pie otrā stāva sētas puses istabas durvīm skaidri salasāmiem burtiem bija uzrakstīti iespaidīgie vārdi: «Misters Fogs»; un, pieklauvējis pie tām un uzaicināts ieiet, Džeksons ieveda tur misteru Pikviku.

- Vai misters Dodsons ir šeit? - misters Fogs vaicāja.

- Nupat atgriezās, ser, - Džeksons atbildēja.

- Palūdziet, lai viņš ienāk.

- Jā, ser. Džeksons izgāja.

- Sēdieties, ser, - Fogs sacīja, - šeit ir avīze, ser; mans kompanjons tūliņ ieradīsies, un mēs, ser, varēsim par šo lietu parunāties.

Misters Pikviks apsēdās un paņēma avīzi, taču nelasīja, bet skatījās tai pāri un novēroja veikalnieku, kas bija gados vecāks vīrs ar piņņainu seju un veģetārieša izskatu, ģērbies melnos svārkos, tumši pelēkās biksēs un mazās, melnās getrās, - tāda tipa cilvēks, kas likās būtiska daļa no galda, pie kura viņš rakstīja, un kam bija tikpat daudz domu vai jūtu kā šim galdam.

Pēc dažām minūtēm, kas pagāja klusumā, ienāca misters Dodsons, tukls, reprezentabls barga izskata vīrs ar skaļu balsi, un saruna sākās.

- Šis te ir misters Pikviks, - Fogs sacīja..

- Ā! Jūs, ser, esat apsūdzētais Bārdlas un Pikvika lietā? - Dodsons sacīja.

- Jā, ser, - misters Pikviks atbildēja.

- Labi, ser, - Dodsons sacīja, - un ko jūs iesakāt?

- Jā! - piemetināja Fogs, iegrūzdams rokas bikšu kabatās un atmezdamies pret krēsla atzveltni. - Ko jūs iesakāt, mister Pikvik?

- Pagaidiet, Fog, - Dodsons sacīja, - ļaujiet man paklausīties, kas misteram Pikvikam sakāms.

- Es atnācu, džentlmeņi, - ierunājās misters Pikviks, mierīgi lūkodamies uz abiem kompanjoniem, - es atnācu šurp, džentlmeņi, lai izsacītu savu pārsteigumu, ar kādu pirms dažām dienām saņēmu jūsu vēstuli, un lai jautātu: kāds pamats jums var būt sūdzībai pret mani?

- Kāds pamats... - Fogs paspēja vienīgi izsaukties, kad viņu jau pārtrauca Dodsons.

- Mister Fog, - Dodsons sacīja, - es runāšu.

- Lūdzu, atvainojiet, mister Dodson, - Fogs attrauca.

- Par sūdzības pamatu, ser, - Dodsons pamācoši turpināja, - jums jājautā jūsu sirdsapziņai un jūtām. Mēs, ser, rīkojamies vienīgi saskaņā ar mūsu klientes ziņojumu.

Šis ziņojums, ser, var būt patiess vai arī nepatiess, tas var būt ticams vai arī neticams, bet, ja tas ir patiess un ja tas ir ticams, es, ser, nešaubīdamies teikšu, ka mūsu pamats lietas iesākšanai, ser, ir stiprs un nav satricināms. Varbūt jūs, ser, esat nelaimīgs cilvēks vai varbūt jūs esat viltnieks, bet, ja mani, ser, kā zvērināto uzaicinātu izteikt savas domas par jūsu izturēšanos es nevilcinoties apgalvotu, ka par to man var būt tikai vienas domas.

Še Dodsons ar apvainota tikuma sarga izskatu saslējās visā augumā un paskatījās uz Fogu, kurš iegrūda rokas vēl dziļāk kabatās un, dziļdomīgi pamādams, sacīja balsī, kas pauda vispilnīgāko piekrišanu:

- Pats par sevi saprotams.

- Jūs, ser, - izsaucās misters Pikviks, kura sejā attēlojās lielas ciešanas, - atļaujiet man apgalvot, ka esmu visnelaimīgākais cilvēks, ciktāl runa ir par šo gadījumu.

- Es ceru, ka tā ir, ser, - Dodsons atbildēja, - es ticu, ka jūs tāds varat būt. Ja jūs tiešām esat nevainīgs lietā, kurā esat apsūdzēts, tad jūs esat vēl nelaimīgāks, nekā, cik es varu ticēt, cilvēkam tas iespējams. Ko sakāt jūs, mister Fog?

- Es saku tieši to pašu, ko jūs, - Fogs atbildējai ar skeptisku smaidu.

- Paziņojums par lietas uzsākšanu[9], ser, - Dodsons. turpināja, - tika iesniegts likumīgā kārtā. Mister Fog, kur ir praecipe grāmata[10]?

- Lūdzu, - sacīja Fogs, pasniegdams kvadrātveidīgu grāmatu pergamenta vākos.

- Te ir šis ieraksts, - Dodsons turpināja - «Midlseksa. Atraitne Marta Bārdla v. Semjuels Pikviks. Zaudējumi 1500 mārciņas. Sūdzētāju pārstāv Dodsons un Fogs, 1827. g. 28. aug.» Viss pareizi, ser; pilnīgi pareizi.

Dodsons ieklepojās un paskatījās uz Fogu, kas savukārt sacīja:

- Pilnīgi.

Un tad viņi abi paskatījās uz misteru Pikviku.

- Vai man tātad jāsaprot, - misters Pikviks vaicāja, - ka jūsu nodoms tiešām ir šo lietu turpināt?

- Jāsaprot, ser? To jūs patiešām varat darīt,- Dodsons atbildēja, paradīdams kaut ko tik līdzīgu smaidam, cik nu viņa svarīgums atļāva.

- Un ka zaudējumi tiešām ir novērtēti tūkstoš piecsimt mārciņu apmērā? - misters Pikviks prašņāja.

- Pie tā jūs varat pievienot manu apgalvojumu, ka gadījumā, ja mēs būtu varējuši iespaidot mūsu klienti, tie, ser, būtu noteikti trīskārt lielākā apmērā, - Dodsons atbildēja.

- Man šķiet, misis Bārdla sevišķi uzsvēra, - Fogs piezīmēja, skatīdamies uz Dodsonu, - ka viņa savas prasības nesamazinās ne par fārtingu.

- Bez šaubām, - Dodsons stingri atbildēja. Jo lieta bija tikko iesākta un nebūtu izdevīgi pieļaut, ka misters Pikviks izlīgst, pat tādā gadījumā ne, ja viņam būtu šāds nodoms.

- Tā kā jums nav nekādu priekšlikumu, ser, Dodsons turpināja, turēdams labajā rokā pergamenta loksnīti, bet ar kreiso mīlīgi spiezdams tās kopiju misteram Pikvikam rokā, - man nekas cits neatliek kā nodot jums šī paziņojuma kopiju. Oriģināls, ser, paliek šeit.

- Labi, džentlmeņi, labi, - misters Pikviks atteica pieceldamies un tai pašā laikā cēlās arī viņa dusmas. - Ar jums runās mans solisitors, džentlmeņi.

- Mēs ļoti priecāsimies, - Fogs attrauca, berzēdams rokas.

- Ļoti, - Dodsons piebilda, atvērdams durvis.

- Un, pirms es eju, džentlmeņi, - uztrauktais misters Pikviks teica, pagriezdamies atpakaļ, - atļaujiet man sacīt, ka no visām negodīgajām un blēdīgajām lietām...

- Pagaidiet, ser, pagaidiet! - ļoti pieklājīgi iejaucās Dodsons - Mister Džekson!...

Mister Viks!

- Jā, ser, - abi klerki atsaucās, parādīdamies kāpņu apakšgalā.

- Es tikai vēlos, lai jūs paklausītos, ko šis džentlmenis saka, - Dodsons atbildēja. -

Lūdzu, turpiniet, ser... man liekas, jūs teicāt visām negodīgajām un blēdīgajām lietām.

- To es teicu! - misters Pikviks attrauca galīgi pārskaities. - Es teicu, ser, ka no visām negodīgajām un blēdīgajām lietām, kādas jebkad mēģināts uzsākt, šī ir pati nekrietnākā. Es to atkārtoju, ser.

- Jūs dzirdējāt, mister Viks? - Dodsons sacīja.

- Jūs neaizmirsīsit šos izteicienus, mister Džekson? - Fogs piemetināja.

- Varbūt jums, ser, patiktos nosaukt mūs par krāpniekiem, - Dodsons sacīja. -

Lūdzu, dariet to, ja jūs jūtaties tā noskaņots... lūdzu, ser, dariet vien to!

- Es to daru, - misters Pikviks atcirta. - Jūs esat krāpnieki.

- Lieliski, - Dodsons noteica. - Mister Viks, es ceru, jūs tur lejā varat dzirdēt.

- O jā, ser, - Vikss atsaucās.

- Varbūt panāciet pāris pakāpienu augstāk, ja labi nedzirdat, - Fogs piemetināja. -

Turpiniet, ser, turpiniet! Vislabāk nosauciet mūs par zagļiem - vai varbūt jums patiktos vienam no mums uzbrukt. Lūdzu, dariet to, ser, ja jums kārojas; mēs ne mazākā mērā nepretosimies. Lūdzu, dariet to, ser!

Tā kā Fogs ļoti kārdinoši nostājās tādā attālumā, lai mistera Pikvika sažņaugtā dūre viņu varētu aizsniegt, nav daudz ko šaubīties, ka šis džentlmenis būtu paklausījis nopietnajam lūgumam, ja neiejaucies Sems, kas, izdzirdis strīdu, iznāca no kantora, uzkāpa pa trepēm un satvēra sava kunga elkoni.

- Nāciet nu prom! - misters Vellers sacīja. - Bumbiņas sišana jau ir jauka spēlīte, bet, ja jūs ir bumbiņa un divi likuma vīri - raketes, tad spēlīte metas pārāk uztraucoša, lai būtu patīkama. Nāk prom, ser. Ja jums sirds atvieglošanas dēļ vajgas kādam sadot, ies ārā pagalmā - un sadodat man, bet, ja tādas lietas darīs šepatās, tad tas iznāks par dārgu.

Un misters Vellers bez jebkādām ceremonijām novilka savu kungu lejā pa kāpnēm un ārā pagalmā un, nogādājis viņu drošībā Kornhillā, nostājās aiz viņa gatavībā sekot, kur vien viņš ietu.

Misters Pikviks izklaidīgi devās uz priekšu, šķērsoja ielu iepretī Menšenhauzam[11] un vērsa savus soļus uz Čīpsaidu. Sems jau sāka gudrot, uz kurieni viņi dodas, kad viņa kungs pagriezās atpakaļ un sacīja:

- Sem, es tūliņ iešu pie mistera Perkera.

- Tieši tā ir tā vieta, ser, kur jums būtu vajdzējies aiziet jau vakar, - misters Vellers atbildēja.

- Laikam gan tā, Sem, - misters Pikviks atteica.

- Taisni tā, - misters Vellers apstiprināja.

- Labi, labi, Sem, - misters Pikviks atbildēja, - mēs tūdaļ iesim turp, bet, tā kā es esmu diezgan uztraucies, vispirms man gribētos izdzert glāzi silta groka. Kur es to varētu dabūt, Sem?

Mistera Vellera zināšanas par Londonu bija plašas un īpatnējas. Viņš atbildēja bez mazākās apdomāšanās:

- Otrais pagalms pa labu roku... priekšpēdējā māja tanī pašā pusē... iet tai kabīnē, kas ir pie pirmā kamīna, tāpēc kā tur galda vidū nav kājas, bet visiem citiem ir, - un tas ir ļoti neērti.

Misters Pikviks bez ierunām paklausīja sava sulaiņa norādījumiem un, pavēlēdams Semam sekot, iegāja norādītajā krodziņā, kur viņam ātri vien pasniedza karstu groku, kamēr misters Vellers, kas bija nosēdies pienācīgā attālumā, kaut arī pie viena galda ar savu kungu, tika apgādāts ar pinti portera. Telpa bija ļoti vienkārša un, acīm redzot, atradās sevišķā pasažieru kariešu ormaņu aizgādībā, jo dažādos nodalījumos dzēra un smēķēja vairāki džentlmeņi, kas, pēc izskata spriežot, visi piederēja pie šīs mācītās profesijas. Pie viņiem bija pieskaitāms arī kāds drukns, pavecs vīrs ar sarkanu seju, kurš sēdēja pretējā nodalījumā un saistīja mistera Pikvika uzmanību. Druknais vīrs sparīgi smēķēja, taču, ikreiz, kad bija ievilcis pusduci dūmu, izņēma pīpi no mutes un paskatījās vispirms uz misteru Velleru un tad uz misteru Pikviku. Pēc tam viņš paslēpa alus kausā tik daudz no savas sejas, cik atļāva kvartas kausa izmēri, un atkal paraudzījās uz Semu un misteru Pikviku. Tad izskatīdamies it kā dziļās domās nogrimis, ievilka vēl pusduci dūmu un atkal pavērās uz viņiem.

Pēdīgi druknais vīrs, uzlikdams kājas uz sēdekļa un atbalstīdams muguru pret sienu, sāka kūpināt savu pīpi bez apstājas un skatīties caur dūmiem uz jaunpienācējiem, it kā būtu nolēmis tos izpētīt, cik sīki vien iespējams.

Sākumā misters Vellers druknā vīra izdarības nepamanīja, bet pēc laiciņa, ievērojis, ka mistera Pikvika. acis šad un tad pagriežas uz vientuļā sēdētāja pusi, arī viņš sāka skatīties tai pašā virzienā, apēnodams acis ar plaukstu, it kā puslīdz pazītu iepretī sēdošo cilvēku un vēlētos pilnīgi pārliecināties, vai tas ir īstais. Taču viņa šaubas ātri izgaisa, jo, kad druknais vīrs bija uzlaidis gaisā biezu pīpes dūmu mākoni, no viņa platajām šallēm, kas apņēma kaklu un krūtis, atskanēja aizsmakusi balss, kas dīvainā kārtā atgādināja vēderrunāšanu, lēni izsacīdama šādus vārdus:

- Paskat, Semmijs!

- Kas viņš ir, Sem? - misters Pikviks, apvaicājās.

- Nu, to gan es nebūtu ticējs, ser, misters Vellers atbildēja, pārsteigumā ieplētis acis. - Tas tak ir vecais.

- Vecais! - misters Pikviks sacīja. - Kāds vecais?

- Mans tēvs, ser, - misters Vellers atteica. - Kā sviežas, sencīt?

Tik skaisti izsacījis dēla mīlestības jūtas, misters Vellers atbrīvoja sev blakus vietu druknajam vīram, kas ar pīpi mutē un alus kausu rokā pienāca apsveicināties.

- Nu, Semmij, - tēvs sacīja, - es nav tevs redzējs kādus divus gadus vai vairāk.

- Mazāk nebūs, vecais buks, - dēls atbildēja. - Kā iet pamātei?

- Nu, Semmij, es tev sacīs tā, - misters Vellers seniors teica, kļūdams ļoti svinīgs, - nav bijs jaukāka sievišķa par šito atraiknīti, manu otro dēciņu - jauka radībiņa bij, Semmij; viss, ko es par viņu tagad var sacīt - atraiknēs viņa bij neparasti patīkama, tāpēc žēl, ka viņa savu stāvokli izmainījse. Par sievu viņa neder, Semmij.

- Vai no tiesas neder? - misters Vellers juniors pārjautāja. Misters Vellers vecākais pakratīja galvu un atbildēja ar nopūtu:

- Es to ir izdarījs vienu reizi par daudz, Semmij; vienu reizi par daudz. Ņem piemēru no sava tēva, manu zēn, un visā savā dzīvē ļoti. uzmanies ar atraiknēm, Semmij, it īpaši, ja viņas ir turējšas krodziņus.

Ar lielu patosu izteicis šo tēvišķīgo padomu, misters Vellers atkal piepildīja savu pīpi no skārda kastītes, ko nesāja kabatā, un, aizkūpinājis jauno pīpi ar vecās pirkstīm, sāka dūšīgi vien smēķēt.

- Lūgtu atvainošanu, ser, - viņš uzrunāja misteru Pikviku, pēc krietnas pauzes atsākdams sarunu, - ceru, ka es nebūs jūs kauč kā aizķērs, ser; ceru, ka jūs, ser, nav apprecējs atraikni.

- Neesmu gan, - misters Pikviks atbildēja smiedamies; un, kamēr misters Pikviks smējās, Sems Vellers čukstus informēja tēvu par attiecībām, kādās viņš atrodas ar šo džentlmeni.

- Lūgtu piedošanu, ser, - misters Vellers seniors teica, noņemdams cepuri, - ceru, ka jūs, ser, neatrod pie Semmija nekādas vainas.

- Itin nekādas, - misters Pikviks atsacīja.

- Prieks: to dzirdēt, ser, - vecais vīrs attrauca. - Es ir pamatīgi nopūlējies, viņu audzinādams; kad viņš bij mazs, es laidu, lai skraida pa ielām un pats tiek ar visu galā. Tas, ser, ir vienīgais ceļš, kā puiku padarīt izmanīgu.

- Pēc manām domām, diezgan bīstams audzināšanas veids, - misters Pikviks smaidīdams noteica.

- Un nav ar īsti drošs, - misters Vellers piemetināja, - mani nesen kārtīgi iznesa cauri.

- Nevar būt! - Tēvs izsaucās.

- Jā gan, - dēls atsacīja un tik nedaudzos vārdos, cik vien iespējams, izstāstīja, kā viņš iekritis Džoba Trotera izliktajās lamatās.

Misters Vellers seniors klausījās stāstu ar vislielāko uzmanību un, kad tas bija beidzies, sacīja:

- Vai viens no tiem zeļļiem nebij tievs un garš, ar gariem matiem un varen luknu mēli?

Misters Pikviks lāgā nesaprata apraksta pēdējo, daļu, bet, sapratis pirmo, uz labu laimi sacīja:

- Jā.

- Un tas otrs zellis ar melniem matiem un varen lielu galvu, mīkleņogu krāsas livrejā?

- Jā, jā, tas pats ir! - ļoti dzīvi atsaucās misters Pikviks un Sems.

- Tad manējs zin, kur viņi ir, un cauri, - misters Vellers noteica, - viņi ir Ipsvičā, droša lieta, abi divi.

- Nevar būt! - misters Pikviks izsaucās.

- Fakts, - misters Vellers apgalvoja, - un es jums pasacīs, kā manējs to zin. Es šad un tad brauc uz Ipsviču viena sava drauga vietā. Man izgadījās braukt taisni to dienu pēc tās nakts, kad jūs saķēra savu reimatismu, un pie «Melnā Puikas» Čelmsfordā[12], - tā ir īstā vietiņa priekš šitādiem - es viņus uzņēmu, taisni līdz Ipsvičai, un tur, tā man sulains - tas ar to mīkleņogu livreju - sacīja, šie esmot nolēmuši apmesties uz ilgāku laiku.

- Es viņam sekošu, - misters Pikviks sacīja, - mēs varam apskatīt Ipsviču tikpat labi kā jebkuru citu vietu. Es viņam sekošu.

- Vai tu, tētuk, ir pilnīgi pārliecināts, ka tie bij viņi? - misters Vellers juniors jautāja.

- Pilnīgi, Semmij, pilnīgi, - tēvs atbildēja, - izskats viņiem ir makten zīmīgs; es vēl nobrīnējos, ka tas džentelmens tik dikti pamiljārs ar savu sulaini; un vēl kas - viņi sēdēja priekšā, tūliņās aiz bukas, un es dzirdē, kā viņi smējās un runāja, ka apstrādājši veco pulvermucu.

- Veco - ko tad? - misters Pikviks vaicāja.

- Veco pulvermucu, ser, un to viņi, šaubu nav, zīmēja uz jums. ser.

Nav nekā sevišķi zemiska vai šausmīga nosaukumā «vecā pulvermuca», taču tas nekādā ziņā nav ne goddevīgs, ne glaimojošs apzīmējums. Kopš brīža, kad misters Vellers sāka runāt, mistera Pikvika apziņā bija drūzmējušās atmiņas par visām pārestībām, ko viņš cietis no Džingla rokas; vajadzēja vēl tikai vienas spalviņas, lai svaru kauss nosvērtos, - un šī spalviņa bija «vecā pulvermuca».

- Es viņam sekošu! - misters Pikviks izsaucās, sparīgi uzsizdams pa galdu.

- Parītdien, ser, manējs brauks uz Ipsviču, - misters Vellers vecākais ieteicās, - no «Buļļa» Vaitčeplā[13]; un, ja jūs no tiesas domā braukt, tad brauc ar mani.

- Tā mēs arī darīsim, - misters Pikviks sacīja, - tieši tā; es varu aizrakstīt uz Beriju un paziņot viņiem, ka satiksimies Ipsvičā. Mēs brauksim ar jums. Bet nesteidzieties prom, mister Veller, - vai jūs nevēlētos kaut ko iedzert?

- Jūs ir ļoti lādzīgs, ser, - misters Vellers atbildēja, tūdaļ apstādamies, - varbūtiņās, ser, glāzīte šņaba, ko uzdzert uz jūsu veselībām un Semmija sekmēm, nenāktu par ļaunu.

- Protams, ne, - misters Pikviks attrauca. - Ēi, glāzi degvīna!

Degvīnu atnesa, un misters Vellers, palocījis galvu pret misteru Pikviku un pamājis Semam, ielēja to savā ietilpīgajā rīklē, it kā tā būtu nieka lāsīte.

- Dūšīgi, tēv! - Sems sacīja. - Bet piesargies, vecais puika, citādiņ tev atkal būs jāgaužas par veco kaiti - par ģikti.

- Pret to es ir atrads drošu līdzekli, - misters Vellers atsacīja, nolikdams glāzi.

- Drošu līdzekli pret ģikti? - misters Pikviks teica, steidzīgi izvilkdams piezīmju grāmatiņu. - Kāds tas ir?

- Ģikts, ser, - misters Vellers atbildēja, - ģikts ir kaite, kas ceļas no pārāk vieglas un ērtas dzīves. Ja jums, ser, kādreiz uzbrūk ģikts, apprecējiet tik atraikni, kam ir labi skaļa balss un kas prot to pienācīgi likt lietā, un jums nekādās vairs ģikts nebūs. Tā ir lieliska recepte, ser. Es to cītīgi lieto un var galvot, ka tā aizdzen katru slimību, kas ceļas no pārmērīgas omulības.

Atklājis šo vērtīgo noslēpumu, misters Vellers izdzēra pēdējās piles no glāzes, bēdīgi pamirkšķināja ar acīm, grūti nopūtās un lēni aizgāja.

- Nu, Sem, ko jūs domājat par to, ko jūsu tēvs saka? - misters Pikviks smaidīdams apjautājās.

- Ko es domā, ser? - misters Vellers atbildēja. - Nu, es domā, ka viņš ir laulības dzīves upuris, kā ar nožēlas asarām teica Zilbārža mājas kaplāns, apglabādams savu kungu.

Uz šiem īstajā vietā teiktajiem vārdiem nebija ko atbildēt, un tāpēc misters Pikviks, nokārtojis rēķinu, devās atkal uz Greizinnu[14]. Taču, kad viņš sasniedza tā vientulīgos dārzus, pulkstenis bija nositis jau astoņi un džentlmeņi dubļainās kurpēs, notraipītās baltās cepurēs un apdilušos uzvalkos, nepārtrauktā straumē plūzdami uz izejām, brīdināja viņu, ka lielākā daļa kantoru šai dienā jau slēgti.

Uzkāpis pa četrām stāvām un netīrām kāpnēm, viņš redzēja, ka nojautas bijušas pareizas. Mistera Perkera «parādes durvis» bija slēgtas, un nāves klusums, kas sekoja mistera Vellera atkārtotajiem spērieniem pa tām, liecināja, ka darbinieki jau aizgājuši.

- Tas nu gan ir jauki, Sem, - misters Pikviks sacīja, - negribētu ne uz stundu atlikt satikšanos ar viņu. Es zinu, ka šonakt nevarēšu ne aci aizvērt, ja man nebūs tās mierinošās apziņas, ka esmu uzticējis šo lietu profesionālam cilvēkam.

- Parau, ser, pa kāpnēm nāk augšup kāda veca sieva, - misters Vellers atbildēja, - varbūt viņa zin, kur mēs kādu var atrast. Ei, veco lēdij, kurt ir mistera Perkera ļaudis?

- Mistera Perkera ļaudis, - vājā, nožēlojamā sieviete atteica, apstādamās, lai atvilktu elpu pēc kāpšanas pa trepēm, - mistera Perkera ļaudis ir aizgājši, un es nāku iztīrīt kantori.

- Vai jūs esat mistera Perkera kalpone? - misters Pikviks apjautājās.

- Es esmu mistera Perkera veļas mazgātāja, - vecā sieviete atbildēja.

- Jā, - klusā balsī misters Pikviks teica Semam, - tas ir dīvaini, Sem, ka šajās mājās šīs vecās sievietes sauc par veļas mazgātājām. Es nesaprotu, - kādēļ tas tā?

- Jādomā, tādēļ, ser, ka viņām nāvīgi nepatīk kauč ko mazgāt, - misters Vellers atbildēja.

- Nebūtu brīnums, - misters Pikviks atbildēja, skatīdamies uz veco sievieti, kuras āriene, tāpat kā kārtība kantorī, ko viņa tobrīd bija atvērusi, norādīja uz dziļi iesakņojušos nepatiku pret ziepju un ūdens lietošanu. - Vai jūs, mīļā sieviņ, nezināt, kur es varētu atrast misteru Perkeru?

- Nē, nezinu, - skarbi atcirta vecā sieviete. - Pilsētā viņš patlaban nav.

- Tas ir nelādzīgi, - misters Pikviks noteica. - Kur ir viņa klerks, - jūs nezināt?

- Jā, es zinu gan, kur viņš ir, bet viņš man vis paldies neteiks, ja pasacīšu to jums, - veļas mazgātāja atbildēja.

- Man pie viņa ir ļoti svarīgas darīšanas, - misters Pikviks ieminējas.

- Vai ta rītu tās nevarēs nokārtot? - sieviete teica.

- Ne tik labi, - misters Pikviks atbildēja.

- Labi, - vecā sieviete atteica, - ja gadās kaut kas ļoti svarīgs, man jāpasaka, kur viņš ir, tāpēc, man liekas, ka nebūs ar par ļaunu pateikt. Ja jūs aiziesit pie «Žagatas un Stumbeņa» un pie bufetes pajautāsit pēc mistera Lautena, jūs pie viņa aizvedīs, un viņš arī ir mistera Perkera klerks.

Saņēmuši šos norādījumus un piedevām uzzinājuši, ka attiecīgā viesnīca atrodas kādā šķērsieliņā un ka tai ir divas priekšrocības - tā esot kaimiņos Kleirmārketam un cieši klāt pie Ņūinna pakaļējās fasādes, - misters Pikviks un Sems laimīgi nokāpa pa ļodzīgajām kāpnēm un devās meklēt «Žagatu un Stumbeni».

Šo iecienīto tavernu, ko misters Lautens un viņa biedri bija izraudzījuši savai vakaru uzdzīvei, parasti ļaudis sauktu par krogu. Ka īpašnieks bija vīrs, kas prata pelnīt naudu, to pietiekami apliecināja fakts, ka zem dzertuves loga atradās maza piebūvīte, kas pēc lieluma un izskata atgādināja nestuves[15] un bija izīrēta kādam kurpju labotājam; un, ka viņš ir filantropiski noskaņots, bija redzams no protekcijas, kādu viņš izrādīja pīrādzniekam, kas, nebīdamies traucējumu, pārdeva savas delikateses pie paša sliekšņa. Apakšstāva logos, ko rotāja safrānkrāsas aizkari, karājās divi vai trīs iespiesti sludinājumi par Devonšīras sidru un Dancigas alu, bet liela, melna tāfele ar baltiem burtiem izglītotajai publikai pavēstīja, ka iestādes pagrabos atrodas 500 000 mucu divkāršā stiprā, atstājot cilvēku prātus diezgan patīkamās šaubās un neziņā par precīzo virzienu, kādā šī varenā ala varētu sniegties zemes dziļumos. Ja mēs vēl piemetinām, ka uz izkārtnes, kas bija cietusi no slikta laika, bija attēlota pa pusei izdzisusi žagata, kura cieši skatījās uz līku brūnas krāsas svītru, ko kaimiņi kopš mazotnes bija mācīti uzskatīt par «stumbeni», tad esam pasacījusi visu, kas sakāms par šīs ēkas ārpusi.

Kad misters Pikviks iegāja bufetes istabā, aiz šķērssienas parādījās kāda vecāka sieviete un nostājās viņam priekšā.

- Vai misters Lautens ir šeit, kundze? - misters Pikviks noprasīja.

- Jā, ser, ir, - saimniece atbildēja. - Ēi, Čārlij, aizved džentlmeni pie mistera Lautena!

- Pašlaik džentelmens nevar iet, - atsacīja neveikls trauku mazgātājs ar sarkaniem matiem, - jo misters Lautens dzied jautru dziesmu, un tas viņu traucēs. Viņš tūliņ beigs, ser.

Tikko sarkanmatainais trauku mazgātājs bija beidzis runāt, vienprātīga galda dauzīšana un glāžu šķindināšana liecināja, ka dziesma nupat beigusies, un misters Pikviks, palūdzis Semu uzkavēties bufetes istabā, lika sevi aizvest pie mistera Lautena.

Pēc paziņojuma: «Ar jums, ser, vēlas runāt viens džentelmens,» - kāds jauns cilvēks ar uzpūstu seju, kurš sēdēja galda galā priekšsēdētāja krēslā, diezgan pārsteigts paskatījās uz to pusi, no kuras atskanēja balss, un pārsteigums, likās, nebūt nemazinājās, kad viņa acis ieraudzīja cilvēku, ko viņš agrāk nekad nebija redzējis.

- Lūdzu, piedodiet, ser, - misters Pikviks sacīja, - un tāpat ļoti nožēloju, ka traucēju pārējos džentlmeņus, bet esmu ieradies ļoti svarīgā lietā, un, ja jūs būtu ar mieru šīs pašas istabas otrā galā piecas minūtes ar mani parunāt, es jums būtu ļoti pateicīgs.

Jaunais cilvēks ar uzpūsto seju piecēlās un, pievilcis kādu krēslu cieši blakus misteram Pikvikam tumšā istabas stūrī, uzmanīgi noklausījās viņa bēdu stāstu.

- Ā, - viņš teica, kad misters Pikviks bija beidzis, - Dodsons un Fogs - tie ir veikli zeļļi... Lieliski prot kārtot savas darīšanas Dodsons un Fogs, ser.

Misters Pikviks piekrita, ka Dodsons un Fogs esot veikli zeļļi, un Lautens turpināja:

- Perkera pašlaik nav pilsētā un līdz nākošās nedēļas beigām arī nebūs, bet, ja jūs gribat, lai jūsu lietu aizstāv, un atstāsit kopiju man, es varu izdarīt visu, kas vajadzīgs, līdz viņš atgriežas.

- Tieši tādēļ es šurp atnācu, - misters Pikviks atbildēja, pasniegdams dokumentu. - Ja gadās kaut kas svarīgs, jūs man varat rakstīt uz Ipsvičas pasta kantori.

- Kārtībā, - mistera Perkera klerks atbildēja un tad, redzēdams, ka mistera Pikvika acis ziņkārīgi pievērsušās galdam, piemetināja:

- Vai nevēlaties mums uz kādu pusstundiņu piebiedroties? Šovakar sapulcējusies lieliska kompānija. Šeit ir Semkina un Grīna vecākais klerks, Smitersa un Praisa kancelejas priekšnieks un Pimkina un Tomasa lietvedis - tas prot varenas dziesmas, jānudien, - un Džeks Bembers, un vēl daudz citu. Man šķiet, jūs nākat no laukiem. Vai nevēlaties mums piebiedroties?

Misters Pikviks nevarēja pretoties tik kārdinošai izdevībai pētīt cilvēku dabu. Viņš ļāva, ka viņu pieved pie galda, kur pēc pienācīgas iepazīstināšanas ar visu kompāniju viņu nosēdināja blakus priekšsēdētājam un viņš pasūtīja glāzi sava iemīļota dzērienā.

Gluži pretēji tam, ko misters Pikviks bija sagaidījis, iestājās dziļš klusums.

- Es ceru, ser, ka jums šāda lieta nav nepatīkama, - sacīja viņa kaimiņš pa labi, džentlmenis rūtainā kreklā ar mozaīkas aproču pogām un cigāru mutē.

- Itin nemaz, - misters Pikviks atbildēja. - Man tā ļoti patīk, lai gan es pats esmu nesmēķētājs.

- Man par sevi to negribētos teikt, - iejaucās kāds cits džentlmenis galda otrā pusē.

- Man smēķēšana aizvieto ēšanu un gulēšanu.

Misters Pikviks paskatījās uz runātāju un nodomāja, ka būtu vēl labāk, ja tā viņam aizvietotu arī mazgāšanos.

Atkal sekoja pauze. Misters Pikviks bija svešinieks, un viņa ierašanās, acīm redzot, sabiedrību traucēja.

- Misters Grandijs tūliņ iepriecinās kompāniju ar dziesmu, - priekšsēdētājs sacīja.

- Neiepriecinās vis, - misters Grandijs atteica.

- Kāpēc ne? - priekšsēdētājs apvaicājās.

- Tāpēc, ka nevar, - misters Grandijs atsacīja.

- Sakiet labāk, ka negrib, - priekšsēdētājs attrauca.

- Nu labi - negrib, - misters Grandijs atcirta.

Mistera Grandija kategoriskā atteikšanās iepriecināt kompāniju izraisīja jaunu pauzi.

- Vai tad neviens mūs neuzpurinās? - bezcerīgi ieminējās priekšsēdētājs.

- Kāpēc jūs pats mūs neuzpurināt, mister priekšsēdētāj? - no galda otra gala sacīja kāds jauns cilvēks ar vaigbārdu, šķielējošām acīm un vaļēju krekla apkakli (netīru).

- Klausieties, klausieties, - sacīja smēķējošais džentlmenis ar mozaīkas rotas lietām.

- Tāpēc, ka es protu tikai vienu dziesmu un to jau esmu nodziedājis, un, ja to pašu dziesmu tai pašā vakarā dzied divreiz, jāmaksā sods - pa glāzei visiem, - priekšsēdētājs paskaidroja.

Uz to nebija ko atbildēt, un atkal iestājās klusums.

- Es, džentlmeņi, - misters Pikviks ieminējās, cerēdams atrast tematu, ko varētu apspriest visi klātesošie, - es šovakar biju kādā vietā, ko jūs visi, bez šaubām, ļoti labi pazīstat, bet es tur nebiju iegriezies vairākus gadus un pazīstu to ļoti maz. Es, džentlmeņi, domāju Greizinnu. Šie vecie inni ir interesanti stūrīši tādā lielā pilsētā kā Londona.

- Pie joda, - sacīja priekšsēdētājs, čukstēdams pār galdu misteram Pikvikam, - jūs uzķērāt kaut ko tādu, pat ko vismaz viens no mums varētu runāt bez gala.. Jūs atraisīsit valodu vecajam Džekam Bemberam. Nav dzirdēts, ka viņš runātu par ko citu kā vien par šiem inniem, un viņš tajos ir tik ilgi nodzīvojis viens pats, līdz pa pusei sajucis prātā.

Cilvēks, par ko Lautens runāja, bija mazs, dzeltens vīriņš ar uzrautiem pleciem, kura seju misters Pikviks līdz šim nebija ievērojis tādēļ ka tam bija paradums sēdēt salīkušam, kad tas nerunāja. Tomēr, kad vecais vīrs pacēla savu krunkaino seju un pievērsa misteram Pikvikam spožo, pelēko acu aso, pētījošo skatienu, viņš nobrīnījās, ka tik neparasti sejas vaibsti kaut uz mirkli palikuši viņa nepamanīti. Vecā vīra sejā bija pastāvīgi sastindzis drūms smaids, zodu viņš balstīja garā, kaulainā plaukstā ar neparasti gariem nagiem, un, kad viņš nolieca galvu sāņus un cieši skatījās no izspūrušo, sirmo uzacu apakšas, viņa glūnīgais skatiens pauda tādu dīvainu, mežonīgu viltību, kas bija tiešām atbaidoša.

Tāds bija cilvēks, kas tagad saslējās un ļāva plūst neapturamai vārdu straumei.

Taču, tā kā šī nodaļa jau tā bijusi gara un tā kā šis vecais vīrs bija ievērojams cilvēks, būs pieklājīgāk pret viņu un ērtāk mums pašiem, ja ļausim viņam pašam izrunāties jaunā nodaļā.

1 - Karaļa Sola tiesa - viena no trim augstākajām vispārējo tiesību tiesām (divas pārējās: jau minētā Vispārējo Sūdzību tiesa un Valsts Kases tiesa), kuras funkcijas gadsimtu gaitā stipri izmainījušās. Dikensa laikos tā bija augstākā tiesa, kurā iztiesāja amatpersonu pārkāpumus - gan par valsts nodevību, gan par nesvarīgiem pārkāpumiem. Kaut gan tā skaitījās krimināltiesa, tās kompetencei bija pakļauta arī civillietu izmeklēšana, kuras dibinājās uz vispārējo tiesību normām.

2 - Kanclera tiesa - augstākā tiesa, kas neietilpst vispārējo tiesību tiesās un ir dibināta feodālisma agrīnajā periodā kā papildinājums toreizējai tiesu sistēmai, kas balstījās uz karaļa rīkojumiem, vispārējo tiesību normām un tiesas precedentiem. Tās priekšsēdētājs ir kanclers (tieslietu ministrs), kuru formāli neierobežo ne parlamentārie likumi, ne paraduma tiesības, ne precedenti, bet kuram jāvadās vienīgi no «taisnīguma» un jāizdod «nolikumi» jauno, topošo tiesisku attiecību noregulēšanai. Šāda Kanclera tiesas prakse un kanclera «nolikumi» drīz vien noveda pie neatrisināmām pretrunām starp «taisnīgumā tiesu» un vispārējo tiesību tiesu», un līdz ar to radās lielas grūtības likuma izskaidrošanā un piemērošanā. Abu tiesas sistēmu procesu atšķirības vēl vairāk padziļināja šīs pretrunas, bet tiesas iestāžu tiesības pēc patikas izmantot gan «vispārējās tiesības», gan «taisnīguma tiesības» deva brīvu ceļu pilnīgai patvaļai tiesāšanā. Tāpēc nav brīnums, ka Dikenss ar īpašu niknumu vēršas pret Kanclera tiesu. Nejēdzīgo birokrātismu, ar kādu saistīti šās tiesas procesi, viņš plaši attēlojis romānā «Saltais nams», bet «Pikvikā» parāda tikai divus šās tiesas upurus: Flītas cietumā ieslodzīto «kanclera cietumnieku», kas, pavadījis tur divdesmit gadus, tā arī nomirst, nesagaidījis tiesas spriedumu, un vēl otru tā paša cietuma ieslodzīto - kurpnieku, kas jau divpadsmit gadu gaida tiesas lēmumu savā lietā.

3 - Solisitors - zemākās pakāpes jurists ar aizstāvja kompetencēm (to solicit - aizstāvēt, aizbildināt kādu); šāds amats izveidojies sakarā ar Anglijas advokatūras sašķeltību dažādās kategorijās. Advokatūra bija organizēta pa kastām. Ar to Anglijas valdošās šķiras centās sasniegt divus mērķus: no vienas puses, paplašināt to advokātu kompetences, kuri nākuši no aristokrātijas un lielburžuāzijas aprindām, bet no otras - sarežģīt tiesvedību un atņemt darba tautai iespēju aizsargāt savas tiesības tiesas ceļā, jo procesa vešana bija saistīta ar izdevumiem, kuri darbaļaudīm nebija pa kabatai. Dikenss, kas četrus gadus bija mācījies jurisprudenci (klerka amatā) solisitoru kantoros, to visu lieliski pārzināja, un neviens cits angļu rakstnieks nav pratis atmaskot Anglijas jurisdikcijas kroplīgumu ar tādu lietpratību un spēku. Arī advokatūras organizācija bija svarīgs elements šajā jurisdikcijā. Vēsturiskās attīstības gaitā advokatūras institūta vairāk privileģētie valdošo šķiru slāņi atbīdīja sānis mazāk privileģētos un pēdīgi pats izspieda tos no inniem. Tādējādi personām, kas piederēja pie mazturīgākiem buržuāzijas slāņiem, vajadzēja apmācīties praktizējošo juristu kantoros, strādājot par klerkiem pie saviem augstākajiem amata brāļiem - solisitoriem. Atšķirībā no pilntiesīga jurista (baristera) solisitoram arī vēlākos laikos vēl jākalpo par klerku trīs līdz piecus gadus, jāapmācās kādā viengadējā juristu skolā, kuru viņam norāda Juristu biedrība (kurā apvienojušies solisitori), un jānoliek eksāmens. Pēc tam viņam ir atļauts darboties tikai grāfistes tiesās un miertiesās, bet visas pārējās tiesas viņam ir slēgtas. Viņš drīkst vest vienīgi lietas, kas atrodas ārpus tiesas kompetences un ir starpnieks starp klientu un baristeru, kuram viņš sagatavo visus materiālus un kurš drīkst uzstāties jebkurā no Anglijas neskaitāmajām tiesu instancēm.

4 - Somerstauna - Londonas rajons ziemeļrietumos no Sitijas. Dikensa laikos tā bija vēl Londonas priekšpilsēta.

5 - Tiesas pavēste - šinī gadījumā tiesas rīkojums, kas atbilst mūsdienu izpildrakstam.

6 - Kembervila - Londonas aizupes rajons uz dienvidiem no Boro.

7 - Iesnieguši deklarāciju reģistrēšanai - tas ir, parādzīme jau iereģistrēta kādas tieslietu kancelejas sarakstos, kur pēc likuma jāreģistrē visi tiesas dokumenti; šāda reģistrācija saistīta ar attiecīgiem tiesas izdevumiem, ar ko arī bezsirdīgais Fogs sabiedē nabaga Remsiju.

8 - Advokāta garantija saistību raksts par apņemšanos samaksāt parādu; - parādniekam (Remsijam) to vajadzēs izdot kreditora pilnvarniekam (Fogam). Vienīgais atvieglinājums, - ja samaksa aizkavētos, attiecīgā summa netiktu tūdaļ tiesas ceļā piedzīta, ja vien kreditors nešaubās, ka parāds tiks dzēsts. Fogs ar visādiem trikiem prot arvien atlikt parāda saņemšanu, tādā veidā palielinot Remsija tiesas izdevumus un līdz ar to arī savu advokāta honorāru; kā redzams no romāna, viņš ir pārliecināts, ka Remsija darba devēji būs spiesti samaksāt visu pilnā mērā.

9 - Paziņojums par lietas uzsākšanu - dokuments, kas, ja neskaita sīkas atšķirības, apmēram atbilst mūsdienu tiesas izsaukumam, ko nosūta atbildētājam.

10 - Praecipe grāmata - grāmata, kurā advokāti reģistrēja savu klientu dokumentus. Tās nosaukums cēlies no «Paziņojuma par lietas uzsākšanu», kas sākās ar vārdiem «Praecipe quoed» - «Paziņoju, ka...».

11 - Menšenhauzs - nams, kurā dzīvo Londonas lordmērs.

12 - Čelmsforda - pilsētiņa trīsdesmit jūdzes uz ziemeļrietumiem no Londonas.

13 - Vaitčepla - Londonas ziemeļrietumu rajons, ko apdzīvo nabadzīgie. Šis rajons ir visnožēlojamākais visā Londonā. Šeit lielāko tiesu dzīvo trūcīgie imigranti.

14 - Greizinns - viens no inniem, kas izvietoti Londonas Tempļa rajona. Tiesu inni (kuru nosaukumi pārgājuši arī uz ēkām, kur dzīvoja innu locekļi) vēl lieku reizi pierāda, ka Anglijas advokatūra organizēta pēc šķiru principa. Jau XIII gadsimtā dibinātās juristu korporācijas - tā sauktie inni - bija monopolizējuši tiesības sagatavot pilntiesīgos juristus - baristerus, kas drīkstēja uzstāties visās Anglijas tiesās. Agrākajos laikos tiesu inni bija stingri aristokrātiskas korporācijas. Tos vadīja nevienā nekontrolēti innu oldermeņi (benčeri), kas jau senlaikus bija iekārtojuši juridiskas skolas, kuru studenti dzīvoja kopmītnēs pie šiem inniem un bija pakļauti kārtībai, kādu ieveduši benčeri. Ar laiku šinīs skolās, kurās mācību maksa bija krietni prāva, sāka uzņemt arī atsevišķas personas no buržuāziskām aprindām, taču korporāciju noslēgtais raksturs neizmainījās: juristi atorneji), kas praktisko apmācību bija guvuši advokātu kantoros un galvenokārt nāca no sīkburžuāzijas slāņiem, netika uzņemti tiesu innu korporācijās. Pie tam innu korporācijām izdevās saglabāt priekšrocību, ka vienīgi viņu locekļi drīkst uzstāties ikvienā Anglijas tiesā, tāpēc atornejiem, kuri, ka jau minējām, vēlāk saplūda ar solisitoriem, vajadzēja samierināties galvenokārt ar pilnvarnieku lomu. No otras puses, baristeru korporācijas noslēgtības rezultātā iesakņojas paradums, ka baristeri sazinājās ar saviem klientiem vienīgi ar solisitoru starpniecību, kuri tad arī līdz tiesas sēdes sasaukšanai veica visu materiālu sagatavošanas sarežģīto uzdevumu. Baristeru vidū bija grupa privileģētu juristu - karaliskie juriskonsulti; šo titulu drīkstēja lietot tikai nedaudzi augsti mācīti juristi, kurus sauca vēl arī par seržantiem, kas senāk atbilda mūsu tieslietu doktora zinātniskajam grādam. Tieši tāds karaliskais juriskonsults (seržants) vēl bez baristera piedalījās arī Pikvika prāvā, kā lasītājs uzzinās. Kaut gan šie karaliskie juriskonsulti formāli arī vēlāk skaitījās amatpersonas, tie tomēr pakļāvās innu vadībai. Noteikumi par uzņemšanu šajos innos kā Dikensa laikos, tā arī vēlāk bija šādi: kandidātiem pēc iestājpārbaudījuma jānobeidz trīsgadējs kurss juridiskā skolā, un bez lielās mācību maksas tam vēl jāiemaksā prāva summa par tiesībām kārtot izlaiduma eksāmenu (līdz divsimt mārciņu); pēc šī eksāmena kandidāts kļuva par tiesu inna locekli - baristeru. Bet iestāties tiesu inna juridiskajā skolā kandidātam bija atļauts tikai ar vienu noteikumu: Viņam bija jāuzrāda rekomendācija par savu «dižciltīgo vārdu». Acīm redzams, ka šis noteikums kā Dikensa laikos, tā arī vēlāk vēl vairāk pasvītro innu sastāva šķirisko raksturu. Tāda kārtība valdīja kā toreiz, tā arī vēlāk visos četros galvenajos innos - Greizinnā, Linkolnsinnā Midltemplā un Innertemplā, kā arī deviņos tiem pakļautajos sīkākajos innos.

15 - Nestuves - uz kārtīm nesams slēgts krēsls ar lodziņiem, tas parādījās XVII gadsimtā un izzuda no lietošanas XIX gs. vidū.

XXI NODAĻA

kurā vecais vīrs uzsāk runas par savu iemīļoto tematu un pastāsta stāstu par kādu dīvainu klientu

- Ko? - ieteicās vecais vīrs, kura izturēšanās un izskata īss apraksts noslēdza iepriekšējo nodaļu. - Ko? Kurš te runāja par inniem?

- Es, ser, - misters Pikviks atbildēja, - Es teicu ka šīs vecās mājas ir ļoti savdabīgas.

- Jūs! - nicinoši atcirta vecais vīrs. - Ko jūs zināt par to laiku, kad jauni cilvēki ieslēdzās šajās vientuļajās istabās un lasīja un lasīja, stundu pēc stundas, nakti pēc nakts, kamēr viņiem no šīm pusnakts stundām sajuka prāts, kamēr viņu garīgie spēki izsīka, kamēr rīta gaisma viņiem vairs nedeva ne spirgtumu; ne veselību un viņi gāja bojā, nedabiskā kārtā atdevuši savu jaunības enerģiju vecajai, sausajai grāmatai? Ja runā par vēlākiem laikiem, un gluži citādām dienām, ko jūs zināt par lēno nāvi no diloņa vai ātro nāvi no drudža - lieliskajiem «dzīves» un uzdzīves rezultātiem, - kam par upuri krituši cilvēki tajās pašas istabās? Kā jūs domājat, cik daudz veltīgu lūdzēju ir ar salauztu sirdi aizgājuši no advokāta kantora, lai atrastu atdusas vietu Temzā vai patvērumu cietumā? Tiešām, tās nav parastas mājas. To sienu vecajos apšuvumos nav neviena dēļa, kas nevarētu izkāpt nesienas un pastāstīt savu šausmu stāstu, ja tam būtu piešķirtas spējas runāt un atcerēties. Dzīves romantika, ser, dzīves romantika! Tagad tās liekas parastas mājas, bet es jums saku, tās ir vecas, dīvainas mājas, un es labāk noklausītos daudz leģendu ar baigiem nosaukumiem nekā patiesu stāstu par vienu no šiem dzīvokļiem.

Vecā vīra pēkšņajā enerģijā un tematā, kas to izraisīja, bija kaut kas tik neparasts, ka misteram Pikvikam neradās ko atbildēt, un vecais vīrs, apvaldījis satraukumu un no jauna parādīdams smīnu, kas bija izgaisis iepriekšējā uzbudinājuma laikā, sacīja:

- Paskatieties uz tām no cita viedokļa: tās ir ļoti parastas mājas un ne mazākā mērā nav romantiskas, bet cik lieliski tās piemērotas lēnai spīdzināšanai! Padomājiet par trūcīgu cilvēku, kurš iztērējis visus savus līdzekļus, kļuvis par ubagu un izspiedis naudu no saviem draugiem, lai varētu iegūt profesiju, kas viņam nekad nedos ne kumosu maizes. Gaidas... cerības... vilšanās... bailes... bēdas... nabadzība... cerību sabrukums un karjeras gals.... varbūt pašnāvnieks... varbūt dzērājs noplīsušās kurpēs. Vai man nav taisnība?

Un vecais vīrs berzēja rokas un smīnēja, it kā priecādamies, ka atradis jaunu redzes viedokli, no kura aplūkot savu iemīļoto tematu.

Misters Pikviks ļoti ieinteresēts aplūkoja veco vīru, bet pārējie klātesošie smaidīja un klusēdami noskatījās.

- Ko jūs te runājat par vācu universitātēm! - mazais, vecais vīriņš teica, - Blēņas! Romantikas pietiek arī pie mums, un pēc tās nav jāiet ne pusjūdzes, tikai par to neviens nekad nedomā.

- Es tiešām nekad neesmu domājis par šādu romantiku, - smiedamies teica misters Pikviks.

- Skaidrs, ka ne, - mazais, vecais vīrs attrauca, - protams, ne. Kā man kāds draugs mēdza teikt: «Kas gan šajās istabās ir tik sevišķs?» - «Vecas, dīvainas mājas,» es teicu. «Nemaz ne,» viņš teica. «Vientuļas,» es teicu. «Ne drusku,» viņš teica. Kādu rītu, kad viņš gāja atvērt durvis, viņu ķēra trieka. Iekritis ar galvu pats savā vēstuļu kastē, viņš nogulēja tur pusotra gada. Visi domāja, ka viņš izbraucis no pilsētas.

- Un kā tad viņu beidzot atrada? - misters Pikviks jautāja.

- Oldermeņi nolēma uzlauzt durvis, jo viņš nebija samaksājis īri par diviem gadiem. Tā arī izdarīja. Uzlauza atslēgu, un šveicaram, kas atvēra durvis, iekrita rokās noputējis skelets zilos svārkos īsās, melnās biksēs un zīda zeķēs. Lūk, tas gan ir savādi! Diezgan savādi, vai ne?

Mazais, vecais vīriņš nolieca galvu sāņus un neizsakāmi iepriecināts berzēja rokas.

- Es zinu vēl citu gadījumu, - mazais, vecais vīrs trauca tālāk, kad viņa smiekli bija mazliet aprimuši. - Tas notika Klifordsinnā. Kāda augšējā dzīvokļa iemītnieks - cilvēks ar sliktu slavu - ieslēdzās savas guļamistabas sienas skapī un iedzēra arsēnu.

Pārvaldnieks domāja, ka tas aizbēdzis. Viņš atvēra durvis un izlika sludinājumu.

Ieradās kāds cits cilvēks, noīrēja istabas, iekārtoja tās un apmetās tur uz dzīvi. Bet nezin kādēļ viņš nevarēja gulēt - vienmēr jutās satraukts, un viņam bija neomulīgi.

«Jocīgi,» viņš saka. «Es iekārtošu otru telpu par guļamistabu, un šeit būs mans kabinets.» Viņš pārkravājās un naktī gulēja ļoti labi, bet pēkšņi atklāja, ka vakaros diezin kādēļ nevar lasīt: viņš bija nervozs un nemierīgs, visu laiku tikai apgrieza svecēm degļus un skatījās apkārt. «To es nevaru saprast,» viņš teica kādu vakaru, atgriezies no teātra un dzerdams glāzi auksta groka, atspiedies ar muguru pret sienu, lai nevarētu iedomāties, kā kāds viņam stāv aiz muguras. «To es nevaru saprast,» viņš teica, un tieši tad viņa skatiens krita uz nelielo sienas skapi, kas vienmēr bija stāvējis aizslēgts, un pār visu viņa stāvu no galvas līdz kājām pārskrēja trīsas. «Man jau agrāk ir bijusi šī dīvainā sajūta,» viņš teica. «Gribot negribot jādomā, ka ar šo skapi kaut kas nav kārtībā.» Viņš savaldījās, saņēma dūšu, ar vienu vai diviem biguļa sitieniem salauza atslēgu, atvēra durvis, un tur - tik tiešām - stūrī, izslējies visā garumā, stāvēja iepriekšējais iemītnieks, rokā cieši sažņaudzis mazu pudelīti, un viņa seja, - nu!

Kad vecais vīrs beidza runāt, viņš ar drūma prieka pilnu smaidu paskatījās apkārt uz izbrīnīto klausītāju uzmanīgajām sejām.

- Kādas savādas lietas jūs mums stāstāt, ser, - misters Pikviks sacīja, ar briļļu palīdzību uzmanīgi pētīdams vecā vīra seju.

- Savādas? - vecais, mazais vīrs teica. - Blēņas. Jums tās liekas savādas tādēļ, ka jūs par to nekā nezināt. Tās ir jocīgas, bet nemaz nav neparastas.

- Jocīgās! - negribot iesaucās misters Pikviks.

- Jā, jocīgas. Vai tad tā nav? - mazais, vecais vīrs atbildēja ar velnišķīgu smīnu un tad, nenogaidīdams atbildi, turpināja: - Es pazinu kādu citu cilvēku... pagaidiet... tas bija pirms četrdesmit gadiem... kurš noīrēja vecu, drēgnu, nolaistu dzīvokli vienā no visvecākajiem inniem, kas jau daudzus gadus bija stāvējis aizslēgts un tukšs. Vecas sievas daudz ko stāstīja par šo māju, un patīkama tā nebija nekādā ziņā, bet vīrs bija nabadzīgs, un istabas bija lētas, un tas viņam būtu pietiekošs iemesls pat tad, ja telpas bijušas desmit reižu sliktākas nekā patiesībā. Viņam vajadzēja nopirkt arī dažas satrunējušas mēbeles, kas atradās šajā dzīvoklī, un starp citu - arī kādu lielu, sagrabējušu koka skapi dokumentu uzglabāšanai ar prāvām stikla durvīm un zaļiem aizkariem iekšpusē. Šī manta viņam bija pilnīgi nevajadzīga, jo dokumentu, ko tajā uzglabāt, viņam nebija, bet savas drēbes viņš vienmēr nēsāja līdz - un tas nebūt nebija grūts darbs. Nu labi, viņš bija atvedis visas savas mantas - neiznāca ne pilns vezums - un, izkliedējis tās pa istabu tā, it kā gribēdams, lai četri krēsli izskatītos tik līdzīgi divpadsmit krēsliem, cik vien iespējams, vakarā apsēdās pie kamīna. Dzerdams pirmo glāzi viskija no tiem diviem galoniem, ko bija iegādājies uz parādu, viņš pārdomāja, vai kādreiz par to tiks samaksāts un, ja samaksās, tad pēc cik gadiem, - kad viņa skatiens krita uz koka skapja stikla durvīm. «Ā,» viņš saka, «ja man nebūtu vajadzējis nopirkt šo krāmu par vecā māklera noteikto cenu, es par to naudu būtu varējis iegādāties kaut ko labu. Lūk, ko es tev teikšu, vecais,» viņš sacīja, skaļi uzrunādams skapi, jo neviena cita viņam nebija ar ko sarunāties, «ja nebūtu tik liels darbs, tevi saplēšot, es tevi tūdaļ sadedzinātu kamīnā.» Tikko viņš bija izsacījis šos vārdus, tam likās, ka no skapja iekšienes atskan kaut kas līdzīgs klusam vaidam. Sākumā viņš izbijās, bet pēc īsām pārdomām nolēma, ka tas droši vien ir blakus dzīvoklī kāds jauns cilvēks, kas bijis viesos. Viņš uzlika kājas uz kamīna režģa un paņēma biguli, lai uzbikstītu uguni. Šai brīdī skaņa atkārtojās un viena no stikla durvīm, lēni atvērdamās, atklāja skapī stāvam bālu, izdilušu cilvēku notraipītā un nonēsātā uzvalkā. Cilvēks bija garš un tievs, viņa seja pauda rūpes un uztraukumu, bet viņa ādas krāsā un spocīgajā stāvā bija kaut kas tāds, kas nepiemīt nevienai šīs pasaules būtnei. «Kas jūs esat?» jaunais īrnieks izsaucās, kļūdams ļoti bāls, tomēr sažņaugdams biguli cieši rokā un nomērķēdams pret svešinieka seju. «Kas jūs esat?» - «Nemetiet man ar biguli!» svešais atbildēja, «Lai cik labi jūs nomērķētu, tas man izietu cauri bez pretestības un atsistos pret sienu aiz manis. Es esmu gars.» - «Un ko jūs, lūdzu, še gribat?» īrnieks šļupstēja. «Šai istabā,» parādība atbildēja, «es tiku izpostīts un kopā ar saviem bērniem kļuvu par ubagu. Šai skapī daudzus jo daudzus gadus krājās papīri. Šai istabā, kad es jau biju miris aiz bēdām un pieviltām cerībām, divas nelietīgas harpijas sadalīja bagātību, kuras dēļ es biju cīnījies visu savu nožēlojamo mūžu un no kuras mani nelaimīgie pēcnācēji beidzot nedabūja ne fārtinga. Es viņus aizbiedēju no šīs vietas un kopš tās dienas katru nakti - vienīgais laiks, kad varu atkal apmeklēt zemi, - klīstu pa vietām, kur tik ilgi esmu bijis nelaimīgs. Šis dzīvoklis ir mans. Atstājiet to man!» - «Ja jūs katrā ziņā gribat šeit spokoties,» sacīja īrnieks, kas pa parādības garlaicīgās runas laiku bija paspējis sakopot domas, «es ar lielāko prieku atsacīšos no savām tiesībām, bet ar jūsu atļauju es gribētu jums ko jautāt.» - «Sakiet vien!» bargi uzsauca parādība. «Labi,» īrnieks sacīja. «Es šos vārdus neattiecinu personiski uz jums, jo tie tādā pašā mērā attiecas gandrīz uz visiem spokiem, par kuriem esmu dzirdējis, bet man liekas kaut kā neloģiski, ka jūs, kam ir iespējams apmeklēt skaistākās vietas virs zemes, - jo man šķiet, ka attālums jums neko nenozīmē, - ka jūs vienmēr atgriežaties tieši tajās vietās, kur esat bijis visnelaimīgākais.» - «Dieva vārds, tā ir taisnība, es par to nekad nebiju padomājis,» sacīja spoks. «Redziet, ser,» īrnieks turpināja, «šī ir ļoti neomulīga istaba. Spriežot pēc šī skapja ārējā izskata, man gribētos teikt, ka tas nav gluži brīvs no blaktīm, un es patiešām domāju, ka jūs varētu atrast daudz ērtāku dzīvokli, nemaz nerunājot par Londonas klimatu, kas ir ārkārtīgi nepatīkams.»

- «Jums pilnīgi taisnība, ser,» spoks pieklājīgi sacīja, «tas man agrāk nekad nebija ienācis prātā. Es tūliņ izmēģināšu gaisa pārmaiņu,» - un runādams viņš tiešām sāka izgaist - viņa kājas jau bija gluži pazudušas. «Un, ser,» īrnieks sauca viņam pakaļ, «ja nu jūs būtu tik labs un arī pārējām lēdijām un džentlmeņiem, kuri pašlaik nodarbojas ar spokošanos vecās, tukšās mājās, iestāstītu, ka citur viņi varētu iekārtoties daudz ērtāk, jūs izdarītu sabiedrībai ļoti lielu pakalpojumu.» - «To es darīšu,» spoks atbildēja, «mēs laikam gan esam īsti stulbeņi - tiešām īsti stulbeņi. Es nevaru iedomāties, kā mēs varējām būt tādi muļķi.» Šos vārdus izteicis, spoks pazuda, un. kas vissvarīgākais, - piebilda vecais vīrs, ar asu skatienu aplūkodams klātesošos, - viņš nekad vairs nav atgriezies.

- Tas nav slikts stāsts, ja vien ir patiess, - sacīja vīrs ar mozaīkas aproču pogām, aizdedzinādams jaunu cigāru.

- Ja ir patiess! - ar ārkārtīgi nicinošu skatienu izsaucās vecais vīrs. - Man liekas, - viņš piemetināja, pievērsdamies Lautenam, - viņš tūdaļ sacīs, ka mans stāsts par dīvaino klientu, kas mums bija, kad es strādāju kāda atorneja kantorī, arī nav patiess.

Es par to nebrīnītos.

- Par to es neuzdrošinos sacīt nekā, tāpēc ka šo stāstu es nekad neesmu dzirdējis, - mozaīkas izrotājumu īpašnieks piezīmēja.

- Es vēlētos, lai jūs, ser, to pastāstītu, - misters Pikviks ieteicās.

- Jā, dariet to, - Lautens teica. - Tikai es to esmu dzirdējis, bet esmu to gandrīz piemirsis.

Vecais vīrs paskatījās visapkārt un pasmīnēja vēl baigāk, it kā līksmodams par uzmanību, ko pauda visas sejas. Tad, ar plaukstu berzēdams zodu un skatīdamies griestos, it kā meklēdams aizmirstos faktus, viņš sāka stāstīt.

VECĀ VĪRA STĀSTS PAR DĪVAINO KLIENTU

- Nav svarīgi, - vecais vīrs sacīja, - kur un kā es uzzināju šo īso notikumu. Ja man būtu jāstāsta tādā kārtībā, kādā tas nonāca pie manis, man būtu jāsāk no vidus un, nonākot līdz beigām, jāatgriežas pie sākuma. Pietiks, ja sacīšu, ka daži no šajā stāstā minētajiem notikumiem norisinājās manu acu priekšā. Par pārējiem es zinu, ka tie ir notikuši, un vēl tagad dzīvo daži cilvēki, kas tos atceras pat pārāk labi.

Boro Haistrītā, netālu no Sentdžordža baznīcas, tai pašā ielas pusē, atrodas, kā gandrīz visiem zināms, mazākais mūsu parādnieku cietums - Māršelsija. Lai gan pēdējā laikā tas ļoti stipri atšķiras no tās netīrumu bedres, kāds kādreiz bijis, pat tagadējos uzlabotajos apstākļos tas sniedz maz pievilcības izšķērdētājiem vai mierinājuma neapdomīgajiem. Notiesātam noziedzniekam Ņugeitā[1] ir tikpat labs pagalms pastaigām svaigā gaisā kā maksāt nespējīgam parādniekam Māršelsijas cietumā.

Varbūt tās ir tikai manas iedomas, vai arī es varbūt domās nevaru atšķirt vietu no vecām atmiņām, kas ar to saistītas, bet šo Londonas daļu es nevaru paciest. Iela ir plata, veikali plaši, dzirdams garām braucošo ratu troksnis un nemitīgā straumē plūstošo cilvēku soļi - visādas dzīvās satiksmes skaņas dzirdamas no rīta līdz pusnaktij, bet apkārtējās ielas ir netīras un šauras; nabadzība un netikums pūžņo pārpildītajās šķērsieliņās, trūkums un posts ir ieslodzīts šaurajā cietumā, un vismaz manām acīm liekas, ka visa apkārtne ir tumša un drūma un tai piemīt tāda kā netīra un slimīga nokrāsa.

Daudz acu, kuras tagad jau sen slēdzis kaps, pirmo reizi ieejot pa vecā Māršelsijas cietuma vārtiem, uz šo ainu ir nolūkojušās diezgan vieglprātīgi, jo izmisums reti kad ierodas kopā ar pirmo smago likteņa sitienu. Cilvēks uzticas nepārbaudītiem draugiem, viņš atceras, cik daudz reižu viņa jautrie biedri laipni piedāvājuši pakalpojumu, kad viņam tie nav bijuši vajadzīgi; viņam ir cerības - laimīgas nezināšanas cerības, un, lai gan viņš varbūt ir saliecies no pirmā trieciena, šīs cerības viņa krūtīs uzplaukst un īsu laiku zied, līdz novīst aiz vilšanās un atstātības apziņas smaguma. Cik drīz šīs pašas acis dziļi iegrimušas kvēloja sejās, kas bija novājējušas no bada un ieslodzījumā kļuvušas bālas, jo tajās dienās nebija tukši vārdi sacīt, ka parādnieki sapuva cietumā bez cerībām uz atsvabināšanu un bez izredzēm uz brīvību!

Šī nežēlība pilnos apmēros vairs nepastāv, bet no tās ir atlicis vēl diezgan daudz, lai varētu atgadīties notikumi, kas liek sirdij asiņot.

Pirms divdesmit gadiem šo ietvi deldēja kādas mātes un bērna soļi. Dienu pēc dienas, tikpat noteikti kā rīta atnākšana, viņi ieradās pie cietuma vārtiem; bieži vien, pavadījuši nakti raizēs, bēdās un nemierā, viņi tur ieradās veselu stundu par agru, un tad jaunā māte, pazemīgi atkāpdamās, aizveda bērnu pie vecā tilta un, pacēlusi viņu rokās, lai parādītu tam vizošo ūdeni, ko krāsoja rīta saules gaisma un saviļņoja rosīgā gatavošanās uz darbu un izpriecām, kāda šajā agrajā stundā vērojama uz upes, mēģināja pievērst bērna uzmanību šim skatam. Bet drīz viņa to nolika zemē un, paslēpusi savu seju šallē, ļāva vaļu asarām, kas aptumšoja acis, jo bērna vājajā un slimīgajā sejā neparādījās neviena ziņkārības vai prieka dzirksts. Viņam vēl nebija daudz atmiņu, un tās visas bija vienādas - tās visas bija saistītas ar viņa vecāku nabadzību un postu. Stundu pēc stundas viņš bija sēdējis uz savas mātes ceļiem un ar bērnišķīgu līdzjūtību vērojis asaras, kad ritēja pār viņas seju, lai tad klusu paslēptos kādā tumšā kaktiņā, kur elsoja, kamēr iemiga. Pasaules skarbā īstenība un daudzi no tās ļaunākajiem trūkumiem - izsalkums un slāpes, aukstums un nabadzība - tas viss viņam bija pazīstams kopš apziņas pamošanās, un, lai gan no izskata viņš bija bērns, viņam trūka bērna vieglās sirds un dzirkstošo acu.

Tēvs un māte nolūkojās uz viņu un tad viens uz otru ar mokošām domām, ko neuzdrošinājās izpaust vārdos. Veselīgais, spēcīgais vīrs, kas būtu varējis izturēt gandrīz katru piepūli, panīka stingrajā ieslodzījumā un pārpildītā cietuma neveselīgajā gaisā. Vājā un trauslā sieviete cieta kā miesīgas, tā garīgas mokas, un bērna jaunā sirds lūza.

Pienāca ziema un līdz ar to nedēļām ilgas auksta lietus gāzes. Nabaga sieviete bija pārvietojusies uz kādu nožēlojamu istabiņu tuvu pie vīra ieslodzījuma vietas, un, lai gan šī pārmaiņa bija notikusi pieaugošās nabadzības dēļ, viņa tagad jutās laimīgāka, jo atradās tuvāk vīram. Divus mēnešus viņa ar savu mazo pavadoni, kā paraduši, vēroja vārtu atvēršanos. Kādu dienu viņa pirmo reizi neatnāca. Uzausa nākošais rīts, un viņa atnāca viena. Bērns bija miris.

Tie, kas ar aukstu prātu runā, ka nāve nabadzīgās aprindās mirušajam nozīmējot laimīgu atbrīvošanos no mokām un pakaļpalicējiem žēlsirdīgu atsvabināšanu no izdevumiem, - tie nezina, kādas sāpes sagādā šie nāves gadījumi. Kluss mīlestības un rūpju pilns skatiens tad, kad visas citas acis ir auksti novērsušās, apziņa, ka viena būtne jūt mums līdzi un mūs mīlē tad, kad visi citi mūs ir atstājuši, - tas visdziļākajās bēdās ir tāds atbalsts, stiprinājums un mierinājums, ko nevar atlīdzināt ne ar kādu bagātību un ko nevar dāvāt nekāda vara. Bērns bija stundām sēdējis pie vecāku kājām, pacietīgi salicis mazās rociņas un pacēlis vājo, bālo sejiņu pret viņiem. Tie bija redzējuši viņu vīstam dienu pēc dienas, un, lai gan viņa īsā dzīve bija pagājusi bez prieka un tagad viņš bija iegājis mierā, kādu, bērns būdams, šajā pasaulē nebija pazinis, tie bija viņa vecāki, un šis zaudējums dziļi ievainoja to dvēseles.

Tiem, kas redzēja pārmaiņas mātes sejā, bija skaidrs, ka nāve drīz izbeigs viņas ciešanas un pārbaudījumus. Vīra cietuma biedri nevēlējās viņu traucēt viņa bēdās un nelaimē un atstāja viņam vienam pašam mazo istabiņu, kurā viņš agrāk bija dzīvojis kopā ar diviem biedriem. Sieva apmetās pie tā, un tur viņas dzīve bez sāpēm, bet arī bez cerībām pamazām dzisa.

Kādu vakaru tā zaudēja samaņu sava vīra rokās, un viņš to aiznesa pie atvērtā loga, lai gaiss to atspirdzinātu, bet tad mēness gaisma, kas gaiši apspīdēja tās seju, atklāja viņam tādu pārmaiņu tās vaibstos, kas viņam lika sagrīļoties kā bezpalīdzīgam bērnam.

«Ļauj man apsēsties, Džordž,» viņa vājā balsī sacīja.

Viņš to nosēdināja, bet pats apsēdās tai blakus, paslēpa seju rokās un sāka raudāt.

«Ir ļoti grūti atstāt tevi, Džordž,» viņa turpināja, «bet tā ir dieva griba, un tas tev ir jāpacieš manis dēļ. Ak, kā es dievam pateicos par to, ka viņš paņēma mūsu zēnu!

Bērns tagad ir laimīgs un atrodas debesīs. Ko viņš iesāktu šeit bez mātes!»

«Tu nemirsi, Mērij, tu nemirsi!» vīrs izsaucās, pielēkdams kājās. Viņš ātri soļoja pa istabu, dauzīdams sev galvu ar sažņaugtām dūrēm, tad, atkal nosēdies sievai blakus un turēdams viņu savās rokās, mierīgākā balsī piebilda: «Saņemies, manu mīļo meitēn, - lūdzu, lūdzu, saņemies! Tu vēl kļūsi vesela.»

«Nekad, Džordž, nekad vairs,» mirstošā sieviete atteica. «Lai mani tagad apglabā blakus manam nabaga zēnam, bet apsoli man, ka tad, ja tu kādreiz atstāsi šo briesmīgo vietu un kļūsi bagāts, tu mūs aizvedīsi uz kādu klusu lauku kapsētu, tālu tālu prom - ļoti tālu no šejienes, lai mēs varētu atdusēties mierā. Mīļo Džordž, apsoli man to!

«Es to izdarīšu, es to izdarīšu,» vīrs sacīja, izmisumā nomezdamies viņas priekšā uz ceļiem. «Runā vēl, Mērij, kaut vienu vārdu! Vienu skatienu... tikai vienu!...»

Viņš apklusa, jo roka, kas bija apskāvusi viņa kaklu, kļuva stinga un smaga. No vārgajām krūtīm izlauzās dziļa nopūta, lūpas sakustējās, un sejā atmirdzēja smaids, bet lūpas bija bālas, un smaids pārvērtās par stingu un spokainu grimasi. Viņš bija palicis viens.

Šai naktī savas nabadzīgās istabiņas klusumā un vientulībā nelaimīgais vīrs, nometies ceļos blakus sievas līķim, piesauca dievu par liecinieku briesmīgam zvērestam, ka, no šīs stundas sākot, viņš veltīs sevi atriebībai par viņas un sava bērna nāvi, ka no šī brīža līdz mūža galam visa viņa enerģija būs virzīta uz šo vienu mērķi, ka viņa atriebība būs neatlaidīga un briesmīga, ka viņa naids būs mūžīgs un neapslāpējams un vainīgais tiks vajāts līdz pasaules galam.

Dziļākais izmisums un gandrīz necilvēcīgas kaislības šai vienā naktī bija tik briesmīgi pārvērtušas viņa izskatu, ka nelaimes biedri, viņam garām ejot, izbijušies atrāvās. Viņa acis bija pielijušas asinīm, seja nāvīgi bāla un augums salīcis it kā aiz vecuma. Dvēseles ciešanās viņš bija gandrīz izkodis cauri apakšlūpai, un asinis, kas plūda no ievainojuma, bija ritējušas lejup pa zodu un notraipījušas kreklu un kaklautu.

Viņš neraudāja un nežēlojās, bet klīstošais skatiens un bezmērķīgā steiga, ar kādu viņš soļoja šurp un turp pa pagalmu, liecināja par uguni, kas viņā dega.

Sievas līķi vajadzēja bez kavēšanās izvest no cietuma. Šo paziņojumu viņš uzņēma ļoti mierīgi un atzina, ka tā ir pareizi. Gandrīz visi cietuma iemītnieki bija sapulcējušies pie līķa iznešanas; parādoties atraitnim, viņi pašķīrās uz abām pusēm; tas ātri devās uz priekšu un viens pats nostājās mazajā, iežogotajā laukumiņā pie vārtiem, no kurienes pūlis ar instinktīvu smalkjūtību bija atkāpies. Vīri uz pleciem lēni iznesa vienkāršo zārku. Pūlī iestājās nāves klusums, ko pārtrauca tikai sieviešu skaļās vaimanas un nesēju šļūcošie soļi uz akmens bruģa. Viņi sasniedza vietu, kur stāvēja atraitnis, un apstājās. Viņš uzlika roku uz zārka un, mehāniski sakārtojis līķautu, ar ko tas bija apsegts, deva zīmi, lai iet tālāk. Slēdzēji pie cietuma vārtiem noņēma cepures, kad zārku nesa garām, un nākamajā mirklī smagie vārti aiz tā aizvērās. Viņš ar tukšu skatienu paskatījās uz pūli un smagi nogāzās zemē.

Lai gan daudzas nedēļas, kas sekoja pēc tam, viņš dienām un naktīm mocījās briesmīgos drudža murgos, tomēr apziņa par pārciesto zaudējumu un atmiņas par doto zvērestu neatstāja viņu ne uz brīdi. Ainas mainījās viņa acu priekšā, vienu vietu nomainīja otra, un notikums sekoja notikumam drudžainā steigā, bet tiem visiem bija kāds sakars ar viņa vienīgo lielo mērķi. Viņš brauca kuģī pa bezgalīgu jūras klaju. Pār viņu bija asinssarkanas debesis, un zem viņa visapkārt virda un viļņojās nikni, sabangoti ūdeņi. Viņiem priekšā atradās otrs kuģis, kas ar pūlēm cīnījās pret kaucošo vētru; tā mastos plīvoja skrandās saplēstas buras un uz klāja drūzmējās cilvēki, piesējušies pie bortiem, pār kuriem ik mirkli gāzās milzīgi viļņi, aizraudami dažus nāvei nolemtos putojošā jūrā. Viņi devās tikai uz priekšu, šķeldami rēcošās ūdens masas ar tādu ātrumu un spēku, kam nekas nevarēja pretoties, un, uzskrienot priekšējā kuģa pakaļgalam, sadragāja to zem sava ķīļa. No milzīgā ūdens virpuļa, ko sacēla grimstošais kuģis, pacēlās tik skaļš un griezīgs brēciens - simtu nelaimīgo slīcēju nāves kliedzieni, kas saplūda vienā briesmīgā kaucienā, - ka tas atskanēja tālu pāri dabas spēku kara saucieniem un atbalsojās un atkal atbalsojās, līdz šķita pāršķeļam gaisu, debesis un okeānu. Bet kas tad tas - tā vecā, sirmā galva, kas parādījās virs ūdens un, izmisīgi skatoties visapkārt un brēcot pēc palīdzības, cīnījās ar viļņiem?

Viens skatiens, un viņš bija pārlēcis pār kuģa bortu un ar spēcīgiem roku vēzieniem peldēja tai klāt. Viņš to sasniedza, viņš bija tai cieši līdzās. Tie bija viņa vaibsti.

Vecais vīrs redzēja viņu tuvojamies un veltīgi pūlējās izvairīties no viņa tvēriena. Bet viņš to cieši sagrāba un pavilka zem ūdens. Dziļāk, dziļāk viņu! Piecdesmit asu dziļumā! Pretošanās kļuva arvien vājāka un vājāka, līdz pilnīgi izbeidzās. Vecais vīrs bija miris, viņš to bija nogalinājis un izpildījis savu zvērestu.

Viņš basām kājām vientuļš klīda pa liela tuksneša kvēlojošām smiltīm. Smiltis viņu slāpēja un darīja aklu, smalkie graudi piepildīja visas viņa ādas poras un padarīja viņu gandrīz ārprātīgu. Milzīgas smilšu masas, ko nesa uz priekšu vējš un kam spīdēja cauri kvēlojošā saule, kustējās tālumā kā dzīvas uguns stabi. Pie viņa kājām izkaisīti gulēja šajā drūmajā tuksnesī bojā gājušo cilvēku kauli, visu apkārtni apņēma baiga gaisma; cik tālu vien skatiens sniedza, bija redzamas tikai lietas, kas iedvesa bailes un šausmas. Veltīgi pūlēdamies izgrūst izbaiļu kliedzienu, jo mēle bija pielipusi pie aukslējām, viņš kā ārprātīgs traucās uz priekšu. Ar pārdabisku spēku viņš brida pa smiltīm, līdz, noguruma un slāpju pieveikts, bez samaņas nokrita pie zemes. Kas bija tas smaržīgais svaigums, kas viņu atdzīvināja, kas tā bija par burbuļojošu skaņu?

Ūdens! Tiešām, tas bija avots, un dzidrā, svaigā straume plūda viņam pie kājām. Viņš padzērās pēc sirds patikas un, atlaidis savus sāpošos locekļus uz krasta, iegrima patīkamā aizmirstībā. Viņu pamodināja tuvojošos soļu troksnis. Kāds vecs vīrs ar sirmu galvu grīļodamies nāca šurp, gribēdams remdināt savas dedzinošās slāpes.

Atkal šis pats. Viņš apcirta rokas ap vecā vīra ķermeni un nelaida to klāt. Tas cīnījās un kliedza, lūgdamies ūdens - tikai vienu lāsīti ūdens, lai glābtu savu dzīvību.

Bet viņš turēja veco vīru cieši un kārīgām acīm nolūkojās uz tā mokām, un, kad tā nedzīvā galva nokrita uz viņa krūtīm, viņš aizspēra līķi projām ar kāju.

Kad drudzis viņu atstāja un apziņa atgriezās, viņš pamodās un uzzināja, ka ir brīvs un bagāts. Viņš uzzināja, ka tēvs, kas būtu ļāvis viņam nomirt cietumā - būtu! - un kas bija ļāvis tiem, kuri viņam dārgāki par paša dzīvību, nomirt trūkumā un ar salauztām sirdīm, ko ārstu zāles nevar izārstēt, - bija atrasts miris savā dūnu gultā! Tēvam bija pieticis cietsirdības padarīt savu dēlu par ubagu, bet, lepodamies ar savu veselību un spēku, viņš bija atlicis testamenta sastādīšanu, līdz bija jau par vēlu, un tagad viņš citā pasaulē varēja griezt zobus, domādams par bagātību, ko viņa aizmāršība bija atstājusi dēlam. Dēls pamodās, lai uzzinātu to, un pamodās vēl kam vairāk. Viņš atcerējās mērķi, kura dēļ dzīvoja, un atcerējās, ka viņa ienaidnieks bija viņa paša sievastēvs - cilvēks, kas viņu bija iemetis cietumā un kas pats savu meitu un tās bērnu, kuri pie viņa kājām lūdza žēlastību, bija aiztriecis no durvīm. Ak, kā viņš nolādēja savu vājumu, kas viņam pašlaik liedza būt darbīgam un sparīgam, lai izpildītu atriebības plānu!

Viņš lika, lai viņu aizved no šīs ciešanu un bēdu vietas un pārvieto klusā mītnē pie jūras krasta - ne tādēļ, ka viņš cerētu atgūt savu dvēseles mieru vai laimi, jo tā bija viņu atstājusi uz mūžu, bet lai atjaunotu savu snaudošo enerģiju un pārdomātu savu lielo mērķi. Un tur kāds ļauns gars viņam deva izdevību pirmajai un visbriesmīgākajai atriebībai.

Bija vasara, un, nogrimis parastajās drūmajās domās, viņš pret vakaru mēdza iziet no sava vientuļnieka mitekļa, dodamies pa šauro taku zem klintīm uz mežonīgu un vientuļu vietu, ko savos klejojumos bija iemīļojis. Tur viņš mēdza apsēsties uz klints atradzes un, paslēpis seju rokās, palika tā stundām ilgi - dažreiz tik ilgi, līdz bija iestājusies pilnīga nakts un draudīgās klintis virs galvas meta garas ēnas, klādamas biezu tumsu pār visu, kas viņam apkārt.

Kādā rāmā vakarā viņš atkal sēdēja savā vecajā vietā, šad un tad paceldams galvu, lai novērotu kādas kaijas lidojumu vai uzmestu acis sārti mirdzošajai takai, kas, sākdamās okeāna vidū, likās, noveda tieši līdz tai vietai, kur riet saule, - kad apkārtnes dziļo klusumu iztraucēja skaļš sauciens pēc palīdzības; viņš klausījās, šaubīdamies, vai dzirdējis pareizi; tad sauciens atkārtojās ar vēl lielāku spēku, un, pielēkdams kājās, viņš steidzās uz to pusi, no kuras tas atskanēja.

Viss bija tūliņ skaidrs: krastā atradās izsvaidīti apģērba gabali, viļņos netālu no krasta tikko bija saredzama cilvēka galva, un kāds vecs vīrs, izmisumā lauzīdams rokas un saukdams pēc palīdzības, skraidīja šurpu turpu. Slimais cilvēks, kura spēki bija jau pietiekami atjaunojušies, nosvieda svārkus un metās pie jūras, gribēdams ienirt un izvilkt slīcēju krastā.

«Pasteidzieties, ser, dieva dēļ! Palīdziet, palīdziet, ser, debesu mīlestības dēļ! Tas ir mans dēls, ser, mans vienīgais dēls!» izmisumā sauca vecais vīrs, traukdamies viņam pretī. «Mans vienīgais dēls, ser, mirst sava tēva acu priekšā!»

Pēc pirmā vārda, ko izrunāja sirmgalvis, svešinieks apstājās un, rokas sakrustojis, palika nekustīgi stāvam.

«Lielais dievs!» vecais vīrs iekliedzās atkāpdamies. «Heilings!»

Svešinieks smaidīja un klusēja.

«Heiling,» izmisis sacīja vecais vīrs, «Heiling, manu mīļo zēn, paskatieties, nu paskatieties!» Un, elpai aizraujoties, nelaimīgais tēvs norādīja uz vietu, kur jauneklis cīnījās ar nāvi.

«Klausieties,» vecais sauca, «viņš kliedza atkal! Viņš vēl ir dzīvs. Heiling, glābiet viņu, glābiet viņu!»

Svešinieks atkal pasmaidīja un palika nekustīgs kā statuja.

«Es jums esmu darījis pāri,» vecais vīrs brēca, nokrizdams uz ceļiem un lauzīdams rokas. «Atriebieties, atņemiet man visu, atņemiet man dzīvību, iemetiet mani ūdenī pie jūsu kājām, un, ja cilvēks var nomirt nepretojies, es miršu, nepakustinādams ne roku, ne kāju! Dariet to, Heiling, dariet to, bet glābiet manu zēnu! Viņš ir pārāk jauns, Heiling, pārāk jauns, lai mirtu.»

«Paklausieties,» svešinieks sacīja, stingri satverdams vecā vīra roku. «Es gribu dzīvību pret dzīvību, un šeit ir viena no tām. Mans bērns nomira sava tēva acu priekšā daudz lielākās mokās un sāpēs, nekā patlaban pārcieš šis savas māsas apmelotājs. Jūs smējāties… jūs smējāties savai meitai sejā, kad nāve jau bija uzlikusi viņai savu roku... jūs smējāties par mūsu ciešanām toreiz. Ko jūs par tām domājat tagad? Paskatieties, paskatieties!»

Runādams svešinieks norādīja uz jūru. Pār tās līmeni izdzisa vājš kliedziens; mirstošā cilvēka pēdējā nāves cīņa dažus mirkļus saviļņoja ūdeni, un tad vieta, kur viņš bija nogrimis savā priekšlaicīgajā kapā, vairs nebija atšķirama no apkārtējiem ūdeņiem.

Bija pagājuši trīs gadi, kad kāds džentlmenis izkāpa no privātas karietes pie kāda Londonas advokāta durvīm, kurš toreiz bija pazīstams kā ne sevišķi izvēlīgs savos darījumos, un lūdza ar viņu sarunu svarīgā lietā. Lai gan viņš, acīm redzot, bija vēl diezgan jauns, seja viņam bija bāla, kalsna un drūma; un nemaz nevajadzēja asās advokāta uztveres, lai ar vienu skatienu atklātu, ka slimība un ciešanas viņa izskatu bija pārvērtušas vairāk, nekā laiks to būtu varējis izdarīt divos mūžos.

«Es vēlētos, lai jūs uzņematies nokārtot dažus manus juridiskos darījumus,» svešinieks sacīja.

Advokāts padevīgi paklanījās un paskatījās uz lielo vīstokli, ko džentlmenis turēja rokā. Viņa apmeklētājs ievēroja šo skatienu un turpināja.

«Tā nav parasta lieta,» viņš sacīja, «un šos papīrus es esmu ieguvis ar lielām grūtībām un izdevumiem.»

Advokāts vēl bažīgāk paskatījās uz papīru saini, bet viņa apmeklētājs, to atraisīdams, parādīja daudz parādzīmju līdz ar daudzu citu dokumentu kopijām un dažādiem aktiem.

«Par šiem papīriem,» klients sacīja, «cilvēks, kas tos parakstījis, ir, kā jūs redzat, apņēmies samaksāt lielas naudas summas dažu gadu laikā. Toreiz starp viņu un cilvēkiem, kuru rokās šie papīri vispirms nonāca un no kuriem es tos visus pamazām ieguvu par trīskāršu un četrkāršu vērtību, pastāvēja mutiska vienošanās, ka šo aizņēmumu termiņus līdz zināmam laikam arvien pagarinās. Šī vienošanās nekur nav rakstiski apstiprināta. Pēdējā laikā viņš ir cietis daudz zaudējumu, un, ja viņam uzreiz būtu jāsamaksā visi šie parādi, tas viņu izputinātu.»

«Tas viss kopā ir vairāki tūkstoši mārciņu,» advokāts konstatēja, pārlūkodams papīrus.

«Tā ir,» klients atteica.

«Kā tad mēs rīkosimies?» advokāts jautāja.

«Rīkosimies!» negaidīti sparīgi iesaucās klients. «Liksim lietā visu likuma mašinēriju, katru viltību, ko var izdomāt gudrs prāts un izpildīt nelietīga sirds; godīgus un negodīgus līdzekļus, atklātu likuma apiešanu, ko atbalsta visizveicīgāko juristu viltība. Es gribu redzēt, ka viņš mirst šausmīgā un moku pilnā nāvē. Es gribu redzēt, ka viņu izputina, atņem un pārdod viņa zemi un mantu, padzen viņu no mājām, liek viņam vecuma dienās ubagot un nomirt cietumā.»

«Bet izdevumi, manu dārgo ser, izdevumi par visu šo,» advokāts iebilda, atguvies no acumirklīgā pārsteiguma. «Ja apsūdzētais ir nabadzīgs, ser, kas tad samaksās izdevumus?»

«Nosauciet jebkuru summu,» svešinieks atteica, un viņa roka uztraukumā trīcēja tik stipri, ka viņš gandrīz nevarēja noturēt spalvu, ko runādams bija satvēris. «Jebkuru summu - un tā būs jūsu. Nebīstieties, cilvēk, nosaukt man to! Es nedomāšu, ka tas ir par daudz, ja vien jūs varat sasniegt manu mērķi.»

Advokāts uz labu laimi nosauca prāvu summu kā avansu, lai nodrošinātos pret iespējamiem zaudējumiem, bet vairāk gan kārodams pārliecināties, cik tālu viņa klients tiešām grib iet, nekā cerēdams, ka viņa prasības apmierinās. Svešinieks izrakstīja čeku savam baņķierim par visu šo summu un aizgāja.

Čeku apmaksāja, un advokāts, redzēdams, ka uz dīvaino klientu var paļauties, nopietni ķērās pie darba. Vairāk nekā divus gadus bez pārtraukuma misters Heilings veselām dienām sēdēja kantorī, šķirstīdams arvien pieaugošās papīru kaudzes. Acis tam priekā mirdzēja, kad tas atkal un atkal pārlasīja protestus, lūgumus pēc termiņu pagarinājuma, norādījumus par neizbēgamu sabrukumu, kas draud pretējai pusei.

Lūgums sekoja lūgumam un process procesam. Visiem lūgumiem pēc īsas termiņa pagarināšanas sekoja tikai viena atbilde: jāmaksā. Zemi, mājas, iekārtu - visu pēc kārtas paņēma daudzie izpildraksti, un arī vecais vīrs pats būtu ticis ieslodzīts cietumā, ja nebūtu izglābies no ierēdņu modrības un aizbēdzis.

Heilinga nepielūdzamais naids, ko nekādā ziņā neapmierināja viņa vajāšanas panākumi, simtkārt pieauga, redzot postu, ko bija radījis. Kad viņš uzzināja par vecā vīra bēgšanu, viņa dusmas nebija valdāmas. Viņš niknumā grieza zobus, plēsa matus no galvas un ar briesmīgiem lāstiem uzbruka cilvēkiem, kam bija uzdots izdarīt arestu. Viņu puslīdz nomierināja tikai atkārtoti apgalvojumi, ka bēgli katrā ziņā atradīs. Izsūtīja aģentus viņu meklēt visos virzienos; izmantoja visas iespējamās viltības, lai atrastu viņa paslēptuvi, tomēr viss velti. Pagāja pusgads, un viņš vēl nebija atrasts.

Pēdīgi kādā vēlā vakarā Heilings, kas vairākas nedēļas nebija nekur redzēts, ieradās sava advokāta privātdzīvoklī un lika pateikt, ka kāds džentlmenis viņu vēloties nekavējoties satikt. Pirms advokāts, kas augšstāvā bija pazinis šo balsi, paspēja dot rīkojumu sulainim viņu ielaist, viņš metās augšup pa kāpnēm un iegāja kabinetā bāls un bez elpas. Aizvēris durvis, lai neviens nevarētu noklausīties, viņš atslīga krēslā un klusā balsī sacīja:

«Klusu! Es viņu beidzot atradu.»

«Nevar būt!» advokāts izsaucās. «Vareni, godājamo ser, vareni!»

«Viņš slēpjas kādā nožēlojamā graustā Kemdentaunā,» Heilings turpināja.

«Varbūt ir pat labi, ka mēs viņu pazaudējām no acīm, jo viņš tur visu laiku ir dzīvojis viens pats visdziļākajā postā, un viņš ir nabags... ļoti nabags.»

«Labi,» advokāts sacīja. «Jūs, protams, gribat, lai apcietināšanu izdara rīt.»

«Jā,» Heilings atbildēja, - Pagaidiet! Nē! Parīt. Jūs esat pārsteigts, ka es vēlos, lai to atliek,» viņš piemetināja, drausmīgi pasmaidīdams, «bet es biju piemirsis. Parīt viņa dzīvē ir svarīga diena, lai to izdara tad.»

«Labi,» advokāts sacīja. «Jūs uzrakstīsit rīkojumu ierēdnim?»

«Nē, lai viņš atnāk šurp astoņos vakarā, un es pats viņu pavadīšu.»

Norunātajā vakarā viņi satikās un, noīrējuši karieti, lika kučierim apstāties pie vecā Penkresrouda stūra, kur atrodas draudzes darba nams. Bija gluži tumšs, kad viņi tur ieradās un, iedami gar veterinārās slimnīcas aklo sienu, iegriezās mazā sānieliņā, ko sauc vai toreiz sauca par Mazo Koledžas ielu un kas, lai kāda tā būtu tagad, tajās dienās bija diezgan neapdzīvota vieta, kam apkārt atradās gandrīz vienīgi lauki un grāvji.

Uzvilcis savu ceļa cepuri dziļi pār seju un satinies mētelī, Heilings apstājās pie nožēlojamākās mājas visā ielā un viegli pieklauvēja pie durvīm. Tās tūliņ atvēra kāda sieviete, kas, viņu pazinusi, paklanījās, un Heilings, pačukstējis policistam palikt lejā, klusu uzgāja pa kāpnēm un, atvēris priekšistabas durvis, tūliņ devās iekšā.

Tas, ko viņš meklēja un bezgalīgi ienīda, - tagad vecs, sabrucis vīrs, - sēdēja pie kaila galda, uz kura atradās nožēlojama svece. Svešiniekam ienākot, viņš sarāvās un nedroši piecēlās kājās.

«Kas tad nu, kas tad nu?» vecais vīrs vaicāja. «Vai atkal kāda jauna nelaime? Ko jūs vēlaties?»

«Parunāt ar jums," Heilings atbildēja.

To sacīdams, viņš apsēdās galda otrā galā un, nometis mēteli un cepuri, atklāja savu seju.

Likās, ka vecais vīrs acumirklī zaudēja spēju runāt. Viņš atkrita krēslā un, saņēmis rokas, cieši skatījās uz parādību, un acīs viņam jaucās riebums un bailes.

«Šodien paiet seši gadi,» teica Heilings, «kopš es atprasīju dzīvību, ko jūs man bijāt parādā par mana bērna dzīvību. Blakus jūsu meitas nedzīvajām miesām es zvērēju dzīvot, lai atriebtos. Es nekad ne mirkli neesmu novērsies no sava mērķa, bet, ja es to būtu darījis, pietiktu iedomāties viņas padevīgo, ciešanu pilno skatienu, viņai izdziestot, vai mūsu nevainīgā bērna izdilušo sejiņu, lai es tiktu atkal stiprināts savam uzdevumam. Manu pirmo atmaksu jūs labi atminaties; šī būs pēdējā.»

Sirmgalvis nodrebēja, un viņa rokas bezspēcīgi noslīga gar sāniem.

«Rīt es atstāju Angliju,» Heilings teica pēc klusuma brīža. «Šonakt es jūs dzīvu nododu kapam, kam jūs atdevāt viņu... cietumam bez cerības...»

Viņš pavērsa acis pret vecā vīra seju un apklusa. Pacēlis sveci pie sirmgalvja sejas, viņš to atkal uzmanīgi nolika un atstāja istabu.

«Jums vajadzētu veco apraudzīt,» viņš teica sievietei, atvērdams durvis un mādams policistam sekot viņam uz ielas. «Man liekas, ka viņš ir slims.»

Sieviete aizvēra durvis, steigšus uzskrēja pa kāpnēm un atrada veco bez dzīvības.

Zem vienkārša akmens vienā no visklusākajām un vientuļākajām Kentas kapsētām, kur aug lauku puķes un zāle un kur mierīgā apkārtnes ainava ir pati skaistākā Anglijas dārzā, atdusas jaunās mātes un viņas bērniņa kauli. Bet tēva trūdi nav pie viņiem, un advokāts kopš šīs nakts nav ieguvis ne mazāko norādījumu par sava dīvainā klienta tālāko likteni.

Kad vecais vīrs bija beidzis savu stāstu, viņš piegāja pie drēbju pakaramā vienā stūrī un, paņēmis savu cepuri un mēteli, ļoti apdomīgi tos uzģērba, tad, neteikdams vairāk ne vārda, lēni izgāja ārā. Tā kā džentlmenis ar mozaīkas pogām bija aizmidzis un lielākā kompānijas daļa pilnīgi nodevusies tādai uzjautrinošai nodarbībai kā sveces tauku pilināšanai viņa groka glāzē, misters Pikviks piecēlās neievērots un, nokārtojis pats savu un mistera Vellera rēķinu, šī džentlmeņa pavadībā izgāja pa «Žagatas un Stumbeņa» durvīm.

1 - Ņugeita - Londonas centrālais cietums kriminālnoziedzniekiem. Šis cietums atrodas Pāvila katedrāles rajonā; to pa daļai sagrāva 1780. gada nemieros, ko bija izraisījusi pretkatoliskā aģitācija (tā saucamais lorda Gordona dumpis, ko Dikenss aprakstījis romānā «Barnebijs Radžs»), bet pēc tam atkal atjaunoja. Pagājušā gadsimta 80. gados tas tika slēgts.

XXII NODAĻA

Misters Pikviks ceļo uz Ipsviču, un viņam gadās romantisks piedzīvojums ar pusmūža lēdiju, kam matos ietīti dzelteni sprogu papīriņi

- Vai šitā te ir tava kunga bagāža, Semmij? - misters Vellers seniors vaicāja savam mīļajam dēlam, kad tas ienāca «Buļļa» viesnīcas sētā Vaitčeplā ar ceļa somu un mazu čemodānu.

- Tu būtu varējs minēt i sliktāk, vecais puika, - misters Vellers jaunākais atbildēja, nolikdams savu nastu sētā un pēc tam pats uz tās apsēzdamies. - Kungs pats tūlītās būs klāt.

- Viņš, domāt, brauc ar ormani, - teica tēvs.

- Jā, divas jūdzes briesmu par astoņiem pensiem, - atbildēja dēls. - Kā šorīt sviežas pamātei?

- Ne visai lāgā, Semmij, ne visai, - vecākais misters Vellers ļoti nopietni atbildēja.

- Viņa, Semmij, pēdējā laikā gandrīz tā kā iestājusēs metodistu ordenī[1]; un viņa ir neparasti dievbijīga, tiesa kas tiesa. Viņa ir pārāk laba tādam kā man, Semmij. Es jūtu, ka neesu tādu pelnījs.

- Ā, - misters Semjuels noteica, - tu nu gan ir pašaizliedzīgs.

- Ļoti, - viņa tēvs nopūzdamies atsaucās. - Viņa kaut kur saklausījse tādu sagudrojumu, kā pieaugušiem cilvēkiem piedzimt pa otram lāgam; es domāju, ka viņi to sauc par jauno pārdzimšanu. Man, Semmij, dikti gribētos redzēt, kā šitā zistēma darbojas. Man gaužām gribētos redzēt, ka tava pamāte piedzimst otrreiz. Tad gan es viņu atdotu auklei!

- Kā tu domā, ko tie sievieši šitais dienās izdarīja? - misters Vellers pēc īsas pauzes turpināja, kad reizes sešas izteiksmīgi bija uzsitis ar pirkstu sev pa degunu. - Kā tu, Semmij, domā, ko viņi šitais dienās ņem un izdara?

- Nezinu, - Sems atteica, - ko tad?

- Ņem un sarīko lielu tējas dzeršanu kādam tēvainim, ko viņi sauc par savu ganu, - misters Vellers paskaidroja. - Es stāvē tur pie tā bilžu veikala mūsu laukumā un skatījās - un ieraugu paziņojumu par to: «Biļetes par puskronu. Visus pieteikumus izdarīt pie komitejas. Sekretāre misis Vellere.» Un, kad es pārgā mājās, komiteja pašulaik sēdē mūsu dibensistabā - četrpadsmit sievas. Es gribētu, ka tu būtu viņas dzirdējs, Semmij. Viņas tak, jāndie, iznesa rezolūcijas, balsoja par izdevumiem un taisīja visādus tādus jokus. Nu labi, tava pamāte stāja man virsū, lai es ar ejot, un es pats ar cerēju, tur aizgājs, redzēt labus stiķus, nu, un es parakstās uz biļeti. Piektdienas vakarā pulksten sešos es uzcērtas labi smalki un ejam ar veco prom, un kāpjam abi augšā otrā stāvā, kur bij sarīkota tējas dzeršana trīsdesmit cilvēkiem, un vesels bars meitiešu tūdaļ sāk čukstēties un blenzt uz mani, it kā nekad agrāk nebūtu redzējšas paresnu piecdesmit astoņus gadus vecu džentelmeni. Te uzreiz uz trepēm saceļas liels troksnis un ieskrien kāds izstīdzējs zellis ar sarkanu degunu un baltu kaklautu un nodziedās - «Nāk labais gans pie savām avīm», un nāk ar iekšā kāds resns tēvainis melnā ģērbā, ar lielu, baltu ģīmi un smaida kā pulksteņa ciparnīca. Tad tik nu sākās, Semmij! «Miera skūpsts,» saka gans, un tad viņš nobučoja visus sieviešus pēc kārtas, un, kad viņš bij beidzs, sāka tas vīrs ar sarkano degunu. Es jau pašulaik domāju, vai man ar nevajdzētos sākt... it īpaši tamdēļ, ka man līdzās sēdēja diktan piemīlīga lēdija... kad klāt jau ir tēja un tava pamāte ar, kas apakšā bij to vārījse. Nu visi ķērās klāt ar zobiem un nagiem. Tik varen skaļa dziesma, Semmij, kamēr tēja uzvilkās, tāda lūgšana, tāda ēšanā un dzeršana! Ka tu būtu redzējs, kā gans uzkrita šķiņķim un smalkmaizēm! Es nekad nav redzējs tādu izēdāju un izdzērāju - nekadās. Vīrs ar sarkano degunu ar nekādā ziņā vis nebij cilvēks, ko saimenieks labprāt ņemtu pie sava galda, bet pret ganu viņš nebij nekas. Labi; kad tēja bij padzerta, nodziedā otru dziesmu, un tad gans sāka sprediķot; to gan viņš darīja varen labi, ja ņem vērā, cik pilns tam bij vēders ar smalkmaizītēm. Piepeši viņš saslejas un iebļaujas: «Kur ir tas grēcinieks, kur ir tas nožēlojamais grēcinieks?» Visas sievietes tūliņās paskatījās uz mani un sāka kunkstēt kā pie miršanas. Es nodomāju, sak, tas ir diezgan savādi, tomēr nekā nesaku. Piepeši viņš atkal saslejas un, cieši jo cieši skatīdamies uz mani, saka:

«Kur ir tas grēcinieks, kur ir tas nožēlojamais grēcinieks?» - un visas sievas kunkst atkal, desmitreiz skaļāk nekā iepriekš. Es par to mazlietiņ uzskaitos, tāpēc pakāpju pārs soļu uz priekšu un saku. «Mans draugs,» es saku, «vai jūs to uz mani zīmē?» Tak viņš neatvainojās vis, kā katrs džentelmens būtu darījs, bet laida vaļā jaunus apvainojumus: nosauca mani par trauku, Semmij... par ienaida trauku... un visādos tādos vārdos. Tā ka nu man asinis sāka vārīties no tiesas, es vispirms viņam pašam gāzu divus vai trīs, tad vēl divus vai trīs piedevām, ko nodot vīram ar sarkano degunu, un aizgāju. Kaut tu, Semmij, būtu dzirdējs, kā sievas brēca, kad vilka ganu ārā no pagaldes... Aha! te nu ir saimenieks dabīgā lielumā!

Misteram Velleram runājot, misters Pikviks izkāpa no ormaņa ratiem un ienāca sētā.

- Jauks rītiņš, ser, - misters Vellers seniors sacīja.

- Tiešām skaists, - misters Pikviks atbildēja.

- Tiešām skaists, - kā atbalss atsaucās kāds sarkanmatains vīrs ar okšķera degunu un zilām brillēm, kurš bija izkāpis no kādiem citiem ratiem tajā pašā reizē, kad misters Pikviks. - Uz Ipsviču braucat, ser?

- Jā, - misters Pikviks atbildēja.

- Ārkārtīga sagadīšanās! Es arī.

Misters Pikviks paklanījās.

- Jums vieta ārpusē? - sarkanmatainais vīrs apvaicājās.

Misters Pikviks atkal paklanījās.

- Dievs, pasarg, cik neparasti! Man arī ārpusē, - sarkanmatainais iesaucās. - Mēs taču patiešām brauksim kopā.

Un sarkanmatainais vīrs - iespaidīga izskata noslēpumaina persona ar asu degunu un putna paradumu ikreiz atmest galvu, kad ko sacīja, - smaidīja tā, it kā būtu izdarījis vienu no visneparastākajiem atklājumiem, kāds jebkad izdevies cilvēka prātam.

- Priecājos par izredzēm uz jūsu sabiedrību, ser, - misters Pikviks sacīja.

- Ā, - sacīja jaunpienācējs, - tas ir ļoti izdevīgi mums abiem var ne? Sabiedrība, redziet... sabiedrība ir... ir... ir pavisam ka cits nekā vientulība, vai ne?

- Tur nu nav ko noliegt, - ieteicās misters Vellers, ar draudzīgu smaidu pievienodamies sarunai. - To es sauc par patiesību, kas nav jāpierāda, kā teica suņu gaļas pārdevējs, kad kalpone aizrādīja, ka šis neesmot džentelmens.

- Ā, - sacīja sarkanmatainais vīrs, aplūkodams misteru Velleru no galvas līdz kājām ar augstprātīgu skatienu. - Jūsu draugs, ser?

- Ne gluži draugs, - misters Pikviks atbildēja klusā balsī, - lieta tāda, ka viņš ir mans sulainis, bet es viņam atļauju krietni daudz brīvības, jo, starp mums runājot, man patīk, ka viņš ir tik oriģināls, un es ar viņu mazliet lepojos.

- Ā, - sarkanmatainais vīrs atsacīja, - tā, vai zināt, ir garšas lieta. Es nekā oriģināla nemīlu, man tas nepatīk; neredzu, kāpēc tas vajadzīgs. Kāds jūsu vārds, ser?

- Te ir mana karte, ser, - atbildēja misters Pikviks, visai uzjautrināts par strupo jautājumu un svešinieka neparasto izturēšanos.

- Ā, - sarkanmatainais vīrs sacīja, ielikdams karti kabatas grāmatiņā, - Pikviks, ļoti labi. Man patīk zināt cilvēka vārdu, tas aiztaupa daudz nepatikšanu. Te ir mana karte, ser. Magnuss, kā redzat, ser... Magnuss ir mans vārds. Tas, man šķiet, ser, ir diezgan labs vārds.

- Ļoti labs vārds, patiešām, - misters Pikviks atteica, nespēdams apspiest smaidu.

- Jā, es arī tā domāju, - misters Magnuss turpināja. - Jūs ievērosit, ka priekšvārds arī ir labs. Atļaujiet, ser... ja jūs turat karti mazliet slīpi, lūk, tā - gaisma krīt uz augšējās rindiņas. Lūk... Pīters Magnuss... skan labi, man liekas, ser.

- Ļoti, - misters Pikviks apliecināja.

- Savāda sagadīšanās ar šiem iniciāļiem, ser, - misters Magnuss teica. - Jūs ievērosit - «P. M.» - post meridiem. Vēstulēs tuviem draugiem es reizēm tā arī parakstos - «Pēcpusdiena». Tas, mister Pikvik, manus draugus ļoti uzjautrina.

- Varu iedomāties, ka tas viņiem sagādā vislielāko prieku, - sacīja misters Pikviks, mazliet skaudīgs, ka mistera Magnusa draugi tik viegli uzjautrināmi.

- Nu, džentelmeņi, - zirgu puisis uzaicināja, - kariete kārtībā, būsit tik laipni!

- Vai visa mana bagāža novietota? - misters Magnuss jautāja.

- Viss kārtībā, ser.

- Vai sarkanā soma ir iekšā?

- Viss kārtībā, ser.

- Un svītrainā?

- Zem bukas, ser.

- Un papīra sainītis?

- Zem sēdekļa, ser.

- Un ādas cepuru kārba?

- Viss ir iekšā, ser.

- Nu, vai nekāpsit augšā? - misters Pikviks vaicāja.

- Atvainojiet! - atbildēja Magnuss, stāvēdams uz riteņa. - Atvainojiet, mister Pikvik! Es nevaru kāpt augšā, palikdams nezināšanā. Šī cilvēka izturēšanās man skaidri rāda, ka ādas cepuru kārba nav iekšā.

Tā kā zirgu puiša svinīgie apgalvojumi bija pilnīgi veltīgi, ādas cepuru kārbu vajadzēja izzvejot no bagāžas kastes vislielākā dziļuma, lai pārliecinātu misteru Magnusu, ka tā bijusi droši novietota; un pēc tam, kad viņš bija pārliecinājies par to, viņam radās droša nojauta, ka, pirmkārt, sarkanā soma esot nolikta nepareizā vietā un ka, otrkārt, svītrainā soma esot nozagta, bet pēc tam - ka papīra sainītis esot atraisījies.

Beidzot, kad viņš pats savām acīm bija pārliecinājies, ka visas šīs aizdomas nepamatotas, viņš bija ar mieru uzkāpt uz karietes jumta, piezīmēdams, ka tagad, kad prāts esot brīvs no visām bažām, viņš jūtoties gluži apmierināts un laimīgs.

- Vai jūs, ser, liekas, nav mazlietiņ nervozs? - misters Vellers seniors apvaicājās, greizi uzlūkodams svešinieku, kad tas ieņēma savu vietu.

- Jā, es vienmēr mazliet uztraucos par šiem sīkumiem, - svešinieks atteica, - bet tagad viss kārtībā... pilnīgā kārtībā.

- Nu tad paldies dievam, - misters Vellers sacīja. - Semmij, palīdzi savam kungam uzkāpt uz bukās... otru kāju, ser, tā... dodiet roku, ser. Opā! puikas gados jūs bij vieglāks, ser.

- Tā laikam būs gan, mister Veller, - labsirdīgi atsaucās aizkusušais misters Pikviks, ieņemdams vietu uz bukas viņam blakus.

- Lec augšā, Semmij! - misters Vellers sacīja. - Nu, Vilem, laid vaļā! Uzmanās no velves, džentelmeņi! «Galvas!», - kā pīrāgu vīrs brīdina, nesdams muldiņu pats uz savas galvas. Labs ir, Vilem, Lai iet!

Un kariete aizbrauca pa Vaitčeplu, šīs visai biezi apdzīvotās vietas iedzīvotāju apbrīnota.

- Šitā nav nekāda jaukā apkaime, ser, - Sems sacīja, pieskardamies cepurei, kā viņš darīja vienmēr, iesākdams sarunu ar savu kungu.

- Patiešām nav... Sem, - atbildēja misters Pikviks, aplūkodams ļaužu pilno un netīro ielu, pa kuru viņi brauca.

- Tas ir ļoti savādi, ser, - Sems turpināja, - ka nabadzība un austeri vienmēr, šķiet, iet roku rokā.

- Es jūs nesaprotu, Sem, - misters Pikviks teica.

- Es domā tā, ser, - Sems paskaidroja, - ka, jo nabadzīgāka kāda vieta, jo vairāk tur pieprasa austerus. Paskatās, ser, šite ik pēc pieci mājām austeru pārdotava. Visa iela pilna ar tām. Lai mani parauj jods, bet es domā, ka tad, kad cilvēks ir ļoti nabags, viņš metas ārā no savas mājas un galīgā izmisumā ēd austerus.

- Tā ir, - misters Vellers seniors apstiprināja, - un taisni tāpatās ir ar marinētu lasi!

- Tie ir divi visai ievērojami fakti, kas man agrāk nebija ienākuši prātā, misters Pikviks atsaucās. - Pirmajā pieturas vietā es tos atzīmēšu.

Ap šo laiku viņi bija sasnieguši aizkārtni pie Mailendas. Valdīja dziļš klusums, kamēr viņi pabrauca vēl divas trīs jūdzes tālāk. Tad misters Vellers seniors, piepeši pavērsdamies pret misteru Pikviku, sacīja:

- Neparasta dzīve tādam bomja vīram, ser.

- Kam? - misters Pikviks pārvaicāja.

- Bomja vīram.

- Ko jūs saucat par bomja vīru? - misters Pīters Magnuss noprasīja.

- Vecais domā aizkārtnes sargu, džentelmeņi, - misters Semjuels Vellers paskaidroja.

- Ā, - misters Pikviks teica, - saprotu. Jā, ļoti neparasta dzīve. Ļoti neērta.

- Tie visi ir cilvēki, kas dzīvē kaut kā vīlušies, - misters Vellers seniors atbildēja.

- Nu, nu? - misters Pikviks vedināja.

- Jā. Un tāpēc viņi aiziet no pasaules un ieslēdzas aizkārtņu būdās, pa daļai gribēdami būt vientulībā, bet pa daļai - lai atriebtos cilvēkiem, iekasēdami nodokļus.

- Ak kungs! - misters Pikviks izsaucās. - To es līdz šim nezināju.

- Fakts, ser, - misters Vellers apgalvoja, - ja tie būtu džentelmeņi, jūs tos sauktu par mizantropiem, bet tā viņi ir tikai bomja vīri.

Ar šādām sarunām, kam nenovērtējamu pievilcību piešķīra patīkamais kopā ar derīgo, misters Vellers īsināja garlaicīgo ceļojumu. Tematu sarunām nekad netrūka, jo pat tad, kad mistera Vellera daiļrunībā iestājās pauze, to bagātīgi aizpildīja mistera Magnusa vēlēšanās iepazīties ar ceļa biedru pilnīgām biogrāfijām, kā arī katrā pieturā skaļi izteiktās bažas par abu somu, ādas cepuru kārbas un papīra sainīšu drošību un labklājību.

Ipsvičas galvenajā ielā, kreisajā pusē, netālu aiz atklātā laukuma, iepretī rātsnamam, atrodas kāda viesnīca, kuru tuvu un tālu pazīst ar vārdu «Lielais Baltais Zirgs» un kura jo sevišķi piesaista uzmanību ar akmens statuju, kas, novietota virs galvenajām durvīm, attēlo kādu pakaļkājās saslējušos dzīvnieku ar plīvojošām krēpēm un asti, kuram ir attāla līdzība ar traku smagā ormaņa zirgu. «Lielais Baltais Zirgs» ir slavens visā apkārtnē, tāpat kā godalgots vērsis vai grāfistes avīzē aprakstīts runkulis, vai arī varen liela cūka, - savu milzīgo apmēru dēļ. Nekur nav bijuši zem viena paša jumta tādi paklājiem nesegtu gaiteņu labirinti, tāds piepelējušu, vāji apgaismotu telpu mudžeklis, tāds liels skaits mazu midzeņu, kur ēst vai gulēt, kā tas ir sakopots starp Ipsvičas «Lielā Baltā Zirga» četrām sienām.

Tieši pie šīs pārmērīgi lielās tavernas durvīm katru vakaru vienā un tai pašā stundā apstājas Londonas kariete, un tieši no šīs pašas Londonas karietes tajā vakarā, uz ko attiecas šī mūsu stāsta nodaļa, izkāpa misters Pikviks, Sems Vellers un misters Pīters Magnuss.

- Vai jūs apmetīsities šeit, ser? - jautāja misters Pīters Magnuss, kad svītrainā soma un sarkanā soma; un papīra sainītis, un ādas cepuru kārba bija novietoti gaitenī.

- Vai jūs apmetīsities šeit, ser?

- Jā, - misters Pikviks atteica.

- Ak kungs! - misters Magnuss izsaucas. - Es nekad neesmu piedzīvojis tik neparastas sagadīšanās. Es taču arī palieku šeit. Ceru, ka mēs pusdienosim kopā, ser.

- Ar prieku, - misters Pikviks atbildēja. - Taču es skaidri nezinu, vai še atrodas kāds no maniem draugiem vai ne. Apkalpotāj, vai šeit ir apmeties kāds džentlmenis, vārdā Tapmens?

Kāds korpulents vīrs ar divi nedēļas kalpojušu salveti padusē un tādām pašām zeķēm kājās, kad misters Pikviks viņam uzdeva šo jautājumu, negribīgi pārtrauca ielas novērošanu un, pamatīgi nopētījis šī džentlmeņa ārieni no cepures virsas līdz apakšējai getru pogai, ar uzsvaru atbildēja:

- Nē.

- Nedz arī džentlmenis, vārdā Snodgrass? - misters Pikviks taujāja.

- Nē.

- Un arī Vinkls ne?

- Nē.

- Mani draugi šodien nav ieradušies, ser, - misters Pikviks teica. - Tātad mēs pusdienosim vieni paši. Apkalpotāj, ierādiet mums atsevišķu istabu!

Pēc šī pieprasījuma korpulentais vīrs pielaidās tiktāl, ka lika zābaku tīrītājam ienest džentlmeņu bagāžu un, iedams pirmais pa garu, tumšu gaiteni, ieveda tos lielā, slikti mēbelētā istabā ar netīru kamīnu, kurā maza uguntiņa nožēlojamā kārtā mēģināja izskatīties jautra, taču to ātri pārvarēja telpas nomācošais iespaids. Pēc vienas stundas ceļotājiem pasniedza gabalu zivs un bifšteku, un, kad galds bija novākts, misters Pikviks un misters Pīters Magnuss pievilka krēslus pie uguns un, pasūtījuši pudeli vissliktākā portvīna, kāds vien iespējams, par visaugstāko iespējamo cenu, lai darītu labu iestādei, ķeras pie groka, lai darītu labu paši sev.

Misters Pīters Magnuss pēc dabas bija ļoti sabiedrisks, un groks ar brīnišķīgu spēku atdzīvināja viņa sirds visdziļākos noslēpumus. Pastāstījis daudz dažādu ziņu par sevi, par savu ģimeni, par saviem sakariem, par saviem draugiem, par saviem jokiem, par savu nodarbošanos un par saviem brāļiem (lielajam vairumam runīgu cilvēku ir ļoti daudz ko teikt par saviem brāļiem), misters Pīters Magnuss dažas minūtes aplūkoja misteru Pikviku caur savām zilajam brillēm un tad kautrīgi apvaicājās:

- Un kā jūs domājat... kā jūs domājat, mister Pikvik... kāpēc es šeit esmu ieradies?

- Goda vārds, - misters Pikviks atteica, - man pilnīgi neiespējami to iedomāties; darīšanās varbūt?

- Pa daļai pareizi, ser, - misters Pīters Magnuss atbildēja, - bet tai pašā laikā pa daļai nepareizi; mēģiniet vēlreiz, mister Pikvik.

- Patiesi, - misters Pikviks sacīja, - man jāpadodas jūsu žēlastībai, - vai nu stāstiet man, vai nestāstiet, - jo es to nekad nevarētu uzminēt, kaut arī pūlētos visu nakti.

- Nu ko tad... hi, hi, hi! - misters Pīters Magnuss kautri pasmējās. - Ko jūs domātu, ser, ja es še būtu ieradies bildināt, ser, ko? Hi... hi... hi!

- Ko domātu! Ka jums katrā ziņā sekmēsies, - misters Pikviks atbildēja, likdams atspīdēt vienam no saviem visstarojošākajiem smaidiem.

- Ā, - misters Magnuss teica. - Bet vai jūs tiešām tā domājat, mister Pikvik?

Patiešām?

- Protams, - misters Pikviks teica.

- Bet nē, jūs taču jokojat.

- Patiešām ne.

- Nu, tādā gadījumā, - misters Magnuss turpināja, - atklāšu jums mazu noslēpumu - es arī tā domāju. Es jums vēl varu pateikt, mister Pikvik, lai gan pēc dabas esmu briesmīgi greizsirdīgs... šausmīgi... ka lēdija atrodas šai namā.

Še misters Magnuss noņēma brilles, lai pamirkšķinātu ar acīm, un tad atkal tas uzlika.

- Tad tādēļ jūs pirms pusdienām tik bieži skrējāt ārā no istabas, - misters Pikviks šķelmīgi ieminējās.

- Csst! Jā, jums taisnība, tā bija, taču es nebiju tāds muļķis, lai viņai rādītos.

- Vai tiešām?

- Jā; pats zināt, tā taču nevar, tikko kā no ceļa. Jāpagaida līdz rītam, ser, tad divkāršas izredzes. Mister Pikvik, ser, tai somā ir uzvalks un tai kārbā cepure, kas abi, kā es sagaidu, man izdarīs nesamaksājamu pakalpojumu, ser.

- Patiešām! - misters Pikviks izsaucās.

- Jā. Jūs droši vien ievērojāt, kā es par tiem šodien biju norūpējies. Es neticu, ka par naudu var nopirkt vēl otru tādu uzvalku un cepuri, mister Pikvik.

Misters Pikviks apsveica neatvairāmo apģērba gabalu laimīgo īpašnieku par šādu ieguvumu, un misters Pīters Magnuss kādu brīdi, acīm redzot, kavējās pārdomās.

- Viņa ir skaista sieviete, - misters Magnuss sacīja.

- Tiešām? - misters Pikviks atteica.

- Ļoti, - misters Magnuss apgalvoja, - ļoti. Viņa, mister Pikvik, dzīvo apmēram divdesmit jūdžu no šejienes. Es uzzināju, ka viņa būs šeit šo vakaru un rīt visu priekšpusdienu, un ierados, lai izmantotu izdevību. Es, mister Pikvik, domāju, ka viesnīca ir piemērota vieta vientuļas sievietes bildināšanai. Iespējams, ka ceļojumā viņa stiprāk izjutīs savu vientulību nekā mājās. Kā jums liekas, mister Pikvik?

- Es domāju, ka tas ir ļoti iespējams, - šis džentlmenis atbildēja.

- Ludzu piedošanu, mister Pikvik, - misters Pīters Magnuss teica, - bet esmu pēc dabas diezgan ziņkārīgs; kāpēc jūs še esat ieradies?

- Daudz nepatīkamākās darīšanās, ser, - misters Pikviks atsacīja un piesarka, to atcerēdamies. - Es, ser, šeit esmu ieradies, lai celtu atklātībā kādas personas nodevību un viltību, uz kuras taisnīgumu un goda prātu es biju pilnīgi paļāvies.

- Ak kungs! - misters Pīters Magnuss izsaucās. - Tas ir ļoti nepatīkami. Tā, man šķiet, ir kāda lēdija. Vai ne, ko? Viltīgi, mister Pikvik, viltīgi. Labi, mister Pikvik, ser, es ne par ko pasaulē negribētu aizskart jūsu jūtas. Tas ir ļoti sāpīgi, ser, ļoti sāpīgi.

Nekautrējieties no manis, mister Pikvik, ja jūs gribat dot vaļu savām jūtām. Es zinu, ko nozīmē tikt pieviltam, ser; es to esmu pārcietis trīs vai četras reizes.

- Esmu jums ļoti pateicīgs par izrādīto līdzjūtību šinī, pēc jūsu domām, sērīgajā gadījumā, - misters Pikviks sacīja, uzvilkdams savu pulksteni un nolikdams to uz galda, - bet...

- Nē, nē, - misters Pīters Magnuss izsaucās, - ne vārda vairāk, par to ir sāpīgi runāt. Es redzu, es redzu. Cik pulkstenis, mister Pikvik?

- Pāri divpadsmitiem.

- Mīļais dievs, laiks iet gulēt! Tas nekam neder - tāda sēdēšana. Es rīt izskatīšos bāls, mister Pikvik.

Iedomādamies vien tādu nelaimi, misters Pīters Magnuss piezvanīja istabenei, un, kad svītrainā soma, sarkanā soma, ādas cepuru kārba un papīra sainītis bija aiznesti uz viņa guļamistabu, viņš kopā ar lakotu svečturi devās uz vienu mājas galu, kamēr misteru Pikviku un lakotu svečturi pa daudziem līkumotiem gaiteņiem veda uz otru.

- Šī ir jūsu istaba, ser, - istabene teica.

- Ļoti labi, - atbildēja misters Pikviks, apskatīdamies apkārt.

Tā bija pietiekami liela istaba ar divām gultām un liesmojošu kamīnu; visā visumā daudz omulīgāka telpa, nekā mistera Pikvika īsā pazīšanās ar «Lielā Baltā Zirga» iekārtu ļāva sagaidīt.

- Otrajā gultā taču neviens neguļ? - misters Pikviks noprasīja.

- O nē, ser!

- Ļoti labi. Pasakiet manam sulainim, lai viņš rīt pusdeviņos uznes karstu ūdeni un ka šovakar viņš man vairs nebūs vajadzīgs.

- Jā, ser.

Un, novēlējusi misteram Pikvikam labu nakti, istabas meita izgāja, atstādama viņu vienu.

Misters Pikviks nosēdās krēslā pie uguns un iegrima klīstošās pārdomās. Vispirms viņš domāja par saviem draugiem, vēlēdamies zināt, kad ar tiem satiksies; tad viņa domas pievērsās misis Martai Bārdlai un no šīs lēdijas, dabiski, aizklīda uz Dodsona un Foga netīro kantori. No Dodsona un Foga tās pa tangenti ielidoja pašā centrā stāstam par savādo klientu un tad atgriezās pie «Lielā Baltā Zirga» Ipsvičā, būdamas vēl pietiekami skaidras, lai misters Pikviks saprastu, ka viņš iemieg. Tāpēc viņš piecēlās un sāka izģērbties, kad atcerējās, ka atstājis savu pulksteni lejā uz galda.

Šo pulksteni misters Pikviks bija sevišķi iemīlējis, jo bija to nēsājis savas vestes pavēnī daudz vairāk gadu, nekā mēs patlaban jūtamies aicināti pieminēt. Misteram Pikvikam nekad nebija pat prātā ienācis, ka iespējams aizmigt, nedzirdot tā kluso tikšķēšanu zem spilvena vai futrālī virs galvas. Tā kā bija jau krietni vēls un viņam negribējās šai nakts stundā zvanīt, viņš uzģērba svārkus, ko nupat bija novilcis, un, paņēmis rokā lakoto svečturi, klusiņām kāpa lejā.

Jo zemāk misters Pikviks nokāpa, jo vairāk pakāpienu likās vēl priekšā, un, kad viņš, nokļuvis kādā šaurā gaitenī, jau sāka sevi apsveikt ar ierašanos apakšstāvā, viņa izbrīna pilnajām acīm atkal un atkal parādījās jaunas kāpnes. Beidzot viņš sasniedza vestibilu ar akmens grīdu, ko atcerējās redzējis, mājā ienākot. Viņš izpētīja gaiteni pēc gaiteņa, ieskatījās istabā pēc istabas un pēdīgi, kad izmisumā jau gribēja beigt meklēšanu, atvēra tās istabas durvis, kurā bija pavadījis vakaru, un uz galda ieraudzīja savu pazudušo īpašumu.

Misters Pikviks triumfēdams satvēra pulksteni un devās atpakaļ uz guļamistabu.

Bet, ja jau viņa ceļš uz apakšstāvu bija tik grūts un maldu pilns, tad atceļš bija nesalīdzināmi sarežģītāks. Visos iespējamos virzienos bija redzamas durvju rindas, ko greznoja visāda veida, fasona un izmēra zābaki. Reižu divpadsmit viņš lēni pagrieza rokturus guļamistabu durvīm, kas atgādināja viņējās, bet vienmēr no iekšpuses īgns sauciens «kas, pie velna, tur?» vai «ko jūs te meklējat?» lika viņam uz pirkstgaliem zagties prom tik tiešām apbrīnojamā ātrumā. Viņš jau bija tuvu izmisumam, kad viņa uzmanību pievilka kādas atvērtas durvis. Viņš paskatījās iekšā. Beidzot īstā! Tur bija abas gultas, kuru novietojumu viņš ļoti labi atcerējās, un kamīnā vēl dega uguns.

Svece, jau tad ne visai gara, kad viņš to saņēma, bija izdegusi, viņam maldoties pa garajiem gaiteņiem, un izdzisa, līdzko viņš aizvēra durvis.

«Nekas,» misters Pikviks sacīja sev, «izģērbties varu tikpat labi pie kamīna gaismas.»

Gultas stāvēja katra savā pusē durvīm, un starp katru gultu un sienu bija šaura ejiņa, kas noslēdzās ar pītu krēslu un bija pietiekoši plata, lai gulētājs vai gulētāja varētu iekāpt gultā un izkāpt no tās pa šo pusi, ja viņam vai viņai tā liktos ērtāk.

Rūpīgi aizvilcis gultas ārpuses aizkarus, misters Pikviks apsēdās pītajā krēslā un bez steigas noāva kurpes un getras. Tad viņš novilka un kārtīgi salocīja savus svārkus, vesti un kaklautu un, nesteidzīgi uzlicis pušķaino naktscepuri, nostiprināja to uz galvas, sasiedams zem zoda saitītes, kas vienmēr bija piešūtas pie šī viņa apģērba gabala. Šai brīdī viņam ienāca prātā, cik nejēdzīgi nupat bija alojies. Atsēdies pītajā krēslā, misters Pikviks tik sirsnīgi pats par sevi nosmējās, ka katram saprātīgam cilvēkam būtu bijis liels prieks vērot viņa smaidu apņemto seju, kas staroja zem naktscepures.

- Tas ir pats labākais joks, - misters Pikviks sacīja, smaidīdams tik sirsnīgi, ka gandrīz pārrāva naktscepures saitītes, - tas ir pats labākais joks, kādu es jebkad esmu dzirdējis, ka es šai mājā apmaldījos un klīdu pa kāpnēm. Jautri, jautri, tiešām jautri.

Misters Pikviks pasmaidīja vēl sirsnīgāk nekā iepriekš un, būdams vislabākajā omā; gribēja turpināt izģērbšanos, kad viņu pilnīgi negaidot kaut kas iztraucēja, proti, istabā ienāca kāda persona ar sveci un, aizslēgusi durvis, piegāja pie naktsgaldiņa un nolika sveci uz tā.

Smaids, kas rotājās mistera Pikvika sejā, acumirklī pārvērtās par neizmērojama izbrīna vaibstu. Šī persona, lai kas tā arī būtu, ienāca tik piepeši un tik klusi, ka misters Pikviks nepaspēja ne iesaukties, ne viņu aizkavēt. Kas tā varēja būt?

Laupītājs? Kāds ļaundaris, kas varbūt bija redzējis viņu nākam augšup pa kāpnēm ar skaistu pulksteni rokā? Ko viņam darīt?

Vienīgais veids, kā misters Pikviks varēja paskatīties uz noslēpumaino apmeklētāju ar vismazākajām briesmām tikt ievērotam, bija ielīst gultā un paglūnēt otrā malā pa priekškaru starpu. Tātad viņš ķērās pie šī manevra. Rūpīgi saturēdams priekškarus ar roku, tā ka varēja redzēt tikai viņa seju un naktscepuri, uzlicis brilles, viņš sadūšojās un paskatījās ārā.

Misters Pikviks gandrīz paģība aiz šausmām un apjukuma. Pie spoguļa stāvēja lēdija pusmūža gados ar dzelteniem sprogu papīrīšiem matos un cītīgi strādāja ar susekli. Lai nu kā šī lēdija pusmūža gados, kura, acīm redzot, nekā nenojauta, bija nokļuvusi šai istabā, taču bija pilnīgi skaidrs, ka viņa te domāja palikt pa nakti, jo bija ienesusi niedres sveci[2] ar abažūru un, izrādīdama slavējamu piesardzību pret uguns briesmām, novietojusi to mazgājamā bļodā uz grīdas, kur tā staroja kā gigantiska bāka ārkārtīgi mazā ūdens platībā.

«Dievs, apžēlojies,» misters Pikviks nodomāja, «kādas šausmas!»

- Khem! - lēdija noklepojās, un misters Pikviks ierāva galvu aiz priekškariem tik ātri kā automāts.

«Nekad es neesmu piedzīvojis kaut ko tik briesmīgu,» domāja nabaga misters Pikviks, un uz viņa naktscepures parādījās aukstas sviedru lāses. «Nekad. Tas ir drausmīgi.»

Taču bija pilnīgi neiespējami apspiest dedzīgo vēlēšanos redzēt, kas notiks tālāk.

Tādēļ mistera Pikvika galva atkal izlīda no aizkariem.

Stāvoklis bija kļuvis vēl ļaunāks. Pusmūža lēdija bija beigusi kārtot matus, rūpīgi paslēpusi tos muslīna naktscepurē ar šauru mežģīņu maliņu un domīgi skatījās ugunī.

«Stāvoklis kļūst draudošs,» misters Pikviks prātoja. «Es nevaru pieļaut, ka tas tā turpinās. Spriežot pēc šīs lēdijas izturēšanās, ir skaidrs, ka es būšu ienācis nepareizā istabā. Ja es iesaukšos, viņa sacels kājās visu māju, bet, ja es palikšu šeit, sekas būs vēl briesmīgākas.»

Gluži lieki sacīt, ka misters Pikviks bija viens no viskautrīgākajiem un smalkjūtīgākajiem mirstīgajiem. Pat iedoma, ka naktscepurē būtu jāparādās lēdijai, viņu pilnīgi satrieca, bet viņš bija sasējis šīs sasodītas saitītes mezglā un, dari ko darīdams, nevarēja to noņemt. Taču atklāt sevi vajadzēja. Bija tikai vēl viens citāds veids, kā to izdarīt. Viņš pilnīgi paslēpās aiz priekškariem un ļoti skaļi izsaucās:

- Khe-hem!

Ka šī negaidītā skaņa lika lēdijai satrūkties, bija skaidrs no tā, ka viņa uzgrūdās uz sveces abažūra, bet tikpat skaidrs bija arī tas, ka viņa to galu galā noturējusi par iedomu, jo, kad misters Pikviks, pārliecināts, ka viņa paģībusi un guļ sastingusi aiz bailēm, iedrošinājās atkal paskatīties, viņa tāpat kā agrāk domīgi skatījās ugunī.

«Pavisam neparasta sieviete,» domāja misters Pikviks, atkal paslēpdamies.

- Khe-hem!

Šīs pēdējās skaņas, tik līdzīgas tām, ar kurām, kā teikas vēstī, niknais milzis Blanderbors parasti darījis zināmu, ka laiks klāt galdu, bija pārāk skaidri dzirdamas, lai tās atkal noturētu par iedomām.

- Žēlīgais tēvs! - pusmūža lēdija iesaucās. - Kas tas?

- Tas ir... tas ir... tikai kāds džentlmenis, kundze, - misters Pikviks aiz aizkariem ieteicās.

- Džentlmenis! - lēdija šausmās iebrēcās.

«Visam beigas!» misters Pikviks nodomāja.

- Svešs vīrietis! - lēdija spiedza.

Vēl mirklis - un visa māja būtu kājās. Lēdijas apģērbs nošvīkstēja, viņai metoties uz durvīm.

- Kundze! - misters Pikviks izsaucās, galīgā izmisumā izgrūzdams galvu no priekškariem. - Kundze!

Lai gan misters Pikviks bija izbāzis galvu bez kāda noteikta mērķa, šai rīcībai tūliņ bija labi panākumi. Lēdija, kā mēs jau norādījām, bija tuvu durvīm. Viņai tikai vajadzēja pa tām iziet, lai sasniegtu kāpnes, un, bez kādām šaubām, viņa to jau būtu izdarījusi, ja mistera Pikvika naktscepures piepešā parādīšanās nebūtu lēdiju aizdzinusi atpakaļ istabas vistālākajā stūrī, kur viņa stāvēja un kā neprātīga uzlūkoja misteru Pikviku, kamēr misters Pikviks savukārt tāpat skatījās uz viņu.

- Nelieti! - lēdija izsaucās, aizklādama seju ar rokām. - Ko jūs te meklējat?

- Nekā, kundze, it nekā, kundze, - misters Pikviks nopietni atteica.

- Nekā? - lēdija vaicāja, paceldama acis.

- Nekā, kundze, goda vārds, - misters Pikviks apliecināja, tik enerģiski mādams ar galvu, ka viņa naktscepures pušķis sāka lēkāt. - Kundze, esmu gatavs vai zemē iegrimt, cik neērti man naktscepurē uzrunāt lēdiju (lēdija steigšus norāva savējo), bet es to nevaru noņemt, kundze (pierādīdams savu vārdu patiesību, misters Pikviks to spēcīgi paraustīja). Es tagad skaidri redzu, kundze, ka esmu kļūdījies, domādams, ka šī ir mana guļamistaba. Es te nebiju uzturējies vēl ne piecas minūtes, kundze, kad jūs piepeši ienācāt.

- Ja šis neticamais stāsts tiešam ir patiess, ser, - lēdija sacīja, skaļi šņukstēdama, - jūs tūliņ aiziesit.

- Jā, kundze, ar lielāko prieku, - misters Pikviks atbildēja.

- Tūliņ, ser! - lēdija pavēlēja.

- Protams, kundze, - misters Pikviks steidzīgi sacīja. - Protams, kundze. Man... man... ļoti žēl, kundze, - teica misters Pikviks, parādīdamies pie gultas kājgaļa, - ka negribot esmu sacēlis tādu uztraukumu un nemieru; ļoti nožēloju, kundze.

Lēdija rādīja uz durvīm. Šajā brīdī, ļoti grūtos apstākļos, skaistā kārtā izpaudās kāda lieliska mistera Pikvika rakstura īpašība. Lai gan viņš steigā bija uzlicis cepuri uz naktscepures kā veco laiku naktssardze, lai gan viņš nesa kurpes ar getrām rokā un svārkus ar vesti padusē, nekas neļāva viņam aizmirst iedzimto pieklājību.

- Man ļoti žēl, kundze, - misters Pikviks atkārtoja, visai zemu paklanīdamies.

- Ja tas tā ir, ser, jūs tūliņ atstāsit šo istabu, - lēdija attrauca.

- Nekavējoties, kundze, šo pašu brīdi, kundze, - misters Pikviks teica, atvērdams durvis, pie kam ar skaļu troksni nokrita zemē abas kurpes.

- Es ceru, kundze, - misters Pikviks turpināja, paceldams kurpes un pagriezdamies, lai vēlreiz paklanītos, - es ceru, kundze, ka mana neaptraipītā reputācija un dziļā cieņa, ko es jūtu pret jūsu dzimumu, zināmā mērā noderēs par nelielu attaisnojumu šim...

Taču, pirms misters Pikviks paspēja nobeigt šo teikumu, lēdija izgrūda viņu gaitenī un aizslēdza un aizbultēja durvis.

Lai cik pamatoti misters Pikviks varēja sevi apsveikt par tik laimīgu izglābšanos no nesenās nepatīkamās situācijas, viņa tagadējais stāvoklis nekādā ziņā nebija apskaužams. Viņš pilnīgi viens atradās svešas mājas gaitenī, pie tam nakts vidū un tikai pa pusei apģērbies; nebija ko domāt, ka viņš pilnīgā tumsā varēs atrast ceļu uz istabu, ko nekādi nebija spējis sameklēt ar sveci rokā; un, ja viņš savos nesekmīgajos mēģinājumos saceltu kaut mazāko troksni, bija ļoti iespējams, ka kāds modrīgs ceļotājs uz viņu izšautu un varbūt pat nogalinātu viņu. Viņam nebija citas izejas kā palikt tur, kur atradās, līdz dienas gaismai. Tāpēc, aiztaustījies dažus soļus pa gaiteni un sev par ārkārtīgu izbīli vairākkārt klupis pār apavu pāriem, misters Pikviks notupās kādā sienas nišā, lai filozofiskā mierā gaidītu rītu.

Taču viņam nebija nolemts piedzīvot vēl šo pacietības pārbaudi, jo nebija viņš vēl necik ilgi nosēdējis savā tagadējā paslēptuvē, kad viņam par neizsakāmām šausmām gaiteņa galā parādījās kāds vīrs, nesdams sveci. Tomēr viņa šausmas piepeši pārvērtās priekā, kad viņš pazina sava uzticamā sulaiņa stāvu. Tas tiešām izrādījās misters Semjuels Vellers, kas līdz šai vēlajai stundai bija nosēdējis, runādamies ar zābaku tīrītāju, kurš gaidīja pastu, un patlaban devās pie miera.

- Sem, - misters Pikviks izsaucās, pēkšņi nostādamies viņam priekšā, - kur ir mana guļamistaba?

Misters Vellers uzskatīja savu kungu ar visizteiksmīgāko pārsteigumu, un tikai pēc tam, kad jautājums bija trīs reizes atkārtots, viņš apgriezās un gāja pa priekšu uz ilgi meklēto istabu.

- Sem, - misters Pikviks noteica apguldamies, - šonakt man atgadījās visneparastākā kļūdīšanās, kāda jebkad dzirdēta.

- Ļoti iespējams, ser, - sausi atbildēja misters Vellers.

- Bet to es esmu nolēmis, Sem, - misters Pikviks turpināja, - ka pat tad, ja man nāktos šai mājā nodzīvot pusgadu, es nekad vairs nemēģinātu staigāt pa to viens pats.

- Tas ir pats gudrākais lēmums kādu jūs var pieņemt, ser, - misters Vellers atbildēja. - Jums, ser, vajdzīgs kāds, kas jūs pieskata, kad jūsu prāts aizgājs ciemos.

- Ko jūs ar to domājat, Sem? - misters Pikviks vaicāja.

Viņš piecēlās gultā sēdus un izstiepa roku, it kā gribētu vēl ko sacīt, bet piepeši apklusa, aizgriezās un novēlēja savam sulainim «labu nakti».

- Ar labu nakti, ser, - misters Vellers atbildēja.

Izgājis aiz durvīm, viņš apstājās, pakratīja galvu, pagāja gabaliņu, apstājās, notīrīja sveci, atkal pakratīja galvu un pēdīgi devās lēnām uz savu istabu, acīm redzot nogrimis visdziļākajās domās.

1 - Metodistu ordenis. - Vellers vecākais nosauc metodistu sektu par «ordeni» izsmiekla pēc. Dikenss «Pikvikā» devis metodistu «baznīcas» mācītāju un draudzes locekļu griezīgi satīriskus portretus. Šo sektu XVIII gs. vidū nodibināja anglikānis Džons Veslijs cīņai pret racionālismu un par svēto rakstu autoritātes pacelšanu. Šī sekta tūdaļ izvērtās par liekulīgas svētulības balstu, tā izraisīdama Rietumu progresīvo rakstnieku skarbi negatīvu novērtējumu.

2 - Niedres svece - tauku svece ar dakti no niedres serdes; tāda svece dega ļoti tumši.

XXIII NODAĻA

kurā misters Semjuels Vellers sāk enerģiski gatavoties revanša mačam ar misteru Troteru

Mazā istabiņā netālu no zirgu staļļa agri no rīta pēc mistera Pikvika piedzīvojuma ar pusmūža lēdiju, kam matos bija dzelteni sprogu papīrīši, sēdēja misters Vellers seniors, gatavodamies ceļojumam uz Londonu. Viņš sēdēja pozā, kas bija ļoti izdevīga viņa portreta uzgleznošanai.

Ir ļoti iespējams, ka kādā agrākā dzīves posmā mistera Vellera profilu bija veidojušas drošas un noteiktas līnijas. Tomēr viņa seja bija izplūdusi aiz labas dzīves un tieksmes nodoties miermīlīgai apcerei un vaigi bija tik tālu pārsnieguši tiem sākotnēji nospraustās robežas, ka tad, ja viņa seju neuzskatīja tieši no priekšas, grūti bija paredzēt kaut ko vairāk par ļoti sarkana deguna pašu galiņu. Zods tā paša iemesla dēļ bija ieguvis to cienīgo un iespaidīgo izskatu, kādu parasti raksturo, liekot šīs izteiksmīgās sejas daļas nosaukumam priekšā vārdu «divkāršs»; un viņa sejas krāsu veidoja tas īpatnējais krāsu sajaukums, kāds atrodams tikai pie viņa profesijas džentlmeņiem un pusizceptas vēršgaļas. Ap kaklu viņam bija spilgti sarkana ceļa šalle, kas tik labi pieskaņojās zodam, ka bija grūti atšķirt vienas krokas no otrām. Virs tās viņš valkāja garu vesti ar platām, iesarkanām svītrām un virs vestes platus, zaļus svārkus, rotātus ar lielām misiņa pogām, no kurām tās divas, kas greznoja viduci, bija tik tālu viena no otras, ka neviens cilvēks nekad nebija redzējis tās abas vienā laikā.

Viņa mati, īsi, taisni un melni, bija tikko redzami zem zemās, brūnās cepures platās malas. Kājas bija ietērptas īsās korda biksēs un zābakos ar krāsainiem atlokiem, un pie platās jostas vaļīgi nokarājās vara pulksteņķēde ar tā paša materiāla zīmogu un atslēgu galā.

Mēs sacījām, ka misters Vellers gatavojas ceļojumam uz Londonu, proti, iestiprinājās. Uz galda viņam priekšā atradās kauss alus, gabals aukstas vēršga]as un ļoti iespaidīga izskata maizes klaips, starp kuriem viņš sadalīja savu labvēlību, stingri bezpartejiski veltījot katram pēc kārtas. Viņš patlaban bija nogriezis varenu riecienu no pēdējā, kad, izdzirdis kādu ienākam istabā, pacēla galvu un ieraudzīja savu dēlu.

- Mbrīt, Semmij! - tēvs sacīja.

Dēls piegāja pie alus kausa un, zīmīgi pamājis tēvam ar galvu, atbildes vietā iedzēra garu malku.

- Tu gan var sūkt, Semmij, - misters Vellers vecākais ieminējās, ielūkodamies kausā, kad viņa pirmdzimtais to bija nolicis atpakaļ pustukšu. - No tevs būtu iznācs varens austeris, ja tu būtu par tādu piedzims.

- Jā, es uzdrīkstas sacīt, ka būtu gan prāts sev sagādāt pieklājīgu iztiku - atbildēja Sems, sparīgi ķerdamies pie aukstās vēršgaļas.

- Man ļoti nepatīkas, Semmij, - teica vecākais misters Vellers, pirms dzeršanas saskalodams alu, aprakstot ar kausu nelielus aplīšus. - Man ļoti nepatīkas Semmij, dzirdēt no tavas mutes, ka tu ir ļāvs šitam mīkleņogu vīram sev piemuļķot. Vēl trīs dienas atpakaļ es allažiņ domāju, ka vārdi «Vellers» un «piemuļķots» nekad nesaderēs kopā... nekad, Semmij.

- Protams, izņemot gadījumu ar kādu no atraitnēm, - Sems atteica.

- Atraiknes, Semmij, - atbildēja misters Vellers, kam nedaudz pārmainījās sejas krāsa, - atraiknes ir izņēmumi no katra likuma. Es ir dzirdējs, cik daudz parastu sieviešu vajgoties, lai kādu piemuļķotu tā, kā to var izdarīt viena atraikne. Es domāju, ka divdesmit piecAs, bet skaidri nezinu, vai nav vairāk.

- Nav slikti sacīts, - Sems atzina.

- Bez tam, - misters Vellers turpināja, neievērodams šo piezīmi, - tā ir pavisam cita lieta. Zini, Semmij, kā teica advokāts, aizstāvēdams džentlmeni, kas, jautrā prātā būdams, vienmēr dauzīja sievu ar krāsns kruķi. «Un galu galā, milord,» viņš saka, «tā ir piedodama vājība.» To es tev saku, Semmij, attiecībā uz atraiknēm, un tu pats to teiks, kad būs tik vecs kā es.

- Es zin gan, ka man vajadzē būt gudrākam, - Sems teica.

- Vajdzējās būt gudrākam! - misters Vellers atkārtoja, uzsizdams dūri uz galda. -

Vajdzējās būt gudrākam! Es zin kādu puisi, kam nebij ne puses, ne ceturtās daļas tavas izglītības - kas pat ne sešus mēnešus nav gulējs uz tirgus laukumiem - un kas tomēr būtu kaunējies šitā iekrist, kaunējies, Semmij.

Jūtu satraukumā, ko radīja šīs mokošās pārdomas, misters Vellers piezvanīja un pasūtīja jaunu kausu alus.

- Labi, par to tagad nav ko runāt, - Sems sacīja. - Tas ir padarīts, un tur nekā nevar līdzēt, un tas ar ir mierinājums, kā vienmēr saka Turcijā, kad nocirtuši galvu ne tam cilvēkam, kam vajdzēja. Tagad ir mana kārta, tētuk, un, tiklīdz mans nogrābs šito Troteru, mans viņam parādīs.

- Es ceru, Semmij, ka tu to izdarīs, es ceru, - misters Vellers atbildēja. - Uz tavām veselībām, Semmij, un kaut tu drīz nomazgātu to kaunu, ar ko tu ir aptraipījs mūsu dzimtas vārdu.

Uzsaucis šo tostu, misters Vellers ar vienu malku izdzēra vismaz divas trešdaļas no atnestā kausa un pasniedza to dēlam, lai tas rīkotos ar atlikušo, ko tas nekavējoties darīja.

- Un tagad, Semmij, - teica misters Vellers, paskatīdamies lielajā sudraba pulkstenī, kas karājās vara ķēdes galā. - Tagad man laiks būt kantorī, jāsaņem ceļazīme un jāredz, kā pielādē karieti, jo karietes, Semmij, ir tikpat kā lielgabali - tās jāpielādē ļoti rūpīgi, pirms laiž vaļā.

Par šo tēvišķīgo un profesionālo joku misters Vellers juniors pasmaidīja dēla smaidu. Viņa cienījamais tēvs turpināja svinīgā balsī: - Es tevi tagad atstās, Semivel, mans dēls, un neviens nevar pateikt, kad es atkal tevi redzēs. Varbūtiņās tava pamāte mani pievārēs, vēl var atgadīties arī daudz kas cits, pirms tu atkal kaut ko dzirdēs par slaveno misteru Velleru no «Skaistās Mežones». Dzimtas gods tagad dikti atkarājas no tevis, Semivel, un es ceru, ka tu tam kauna nedarīs. Kas attiecas uz visiem labas uzvešanās smalkumiem, es zin, ka var palaisties uz tevs tikpat labi kā pats uz sevs.

Tad nu man atlicies tikai vēl viens mazs padomiņš, ko tev sacīt. Ja tev kādreiz būs pāri piecdesmitiem un tu sagribēsies kādu apprecēt - vienalga, ko, - tad tūliņās ieslēdzies savā istabā, ja tev tāda būs, un uz vietas indējies nost. Pakārties ir prasti, tāpēc par to nav ko runāt. Indējies nost, Semivel, mans dēls, indējies nost, un vēlāk tu par to būs priecīgs.

Teikdams šos aizgrābjošos vārdus, misters Vellers cieši noskatījās uz dēlu un, lēnām apgriezdamies uz papēža, aizgāja.

Kad tēvs bija aizgājis, misters Semjuels Vellers domīgā noskaņā, ko bija radījuši šie vārdi, izgāja no «Lielā Baltā Zirga» un, dodamies uz Sentklementa baznīcas pusi, centās izkliedēt savu melanholiju, klīstot pa tās senatnīgo apkārtni. Laiciņu tā klaiņojis, viņš nonāca kādā vientuļā vietā - tā izskatījās kā solīdas mājas pagalms, - no kuras, kā viņš atklāja, nebija citas izejas kā vienīgi tā, pa kuru. viņš bija ienācis. Viņš jau gribēja doties atpakaļ. kad pēkšņa parādība lika viņam pēkšņi sastingt uz vietas, un par šīs parādības dabu un raksturu mēs tagad pastāstīsim.

Misters Semjuels Vellers, nogrimis dziļās domās, šad un tad bija paskatījies uz vecajiem sarkano ķieģeļu namiem, pamirkšķinādams ar acīm vienai otrai brašai kalponei, kas atvilka priekškarus vai attaisīja kādu guļamistabas logu, kad pagalma dibenā atvērās zaļi dārza vārti un kāds vīrs, no turienes iznācis, ļoti rūpīgi atkal aizdarīja zaļos vārtus un žigli nāca tieši uz to vietu, kur stāvēja misters Vellers.

Ja mēs to aplūkojam kā atsevišķu faktu, kas nav saistīts ne ar kādiem blakus apstākļiem, tad tajā nebija nekā sevišķa, tāpēc ka daudzās pasaules daļās cilvēki iznāk no dārziem, aizver zaļus vārtus un pat dodas ātri prom, nepievelkot sev īpašu sabiedrības ievērību. Tāpēc ir skaidrs, ka vai nu šī vīra izskats, vai viņa izturēšanās, vai tie abi kopā bija tādi, kas piesaistīja mistera Vellera sevišķu uzmanību. Vai tas tā bija vai nebija, to mēs atstāsim lasītāja izlemšanai, kad būsim patiesīgi attēlojuši minētās personas uzvešanos.

Kad šis vīrs bija aizvēris zaļos vārtus, viņš, kā mēs jau divreiz esam teikuši, ātriem soļiem nāca pa pagalmu, bet, tikko ieraudzīja misteru Velleru, viņš sastomījās un apstājās, it kā mirkli nezinātu, kādu ceļu izvēlēties. Tā kā zaļie vārti aiz viņa bija aizvērti un citas izejas nebija kā tikai tā, kas atradās priekšā, viņam nevajadzēja daudz laika, lai saprastu, ka projām tikt var, vienīgi ejot garām misteram Semjuelam Velleram. Tāpēc viņš, cieši skatīdamies uz priekšu, sāka ātri soļot. Visdīvainākais bija tas, ka šis vīrs sašķobīja savu seju visšausmīgākajās un pārsteidzošākajās grimasēs, kādas jebkad redzētas. Dabas veidojums nekad nav ticis paslēpts zem tik ārkārtīgi veikla maskojuma, kādu šis vīrs vienā mirklī bija uzlicis savai sejai.

«Nu,» misters Vellers teica pie sevis, kad vīrs pienāca tuvāk. «Tas ir ļoti savādi. Es būtu varējs vai zvērēt, ka tas ir viņš.»

Vīrs pienāca vēl tuvāk, un viņa seja pieņēma vēl briesmīgāku izteiksmi.

«Es varētu apzvērēt, ka tie ir tie paši melnie mati un mīkleņogu svārki,» prātoja misters Vellers, «bet šādu seju es nekad agrāk nav redzējs.»

Kad misters Vellers to pasacīja, nācēja vaibsti kļuva tiešām pārdabiski atbaidoši.

Viņam tomēr vajadzēja iet Semam ļoti tuvu garām, un šī džentlmeņa pētījošais skatiens zem visām riebīgajam grimasēm ieraudzīja kaut ko pārāk līdzīgu mistera Džoba Trotera mazajam actiņām, lai varētu kļūdīties.

- Ēi jūs, ser! - Sems nikni uzsauca. Svešinieks apstājās.

- Ēi jūs! - Sems atkārtoja vēl skarbāk.

Vīrs ar drausmīgo seju ārkārtīgi pārsteigts paskatījās pagalmā atpakaļ un uz priekšu, un māju logos - visur, tikai ne uz Semu Velleru, - un spēra atkal soli uz priekšu, kad viņu no jauna apstādināja atkārtots sauciens.

- Ēi jūs tur, ser! - uzsauca Sems trešo reizi.

Šoreiz vairs nevarēja izlikties, ka nesaprot, no kurienes balss nāk, tāpēc svešinieks, kam citas izejas nebija, beidzot paskatījās Semam Velleram tieši sejā.

- Nekas nelīdzēs, Džob Troter, - Sems teica. - Pietiks. Netais blēņas! Jūs nav tik glīts, lai varētu tā ar savu skaistumu mētāties. Novieto savas acis atpakaļ īstajās vietās, vai ar es jums tas pavisam izdauzīs. Dzirž ar?

Tā kā misters Vellers, acīm redzot, bija noskaņots pārvērst savus vārdus darbos, misters Troters atļāva sejai pieņemt dabisko izteiksmi un tad, priekā saukdamies, izsaucās:

- Ko es redzu? Misters Vokers!

- Ā, - Sems atbildēja. - Jums laikam ļoti liels prieks mani satikt?

- Prieks! - Džobs Troters iesaucās. - Ak mister Voker, ja jūs zinātu, kā es ilgojos jūs satikt! Tas ir par daudz, mister Voker, es to nevaru izturēt, patiešām nevaru.

Un, šos vārdus teicis, misters Troters prieka ekstāzē izplūda asarās un cieši apskāva mistera Vellera plecus, piespiezdams viņa rokas pie auguma.

- Vācas! - Sems uzkliedza, ļoti sašutis par šo rīcību un veltīgi pūlēdamies izrauties no sajūsminātā paziņas apkampiena. - Vācas, kad es jums saka! Ko jūs te brēc man virs galvas, jūs ugunsdzēsēju pumpis?

- Tāpēc, ka es priecājos, jūs redzot, - Džobs Troters atbildēja, pamazām atlaizdams misteru Velleru, līdzko vairs nelikās, ka tas sāks kautiņu. - O, mister Voker, tas ir par daudz!

- Par daudz! - Sems attrauca. - Es ar domā, ka tas ir par daudz! Nu, ko jūs man teiks?

Misters Troters neatbildēja, jo patlaban sparīgi strādāja ar mazo sārto kabatas lakatiņu.

- Kas jums ir ko teikt, pirms es jums norauj galvu? - draudoši atkārtoja misters Vellers.

- Kā! - misters Troters izsaucās nevainīgā izbrīnā.

- Kas jums ir ko teikt?

- Man, mister Voker!

- Nesauciet mani par Vokeru, mans vārds ir Vellers, jūs to labi zin. Kas jums ir ko teikt?

- Lai dievs jūs pasargā, mister Voker - Veller, es gribēju teikt... daudz kas ko sacīt, ja jūs atnāktu kaut kur, kur mēs varētu ērti parunāt. Ja jūs zinātu, kā es pēc jums esmu ilgojies, mister Veller...

- Briesmīgi, ko, man šķiet! - Sems sausi atcirta.

- Ļoti, ser, ļoti, - misters Troters apgalvoja, nepakustinādams ne vaibsta. - Bet dodiet roku, mister Veller!

Sems dažus mirkļus uzlūkoja savu sarunas biedru un tad, kā pēkšņas iedomas mudināts, paklausīja lūgumam.

- Kā klājas jūsu mīļajam, labajam kungam? - Džobs Troters apvaicājās, kad viņi gāja projām. - O, viņš ir cienījams džentlmenis, mister Veller! Es ceru, ser, ka viņš tai briesmīgajā naktī nesaaukstējās.

Kad Džobs Troters to sacīja, viņa acīs uz mirkli parādījās ļoti viltīga izteiksme, kas lika mistera Vellera dūrei ciešāk sažņaugties, un viņš dega aiz vēlēšanās pārbaudīt Džoba Trotera ribu stiprumu. Sems tomēr savaldījās un atbildēja, ka viņa kungs jūtoties lieliski.

- Ak, man tāds prieks, - misters Troters trieca tālāk. - Vai viņš atrodas šeit?

- Un jūsējais? - atbildes vietā jautāja Sems.

- O jā, viņš ir šeit, un man ir sāpīgi sacīt, mister Veller, ka viņš rīkojas vēl ļaunāk nekā agrāk.

- Ak tā? - Sems noteica.

- O, briesmīgi... šausmīgi!

- Kādā internāta skolā?- Sems vaicāja.

- Nē, ne internāta skolā, - atbildēja Džobs Troters ar to pašu viltīgo skatienu, ko Sems bija pamanījis agrāk, - ne internāta skolā.

- Mājā ar zaļajiem vārtiem? - Sems taujāja, cieši uzskatīdams savu sarunu biedru.

- Nē, nē..- tur ne, - Džobs attrauca ar viņam neparastu steigu, - tur ne.

- Ko ta jūs tur darīja? - noprasīja Sems ar asu skatienu. - Varbūt nejauši nokļuva aiz tiem vārtiem?

- Nu, mister Veller, - Džobs atbildēja, - man nav nekas pretī atklāt jums manus mazos noslēpumus, tāpēc ka mēs, pirmo reizi tiekoties, tik ļoti sadraudzējāmies. Jūs atceraties, cik patīkami mēs pavadījām to rītu?

- Kā ne, - Sems nepacietīgi atsaucās. - Atceros. Nu un?

- Labi, - Džobs atbildēja, runādams ļoti apdomīgi un klusā balsī, kā cilvēks, kas uztic svarīgu noslēpumu. - Tai mājā ar zaļajiem vārtiem, mister Veller, ir daudz apkalpotāju.

- No skata man ar tā liktos, - Sems piebilda.

- Jā, - turpināja misters Troters, - un to starpā ir kāda virēja, mister Veller, kas iekrājusi mazliet naudas un vēlas, ja vien varēs dzīvē tā iekārtoties, atvērt mazu sīkpreču veikaliņu.

- Jā?

- Jā, mister Veller. Nu jā, ser, es viņu sastapu baznīcā, kuru es apmeklēju... ir tāda ļoti jauka, maza baznīciņa šai pilsētā, mister Veller, kur dzied no ceturtā garīgo dziesmu krājuma, ko es parasti nēsāju sev līdzi, maza grāmatiņa, kuru jūs varbūt esat redzējuši man rokās... un es ar viņu mazliet iepazinos, mister Veller, un tā starp mums radās tuvākas attiecības, un es uzdrošinos teikt, mister Veller, ka man lemts kļūt par tirgotāju.

- Jā, no jums iznāktu ļoti patīkams tirgotājs, - atbildēja Sems, ar visdziļāko nepatiku iesāņus uzlūkodams Džobu.

- Lielākais labums no tā, mister Veller, - turpināja Džobs, kura acis runājot pildījās asarām, - būs tas, ka es varēšu atstāt savu tagadējo kauna pilno dienestu pie šī ļaunā cilvēka, mister Veller, un veltīt sevi labākai un tikumīgākai dzīvei, kas būtu vairāk piemērota manai audzināšanai.

- Jūs laikam gan ir ļoti labi audzināts, - Sems piemetināja.

- Ak jā, mister Veller, ļoti, - Džobs atbildēja.

Un, atcerēdamies savas šķīstās jaunības dienas, misters Troters izvilka sārto kabatas lakatiņu un bagātīgi lēja asaras.

- Ar jums kopā iet skolā laikam bij ļoti patīkami? - Sems sacīja.

- Tā bija, ser, - Džobs atbildēja, smagi nopūzdamies. - Es biju skolas elks.

- Es par to nebrīnās, - Sems noteica. - Kāds prieks gan par jums bij jūsu laimīgajai mātei.

Dzirdot šos vārdus, misters Džobs Troters iespieda sārtā kabatas lakata stūri vispirms vienas, tad otras acs kaktiņā un sāka bagātīgi liet asaras.

- Kas ar to cilvēku ir? - Sems sašutis sacīja. - Čelsijas[1] ūdensvads pret jums ir tīrais nieks. Kas ta nu atkal jūs tā sakustinājs? Ļauna sirdsapziņa?

- Es nevaru savaldīt savas jūtas, mister Veller, - Džobs teica pēc īsas pauzes. - Padomājiet tikai, manam kungam radās aizdomas pēc sarunas, kas man bija ar jūsu kungu, un tāpēc viņš aizveda mani pasta karietē un, pierunājis jauko jauno lēdiju sacīt, ka viņa par to nekā nezinot, un uzpircis skolas priekšnieci, lai tā darītu to pašu, atstāja jauno lēdiju, lai meklētu labāku izdevību. Ak mister Veller, man jānodreb par to.

- Ak tad tā tas bij? - misters Vellers ieteicās.

- Protams, tā, - Džobs atbildēja.

- Nu labi, - Sems teica, kad viņi bija nonākuši viesnīcas tuvumā, - es grib ar jums drusku parunāt, Džob, tātad, ja jūs nav sevišķi aizņemts, es vēlētos jūs satikt pie «Lielā Baltā Zirga» šovakar tā ap astoņiem.

- Es noteikti atnākšu, - Džobs apsolījās.

- Jā, jūs labāk atnāk gan, - Sems atbildēja ar ļoti izteiksmīgu skatienu, - citādi es varbūt ies jūs meklēt aiz zaļajiem vārtiem, un tad, vai zin, es jums var izgriezt pogas.

- Es noteikti būšu pie jums, ser, - misters Troters apliecināja un, ļoti dedzīgi paspiedis Sema roku, aizgāja.

- Piesargies, Džob Troter, piesargies, - teica Sems, nolūkodamies viņam pakaļ, - citādi tev šoreiz klāsies plāni.

Norunājis šo monologu un noskatījies Džobam pakaļ, kamēr tas vairs nebija redzams, misters Vellers ar lielāko steigu devās uz sava kunga guļamistabu.

- Iet kā pa taukiem, ser, - Sems ziņoja.

- Kas iet kā pa taukiem, Sem? - misters Pikviks vaicāja.

- Es tos atradu, ser, - Sems paskaidroja.

- Ko atradāt?

- To jokupēteri un to skumīgo zelli ar melnajiem matiem!

- Nevar būt, Sem! - misters Pikviks izsaucās ārkārtīgi uztraukts. - Kur viņi ir, Sem, kur viņi ir?

- Kuš, kuš! - atbildēja misters Vellers un, palīdzēdams misteram Pikvikam apģērbties, paskaidroja savu plānu, kā rīkoties.

- Bet kad tam jānotiek, Sem? - misters Pikviks taujāja.

- Visam savs laiks, ser, - Sems atbildēja.

Vai to izdarīja īstajā laikā vai ne, būs redzams vēlāk.

1 - Čelsija - Dikensa laikos liela Londonas priekšpilsēta Temzas ziemeļu krastā.

XXIV NODAĻA

kur misters Pīters Magnuss kļūst greizsirdīgs, bet pusmūža lēdiju pārņem izbailes, kas noved pikvikiešus likuma nagos

Kad misters Pikviks nokāpa istabā, kur viņš un misters Pīters Magnuss bija pavadījuši iepriekšējo vakaru, viņš atrada šo džentlmeni kopā ar lielāko daļu no abu somu, ādas cepuru kārbas un papīra sainīša satura, ko viņš bija izvietojis uz savas personas tā, lai parādītu to vislabākajā gaismā, kamēr pats ļoti satraukts un uzbudināts soļoja šurpu turpu pa istabu.

- Labrīt, ser, - misters Pīters Magnuss teica. - Ko jūs par šo te domājat, ser?

- Tiešām ļoti iespaidīgi, - misters Pikviks atbildēja, ar labsirdīgu smaidu aplūkodams mistera Pītera Magnusa apģērbu.

- Jā, es domāju, ka tam būs savs iespaids, - misters Magnuss apliecināja. - Mister Pikvik, ser, es uzsūtīju augšā savu karti.

- Vai patiesi? - misters Pikviks teica.

- Jā, un apkalpotājs atnesa atbildi, ka viņa mani pieņemšot vienpadsmitos - vienpadsmitos, ser, trūkst vēl tikai ceturtdaļstundas.

- Tas ir ļoti drīz, - misters Pikviks sacīja.

- Jā, ļoti drīz, - atbildēja misters Magnuss, - pārāk drīz, lai būtu patīkami, ko? Mister Pikvik, ser?

- Pašpaļāvība tādos gadījumos ir liela lieta, - misters Pikviks piezīmēja.

- To es ticu, ser, - misters Pīters Magnuss teica. - Es uz sevi ļoti paļaujos, ser. Tiešām, mister Pikvik, es nesaprotu, kāpēc vīrietim šādos gadījumos būtu jābīstas, ser. Kas tad tas ir, ser? Te nav par ko kaunēties; tā ir savstarpēja vienošanas, nekas vairāk. Vīrs vienā pusē, sieva otrā. Tā es uz šo lietu skatos, mister Pikvik.

- Tas ir filozofisks skatījums, - misters Pikviks atbildēja. - Bet brokastis gaida, mister Magnus. Nāciet!

Viņi nosēdās pie brokastīm, taču, neskatoties uz mistera Pītera Magnusa lielību, bija acīm redzams, ka viņš ļoti nervozē, par ko liecināja ēstgribas trūkums, tieksme apgāzt tējas traukus, nedabiski mēģinājumi jokot un nepārvarama dziņa ik pēc sekundes skatījās pulkstenī.

- Hi, hi, hi, - misters Magnuss ķiķināja, tēlodams jautrību un elsdams aiz uztraukuma. - Trūkst tikai divu minūšu, mister Pikvik. Vai esmu bāls, ser?

- Ne visai, - misters Pikviks atbildēja.

Iestājās īsa pauze.

- Piedodiet, mister Pikvik, bet jūs kādreiz esat darījis kaut ko tamlīdzīgu? - misters Magnuss vaicāja.

- Jūs domājat bildināšanu? - misters Pikviks atvaicāja.

- Jā.

- Nekad, - misters Pikviks ļoti sparīgi atbildēja, - nekad.

- Tad jūs nezināt, kā to vislabāk iesākt? - misters Magnuss ieminējās.

- Nu, - misters Pikviks teica, - man varbūt ir par šo lietu savas domas, bet, tā kā es tās nekad neesmu praksē pārbaudījis, man negribētos pamudināt jūs rīkoties pēc tām.

- Es būtu jums ļoti pateicīgs par katru padomu, ser, - misters Magnuss apliecināja, vēlreiz paskatīdamies pulkstenī, kas rādīja jau gandrīz piecas minūtes pāri vienpadsmitiem.

- Labi, ser, - misters Pikviks sacīja ar to dziļo svinīgumu, ar kādu šis lielais vīrs varēja, kad viņam patika, padarīt savus izteicienus tik ļoti iespaidīgus, - es iesāktu, ser, ar nodevu lēdijas skaistumam un izcilajām īpašībām, pēc tam, ser, es pievērstos pats savai mazvērtībai.

- Ļoti labi, - misters Magnuss atzina.

- Mazvērtībai tikai viņas priekšā, ievērojiet, ser, - misters Pikviks turpināja, - jo, lai pierādītu, ka es neesmu pilnīgi mazvērtīgs, ser, es īsi attēlotu savu pagātni un pašreizējo stāvokli. Uz analoģijas pamata es pierādītu, ka katrai citai es būtu ļoti vēlama partija. Pēc tam es plašāk apgaismotu savas mīlestības kvēli un jūtu dziļumu.

Var būt, ka tad es sajustu vēlēšanos satvert viņas roku.

- Jā, es saprotu, - misters Magnuss atsaucās, - tas būtu ļoti svarīgi.

- Tad, ser, - turpināja misters Pikviks, kuru iesildīja paša attēlotā aina, kas pieņēma arvien spilgtākas krāsas, - tad, ser, es nonāktu pie atklāta un vienkārša jautājuma: «Vai jūs gribat kļūt manējā?» Es domāju, ka drīkstu pieņemt, ka pēc tam viņa novērstu galvu.

- Jūs domājat, ka to var uzskatīt par drošu? - misters Magnuss jautāja. - Jo, ja viņa to īstajā laikā neizdarītu, tas radītu apmulsumu..

- Es domāju, ka viņa to darītu, - misters Pikviks apgalvoja. - Pēc tam, ser, es spiestu viņas roku, un es domāju - es domāju, mister Magnus, - ka, to izdarījis un pieņemot, ka nebūtu atsacījuma, es maigi atvilktu kabatas lakatiņu, kuru, kā mana nelielā cilvēku dabas pazīšana liek domāt, lēdija šai brīdī būtu piespiedusi pie acīm, un nozagtu goddevīgu skūpstu. Es domāju, es viņu noskūpstītu mister Magnus, un es pilnīgi noteikti pieņemu, ka, ja šī lēdija vispār būtu nolēmusi kļūt manējā, tad tieši šai brīdī viņa kautrīgi iečukstētu man ausīs jāvārdu.

Misters Magnuss satrūkās, īsu brīdi klusēdams skatījās mistera Pikvika apgarotajā sejā un tad (pulkstenis rādīja desmit minūtes pāri vienpadsmitiem), silti paspiedis viņa roku, ar izmisuma drosmi metās ārā no istabas.

Misters Pikviks bija pagājis dažus soļus uz priekšu un atpakaļ, un pulksteņa mazais rādītājs, sekodams viņa piemēra pirmajai daļai, bija ieradies pie cipara, kas apzīmē pusstundas, kad durvis pēkšņi atvērās. Viņš pagriezās, lai apsveiktu misteru Pīteru Magnusu, bet tā vietā ieraudzīja priecīgo mistera Tapmena seju, paļāvības pilno mistera Vinkla vaigu un apgarotos mistera Snodgrasa vaibstus.

Kamēr misters Pikviks viņus apsveica, istabā ieklupa misters Pīters Magnuss.

- Mani draugi - džentlmenis, par ko es runāju, - misters Magnuss, - misters Pikviks sacīja.

- Jūsu kalps, džentlmeņi, - teica misters Magnuss, acīm redzot ļoti saviļņots, - mister Pikvik, atļaujiet man vienu mirkli ar jums parunāt, ser.

To sacīdams, misters Magnuss ieāķēja rādītāja pirkstu mistera Pikvika pogcaurumā un, ievilkdams viņu kāda loga iedobumā, teica:

- Apsveiciet mani, mister Pikvik, es sekoju jūsu padomam līdz pēdējam burtam.

- Un viss bija pareizi? - misters Pikviks jautāja.

- Bija, ser... labāk vairs nevarētu būt, - misters Magnuss atlaidēja. - Mister Pikvik, viņa ir mana.

- Es apsveicu jūs no visas sirds, - misters Pikviks. sacīja, silti spiezdams sava jaunā drauga roku.

- Jums viņa jāredz, ser, - misters Magnuss izsaucās, - nāciet, esiet tik laipns!

Atvainojiet mūs uz mirkli, džentlmeņi.

Un misters Pīters Magnuss steigšus izvilka misteru Pikviku no istabas. Viņš apstājās gaitenī pie nākamajām durvīm un viegli pieklauvēja.

- Iekšā! - sacīja sievietes balss. Viņi iegāja.

- Mis Viterfīlda, - misters Magnuss teica, - atļaujiet man ar jums iepazīstināt manu sirsnīgo draugu misteru Pikviku. Mister Pikvik, es lūdzu, atļaujiet jūs iepazīstināt ar mis Viterfīldu.

Lēdija atradās otrā istabas galā. Misters Pikviks paklanīdamies izvilka no vestes kabatas brilles un uzlika tās; tikko to izdarījis, misters Pikviks, pārsteigumā iesaukdamies, dažus soļus atkāpās, bet lēdija ar apspiestu spiedzienu paslēpa seju rokās un atkrita krēslā, kamēr misters Pīters Magnuss palika kā sastindzis uz vietas un skatījās no viena uz otru, pie kam viņa seja izteica vislielākās šausmas un pārsteigumu.

Tāda izturēšanās, protams, likās pilnīgi neizskaidrojama; bet lieta tāda, ka, tikko misters Pikviks bija uzlicis savas brilles, viņš tūliņ nākamajā misis Magnusā pazina to lēdiju, kuras istabā viņš tik nepiedodami bija ielauzies iepriekšējā naktī, un, tikko brilles bija krustojušas mistera Pikvika degunu, lēdija tūlīt pazina seju, ko tā bija redzējusi kopā ar visām naktscepures šausmām. Tātad lēdija iespiedzās, bet misters Pikviks sarāvās.

- Mister Pikvik! - misters Magnuss iesaucās galīgi pārsteigts. - Ko tas nozīmē, ser?

Ko tas nozīmē, ser? - misters Magnuss turpināja draudošā, paceltā balsī.

- Ser, - misters Pikviks teica, mazliet sašutis par to, ka misters Pīters Magnuss tik piepeši pārgājis uz pavēles izteiksmi, - es atsakos atbildēt uz šo jautājumu.

- Jūs atsakāties, ser? - misters Magnuss izsaucās.

- Jā gan, ser, - misters Pikviks atbildēja, - bez šīs lēdijas piekrišanas vai atļaujas es atsakos teikt jebko tādu, kas varētu viņu kompromitēt vai modināt viņas krūtīs nepatīkamas atmiņas.

- Mis Viterfīlda, - misters Pīters Magnuss uzstāja, - vai jūs pazīstat šo personu?

- Vai es viņu pazīstu? - vilcinādamās atkārtoja pusmūža lēdija.

- Jā, vai jūs viņu pazīstat; kundze? Es jautāju, vai jūs viņu pazīstat, - misters Magnuss atbildēja lielās dusmās.

- Es viņu esmu redzējusi, - pusmūža lēdija atkārtoja.

- Kur? - misters Magnuss prasīja. - Kur?

- To, - pusmūža lēdija teica, pieceldamas no sēdekļa un novērsdamās. - to es neatklāšu neparko pasaulē.

- Es saprotu jūs, kundze, - teica misters Pikviks, - un cienu jūsu smalkjūtību; es to nekad neatklāšu, uz to varat paļauties.

- Goda vārds, kundze, - teica misters Magnuss, - ņemot vērā attiecības, kādas iestājušās starp mums, jūs izturaties pret šo gadījumu diezgan aukstasinīgi... diezgan aukstasinīgi, kundze.

- Cik cietsirdīgi, mister Magnus! - pusmūža lēdija izsaucās un sāka liet asaras.

- Izsakiet savas piezīmes man, ser, - misters Pikviks iejaucās, - ja kāds ir vainojams, tad tikai es.

- Ā, tikai jūs esat vainīgs, vai ne, ser? - misters Magnuss teica. - Es... es... saprotu, ser. Jūs tagad nožēlojat savu lēmumu?

- Manu lēmumu! - misters Pikviks izsaucās.

- Jūsu lēmumu, ser. O, neblenziet uz mani, ser! - misters Magnuss sacīja. - Es atceros vārdus, ko jūs, ser, sacījāt vakar. Jūs šeit ieradāties, ser, lai atklātu kādas personas nodevību un viltību, uz kuras taisnīgumu un goda prātu jūs bijāt paļāvies.

Nu?

Tad misters Magnuss savilka seju ņirdzīgā smīnā un, noņēmis zaļās brilles - tās viņam greizsirdības lēkmē, iespējams, šķita liekas, - izvalbīja savas mazās actiņas tā, ka bail bija redzēt.

- Nu? - misters Magnuss atkārtoja, un viņa smīns kļuva vēl ņirdzīgāks. - Bet jūs par to atbildēsit, ser.

- Par ko atbildēšu? - misters Pikviks vaicāja.

- Nekas, ser, - misters Magnuss atteica, traukdamies pa istabu uz priekšu un atpakaļ. - Nekas.

Liekas, ka izteicienā «nekas» slēpjas kāda visu aptveroša nozīme, jo mēs neatceramies redzējuši nevienu strīdu uz ielas, teātrī, publiskā vietā vai kaut kur citur, kad šis izteiciens netiktu lietots kā standarta atbilde uz visiem kareivīgajiem jautājumiem. «Vai jūs sevi saucat par džentlmeni, ser?» - «Nekas, ser.» - «Vai es kaut kā apvainoju jauno sievieti, ser?» - «Nekas, ser.» - «Vai jūs gribat, lai jums sadauza galvu pret sienu, ser?» - «Nekas, ser.» Turklāt novērojams, ka šai universālajā «nekas» liekas paslēpts kaut kas apvainojošs, kas uzrunātās personas krūtīs saceļ vairāk sašutuma, nekā to varētu izdarīt visdāsnākais lamu vārdu birums.

Mēs negribam apgalvot, ka šis īsais izteiciens sacēla mistera Pikvika krūtīs tieši tādu sašutumu, kādu tas neizbēgami būtu sacēlis parasta cilvēka krūtis. Mēs tikai atzīmējam faktu, ka misters Pikviks atvēra istabas durvis un strupi izsaucās:

- Tapmen, nāciet šurp!

Tapmens nekavējoties ieradās un izskatījās ārkārtīgi pārsteigts.

- Tapmen, - misters Pikviks teica, - kāds zināmā mērā delikāts noslēpums, kas attiecas uz šo lēdiju, ir par iemeslu domstarpībām, kuras nupat radās starp šo džentlmeni un mani. Ja es jūsu klātbūtnē viņam apgalvoju, ka tas uz viņu neattiecas un ka tam nav nekāda sakara ar viņa darīšanām, tad man, liekas, nav jālūdz jūs ievērot, ka viņš, ja turpinās par to runāt, līdz ar to izsacīs šaubas par manu vārdu patiesīgumu, ko es uzskatīšu par ārkārtīgu apvainojumu.

To sakot, misters Pikviks uzlūkoja misteru Pīteru Magnusu ar skatienu, kas izteica veselas enciklopēdijas.

Mistera Pikvika atklātā un godprātīgā izturēšanās, savienota ar viņa izteiksmes spēku un sparu, kas viņu vienmēr tā izcēla, būtu pārliecinājusi katru saprātīgu cilvēku, bet nelaimīgā kārtā misters Pīters Magnuss šai brīdī bija tālu no jebkāda saprāta.

Tālab viņš neuzklausīja mistera Pikvika paskaidrojumu, kā tas pienāktos, bet turpināja sevi iekvēlināt zvērojošās, dedzinošās, visu aprijošās dusmās un runāt par to, ko viņa jūtas tam pavēlot un tamlīdzīgi, padarīdams savu runu iespaidīgāku ar to, ka skraidīja šurpu turpu un plēsa sev matus, turklāt šo izklaidēšanos laiku pa laikam dažādoja, pakratot dūri pret mistera Pikvika cilvēkmīlas apgaroto seju.

Misters Pikviks savukārt, apzinoties savu nevainību un taisnību un uztraukts par to, ka nelaimīgā kārtā iejaucis pusmūža lēdiju tik nepatīkamā notikumā, nebija tik miermīlīgi noskaņots kā parasti. Sekas bija tādas, ka vārdi kļuva asi un balsis skaļas, un beidzot misters Magnuss pateica misteram Pikvikam, ka tas no viņa vēl kaut ko dzirdēšot; uz to misters Pikviks ar slavējamu pieklājību atbildēja, ka, jo drīzāk šis kaut ko, dzirdēšot, jo labāk. Pēc tam pusmūža lēdija šausmās metās ārā no istabas, no kuras misters Tapmens izvilka arī misteru Pikviku, atstādams misteru Pīteru Magnusu vienu ar savām pārdomām.

Ja pusmūža lēdija būtu vairāk apgrozījusies veikalnieku pasaulē vai vispār iepazinusies ar likumu devēju un modes noteicēju tikumiem un parašām, viņa būtu zinājusi, ka šāda veida dusmu izpaudums ir visnekaitīgākā lieta pasaulē; tā kā viņa pa lielākai daļai bija dzīvojusi uz laukiem un nekad nelasīja parlamenta debates, viņa maz ko saprata no šiem civilizētās dzīves smalkumiem. Tādēļ, kad viņa bija sasniegusi savu guļamistabu, aizbultējusi durvis un sāka pārdomāt scēnu, kurai nupat bijusi lieciniece, viņas iztēlei rādījās visbriesmīgākās slepkavības un iznīcināšanas ainas starp kurām gandrīz vai vismazāk satraucošā vēl bija tā, kas attēloja, ka četri vīri nes mājup misteru Pīteru Magnusu, kam kreisajos sānos iešauts vesels lādiņš ložu. Jo vairāk pusmūža lēdija domāja, jo lielākas šausmas to pārņēma, un beidzot viņa nolēma doties uz pilsētas galvenā tiesneša māju un lūgt viņu nekavējoties aizturēt misteru Pikviku un misteru Tapmenu.

Šo lēmumu pusmūža lēdijai lika pieņemt dažādi apsvērumi, no kuriem galvenais bija tas, ka šāda rīcība neapstrīdami pierādītu viņas pieķeršanos misteram Pīteram Magnusam, kā arī viņas bažas par tā drošību. Viņa pārāk labi pazina tā greizsirdīgo temperamentu, lai uzdrošinātos dot kaut vismazāko mājienu par patieso iemeslu, kāpēc viņa tā uztraucās, ieraudzījusi misteru Pikviku; bez tam viņa cerēja, ka ar savu personisko iespaidu uz mazo vīriņu un pārliecināšanas spējām tā apslāpēs viņa trakojošo greizsirdību, ja misters Pikviks būtu aizgādāts prom un nevarētu izcelties jauns strīdiņš. Ar šādām pārdomām pusmūža lēdija uzlika cepuri un šalli un taisnā ceļā devās uz mēra dzīvokli.

Džordžs Napkins, eskvairs, iepriekš pieminētais galvenais tiesnesis, bija pati impozantākā persona, kādu visātrākais gājējs varētu atrast laikposmā starp saules lēktu un rietu divdesmit pirmajā jūnijā, kas, kā kalendārs apgalvo, būdama visgarākā diena visā gadā, dabiski dotu viņam visvairāk laika meklēšanai. Tieši šai rītā misters Napkins bija ārkārtīgi uztraukts un saskaities, jo pilsētā bija izcēlies dumpis; visi lielākās skolas skolnieki bija sazvērējušies izdauzīt ienīstā ābolu pārdevēja logus, izsvilpuši bīdlu un apmētājuši ar akmeņiem konsteblu - vecāku džentlmeni atloku zābakos, kas bija izsaukts, lai apspiestu nemierus, un bija jau nokalpojis par kārtības sargu vismaz pusi gadsimta. Tā nu misters Napkins sēdēja savā atzveltnes krēslā, majestātiski pieri raukdams un dusmās vārīdamies, kad viņam pieteica kādu lēdiju steidzamā, privātā un svarīgā lietā. Misters Napkins pieņēma apvaldīgi draudīgu izskatu un pavēlēja lēdiju ielaist, šo pavēli, tāpat kā visus ķeizaru, tiesnešu un citu šīs zemes vareno rīkojumus, nekavējoties izpildīja, un mis Viterfīlda valdzinoši satraukta tika ievesta istabā.

- Mazl! - tiesnesis uzsauca.

Mazls bija maza auguma sulainis ar garu ķermeņa augšdaļu un īsām kājām.

- Mazl!

- Jā, jūsu godība?

- Pasniedziet krēslu un atstājiet istabu!

- Jā, jūsu godība.

- Nu, kundze, vai jūs neizstāstīsit savu lietu? - tiesnesis teica. - Tā ir ļoti nepatīkama, ser, - mis Viterfīlda atbildēja.

- Ļoti iespējams, kundze, - tiesnesis sacīja. - Nomierinieties kundze! - To sacīdams, misters Napkins labvēlīgi uz viņu nolūkojās. - Un tad pastāstiet man, kundze, kāda likumam piekritīga lieta jūs pie manis atvedusi.

Šeit tiesnesis uzvarēja vīrieti, un viņa skatiens atkal kļuva bargs.

- Man ir ļoti nepatīkami to ziņot, - mis Viterfīlda uzsāka, - bet es baidos, ka šeit notiks divkauja.

- Šeit, kundze? - tiesnesis vaicāja. - Kur, kundze?

- Ipsvičā.

- Ipsvičā, kundze, - divkauja Ipsvičā! - tiesnesis izsaucās, šausmu pārņemts. - Neiespējami, kundze; nekas tamlīdzīgs šajā pilsētā nav iedomājams, par to esmu pārliecināts. Pasarg, dievs, kundze, vai jūs nezināt, cik vietējā pašvaldība ir aktīva? Vai jūs varbūt esat dzirdējusi, kundze, ka es nupat ceturtajā maijā ielauzos boksa ringā tikai sešdesmit izlasītu konsteblu pavadībā un, riskēdams krist par upuri satrakotā pūļa niknajām kaislībām, aizliedzu dūru cīņu starp Midlseksas Damplingu un Safolkas Bentemu? Divkauja Ipsvičā, kundze! Es neticu... es neticu, - tiesnesis sacīja, runādams pats ar sevi, - ka diviem vīriem būtu drosme izdarīt šādu miera traucējumu šai pilsētā.

- Mans ziņojums, diemžēl, ir pat pārāk patiess, - pusmūža lēdija atsacīja, - es biju klāt pie ķildas.

- Tas ir kaut kas ārkārtīgs, - pārsteigtais tiesnesis izsaucās.

- Mazl!

- Jā, jūsu godība?

- Atsūtiet šurp misteru Džinksu, tūliņ! Nekavējoties!

- Jā, jūsu godība.

Mazls izgāja, un istabā ienāca kāds bāls klerks vidējos gados, ar asu degunu, pa pusei badā aizmiris un brangi noplucis.

- Misters Džinkss, - teica tiesnesis. - Mister Džinks!

- Ser? - misters Džinkss atsaucās.

- Šī lēdija, mister Džinks, ir ieradusies, lai paziņotu, ka ir nodoms sarīkot mūsu pilsētā divkauju.

Misters Džinkss, skaidri nezinādams, ko darīt, padevīgi smaidīja.

- Par ko jūs smejaties, mister Džinkss? - tiesnesis noprasīja.

Misters Džinkss tūliņ kļuva nopietns.

- Mister Džinks, - tiesnesis uzsauca, - jūs esat muļķis, ser.

Misters Džinkss pazemīgi skatījās uz lielo vīru un kodīja spalvas galu.

- Jūs varbūt redzat kaut ko ļoti smieklīgu šai paziņojumā, ser, bet es jums varu pateikt to, mister Džinks, ka te ir maz par ko smieties, - tiesnesis turpināja.

Badā aizmirušais Džinkss nopūtās, it kā būtu pilnīgi pārliecināts, ka viņam tiešam ir ļoti maz par ko priecāties; un, saņēmis pavēli pierakstīt lēdijas ziņojumu, piešļūca pie krēsla un sāka rakstīt.

- Šis vīrs, Pikviks, ir duelants, cik saprotu, - teica tiesnesis, kad ziņojums bija uzrakstīts.

- Tā ir, - pusmūža lēdija atbildēja.

- Un otrs skandālists - kāds viņa vārds, mister Džinks?

- Tapmens, ser.

- Tapmens ir sekundants?

- Jā.

- Otrs duelants, jūs sakāt, kundze, ir paslēpies?

- Jā, - mis Viterfīlda atbildēja, īsi ieklepodamās.

- Ļoti labi, - tiesnesis noteica. - Tie ir divi Londonas rīkļurāvēji, kas šeit ieradušies iznīcināt viņa majestātes pavalstniekus, domādami, ka tik tālu no galvaspilsētas likuma roka ir vāja un nespēcīga. Viņi dabūs mācību. Mister Džinks, uzrakstiet apcietināšanas pavēles. Mazl!

- Jā, jūsu godība?

- Vai Grammers apakšā?

- Jā, jūsu godība.

- Sūtiet viņu augšā!

Padevīgais Mazls izgāja un tūliņ atgriezās, ievezdams vecāku džentlmeni atloku zābakiem kājās, kura galvenās pazīmes bija izblīdis deguns, aizsmakusi balss, tabakas krāsas virssvārki un klīstošs skatiens.

- Grammer, - teica tiesnesis.

- Jūs' godīb'?

- Vai pilsēta tagad mierīga?

- Puslīdz mierīga, jūs' godīb', - Grammers atbildēja. - Ļautiņu prāti bišķīt rāmāki tapuši, tāpēc ka puik's aizgāj' sist bumbu.

- Šais laikos palīdz tikai enerģiski soļi, Grammer, - tiesnesis noteikti sacīja. - Ja karaļa ierēdņu autoritāti netur cieņā, mums jānolasa likums par dumpošanos[1]. Ja civilā vara nespēj šos logus aizsargāt, Grammer, tad militārajai varai jāapsargā civilā vara un līdz ar to logi. Es domāju, mister Džinks, ka tas ir konstitūcijas pamatlikums.

- Protams, ser, - Džinkss atteica.

- Ļoti labi, - tiesnesis norūca, parakstīdams aresta pavēles.

- Grammer, jūs atvedīsit šīs personas pie manis šo pēcpusdienu! Jūs viņas atradīsit «Lielā Baltā Zirga» viesnīcā. Jūs atminaties, Grammer, gadījumu ar Midlseksas Damplingu un Safokas Bentemu?

Misters Grammers ar retrospektīvu galvas mājienu darīja zināmu, ka to viņš nekad neaizmirsīšot, - un tiešām nebija ticams, ka viņš varētu to aizmirst, tāpēc ka viņam to katru dienu atgādināja.

- Šis gadījums ir vēl pretlikumīgāks, - tiesnesis trauca tālāk, - tas ir pat vēl lielāks kārtības traucējums un vēl smagāks viņa majestātes prerogatīvu pārkāpums. Es domāju, mister Džinks, ka divkaujas ir viena no visneapšaubāmākajām prerogatīvām.

- Par to ir sevišķi pieminēts Lielajā Hartā[2], ser, - misters Džinkss apliecināja.

- Viens no britu kroņa spožākajiem dārgakmeņiem, ko viņa majestātei atņēma baroni, man šķiet, mister Džinks, - tiesnesis runāja.

- Taisni tā, ser, - misters Džinkss atbildēja.

- Ļoti labi, tiesnesis noteica, lepni saslējies, - šai viņa valdījuma daļā tā pārkāpta netiks. Grammer, sadabūjiet palīgus un izpildiet šīs pavēles pēc iespējas ātrāk. Mazl!

- Jā, jūsu godība?

- Pavadiet lēdiju!

Mis Viterfīlda izgāja, dziļi apbrīnodama tiesneša zināšanas un nopietno pieeju lietai; misters Napkins devās brokastot; misters Džinkss ieslēdzās pats sevī - jo citur viņam nebija kur aiziet, ja neskaita guļvietu uz dīvāna mazajā viesistabā, ko pa dienu aizņēma viņa saimnieces ģimene, - un misters Grammers devās izpildīt savu uzdevumu, lai nomazgātu apvainojumu, kas šorīt bija nodarīts viņam un otram majestātes pārstāvim - bīdlam.

Kamēr notika šī noteiktā un apņēmīgā gatavošanās karaļa miera aizsargāšanai, misters Pikviks un viņa draugi bez mazākās nojausmas par gaidāmajiem lielajiem notikumiem mierīgi ēda pusdienas, un visi bija ļoti omulīgi un runīgi. Misters Pikviks patlaban atstāstīja savus iepriekšējās nakts piedzīvojumus, kas viņa sekotājus, sevišķi misteru Tapmenu, ļoti uzjautrināja, kad atvērās durvis un kāda draudīga seja ieskatījās istabā. Šīs draudīgās sejas acis dažas sekundes ļoti nopietni vēroja misteru Pikviku un, pēc visa spriežot, ar redzēto bija apmierinātas, jo augums, pie kura šī draudīgā seja piederēja, lēnām iespraucas istabā, un izrādījās, ka tas ir vecāks džentlmenis atloku zābakiem kājas, - lai neturētu lasītāju ilgāk neziņā, teiksim īsi, ka šīs acis bija mistera Grammera mūžam apkārtklīstošās acis un augums - tā paša džentlmeņa augums.

Mistera Grammera rīcības veids bija profesijai atbilstošs, bet tomēr īpatnējs. Viņa pirmais darbs bija aizbultēt durvis no iekšpuses, otrais - ļoti rūpīgi noslaucīt galvu un seju ar kokvilnas kabatas lakatiņu, trešais - nolikt cepuri ar kabatas lakatiņu tajā uz tuvākā krēsla un ceturtais - izvilkt no svārku krūšu kabatas īsu zizli ar misiņa kroni galā, ar ko viņš, pieņēmis nopietnu un spokainu sējas izteiksmi, pamāja misteram Pikvikam.

Misters Snodgrass bija pirmais, kas pārtrauca pārsteiguma pilno klusumu. Viņš īsu brīdi stingri uzlūkoja misteru Grammera un tad ar uzsvaru sacīja:

- Šī ir privāta istaba, ser, privāta istaba.

Misters Grammers pakratīja galvu un atbildēja:

- Reiz pārkāpts mājas slieksnis, tad viņa majestātes priekšā privātu istabu nav. Tas ir likums. Dažs labs apgalvo, ka angļa māja esmot viņa pils. Tās ir blēņas.

Pikvikieši izbrīna pilnām acīm uzlūkoja cits citu.

- Kurš būtu misters Tapmens? - misters Grammers jautāja.

Misteru Pikviku viņš bija pazinis tūliņ, iekšējas nojautas vadīts.

- Mans vārds ir Tapmens, - šis džentlmenis atsaucās.

- Mans vārds ir Likums, - misters Grammers atbildēja.

- Kā? - misters Tapmens pajautāja.

- Likums, - misters Grammers atteica, - likums, civilā vara un izpildīšanas vara; tie ir mani vārdi, un te būs mana pilnvara. «Tukša vieta[3] - Tapmens, tukša vieta - Pikviks... pret mūsu valdošā kunga un karaļa mieru[4]... pants šitam gadījumam paredzēts un piemērots,» - un viss, kā pienākas. Es apcietinu jūs, Pikvik! Tapmenu tāpat.

- Ko šī nekaunība nozīmē? - misters Tapmens izsaucās, pielēkdams kājās. - Atstājiet šo telpu!

- Oho, - misters Grammers teica, ļoti veicīgi atkāpdamies pie durvīm un atvērdams tās pāris collu platumā. - Dablij!

- Jā, - no gaiteņa atsaucās zema balss.

- Nāk šu, Dablij, - misters Grammers aicināja.

Pēc šīs pavēles kāds vīrs ar netīru seju, vairāk nekā sešas pēdas garš un attiecīgi plats, iespraucās pa pusatvērtajām durvīm, pie kam viņa seja ļoti piesarka, un ienāca istabā.

- Vai tie citi ārā, Dablij? - misters Grammers apvaicājās.

Misters Dablijs, kas nemīlēja daudz runāt, apstiprinādams pamāja.

- Vediet iekšā, jūsu komandierēto nodaļu, Dablij! - misters Grammers norīkoja.

Misters Dablijs izdarīja, kā pavēlēts, un istabā iebruka pusducis vīru, katra apbruņojumā - īss zizlis ar misiņa kroni. Misters Grammers iebāza kabatā savu zizli un paskatījās uz misteru Dabliju; misters Dablijs iebāza kabatā savu zizli un paskatījās uz nodaļu; un nodaļa iebāza kabatās savus zižļus un paskatījās uz misteriem Tapmenu un Pikviku.

Misters Pikviks un viņa sekotāji piecēlās kā viens vīrs.

- Ko nozīmē šī rupjā ielaušanās manā privātā istabā? - teica misters Pikviks.

- Kurš uzdrošināsies mani apcietināt? - teica misters Tapmens.

- Ko jūs te meklējat, nelieši? - teica misters Snodgrass.

Misters Vinkls neteica nekā, bet pavērsa savas acis pret Grammeru un apveltīja viņu ar tādu skatienu, ka, ja šim vīram vispār būtu cilvēciskas jūtas, tas viņam būtu caururbis smadzenes. Taču, acīm redzot, tam nebija nekāda iespaida.

Kad izpildvaras pārstāvji redzēja, ka misters Pikviks un viņa draugi nolēmuši pretoties likuma autoritātei, viņi ļoti izteiksmīgi uzlocīja svārku piedurknes, it kā viņu profesijas ļaudīm būtu ļoti parasta un pati par sevi saprotama lieta bez lielas domāšanas vispirms notriekt cilvēkus zemē un pēc tam viņus atkal uzlasīt. Misters Pikviks ņēma vērā šo rīcību. Viņš īsu brīdi sačukstējās ar misteru Tapmenu un tad apliecināja savu gatavību doties uz mēra rezidenci, vienīgi lūgdams, lai klātesošie liktu vērā, ka viņš esot stingri nolēmis, līdzko atkal būs brīvībā, iesniegt sūdzību par šādu briesmīgu angļa tiesību pārkāpumu, - par ko visi klātesošie ļoti sirsnīgi nosmējās, atskaitot vienīgi misteru Grammeru, kas, kā likās, domāja, ka pat mazākās šaubas par tiesas dievišķīgajām tiesībām ir kaut kas līdzīgs dieva zaimošanai un nav ciešamas.

Bet, kad misters Pikviks bija apliecinājis gatavību pakļauties savas tēvzemes likumiem un kad sulaiņi un zirgu, puiši, un istabmeitas, un foreitori, kas bija cerējuši, ka viņa draudīgā stūrgalvība sagādās patīkamu laika kavēkli, vīlušies un neapmierināti sāka jau izklīst, radās neparedzētas grūtības. Ar visu cieņu pret likuma varu misters Pikviks noteikti iebilda pret to, ka viņam jāparādās uz ielas taisnības kalpu ielenktam un apsargātam, it kā viņš būtu parasts kriminālnoziedznieks. Misters Grammers, ievērojot iedzīvotāju satrauktos prātus (jo bija pa pusei brīvdiena un puikas vēl nebija aizgājuši mājās), tikpat noteikti atsacījās iet pa ielas otru pusi, kā arī ticēt mistera Pikvika goda vārdam, ka viņš iešot taisnā ceļā uz mēra rezidenci, un abi - kā misters Pikviks, tā misters Tapmens - tikpat nelokāmi atsacījās maksāt par pasta karieti, kas bija vienīgais pieklājīgais satiksmes līdzeklis, kuru varēja dabūt. Strīds kļuva ass, un dilemma šķita neatrisināma; taču, kad izpildu vara jau gribēja pārvarēt mistera Pikvika nevēlēšanos iet uz mēra mītni, viņu tur prastā kārtā aizstiepjot, viņi atcerējās, ka viesnīcas pagalmā atrodas vecas, slēgtas nestuves, kas kādreiz bija izgatavotas kādam ar ģikti slimojošam džentlmenim ar solīdiem ienākumiem un kas varētu uzņemt misteru Pikviku un misteru Tapmenu vismaz tikpat ērti kā mūslaiku pasta kariete. Nestuves noīrēja un ienesa vestibilā; misters Pikviks un misters Tapmens iespiedās iekšā un nolaida aizkarus; ātri sameklēja pāris nesēju, un procesija svinīgi devās ceļā. Nestuvēm abās pusēs gāja konstebli; priekšgalā triumfāli soļoja misters Grammers un misters Dablijs; aizmugurē roku rokā gāja misters Snodgrass un misters Vinkls; un gājienu noslēdza Ipsvičas nemazgātie iedzīvotāji.

Pilsētas tirgotājiem, lai gan viņiem bija ļoti neskaidra nojēga par nozieguma raksturu, šī izrāde likās ļoti pamācoša un iepriecinoša. Še bija vērojama likuma stiprā roka, kas ar divdesmit goldbīteru spēku krita uz diviem noziedzniekiem, kas bija ieradušies no pašas metropoles; turklāt šo vareno mašīnu vadīja viņu pašu mērs un apkalpoja viņu pašu policisti; un ar viņu vienotajām pūlēm, abi noziedznieki bija droši iesprostoti šaurajās nestuvēs. Daudz atzinības un apbrīnas izsaucienu apsveica misteru Grammeru, kas ar zizli rokā soļoja gājiena priekšgalā; skaļi un ilgstoši bija saucieni, kas cēlās no nemazgāto pūļa; un starp šiem nedalītajiem sabiedrības atzinības apliecinājumiem procesija lēni un majestātiski virzījās uz priekšu.

Misters Vellers, ģērbies savā rīta žaketē ar melna kaliko piedurknēm, diezgan nospiestā garastāvoklī atgriezās no noslēpumainā nama ar zaļajiem vārtiem, ko bez panākumiem bija novērojis, un, pacēlis acis, ieraudzīja pa ielu plūstam ļaužu pūli, kas drūzmējās ap kaut ko ļoti līdzīgu nestuvēm. Vēlēdamies aizmirst savu neveiksmīgo pasākumu, viņš pagāja sāņus, lai palaistu pūli garām, un, dzirdēdams, ka tas sev par lielu patiku nepārtraukti urjavoja, nekavējoties ar visu spēku un sparu sāka kliegt līdzi (vienkārši lai sevi uzmundrinātu).

Misters Grammers pagāja garām, un misters Dablijs pagāja garām, un nestuves pagāja garām, un konsteblu miesassardze pagāja garām, bet Sems vēl arvien atbildēja pūļa sajūsmas saucieniem, vicinādams cepuri, it kā viņu būtu pārņēmis nevaldāms prieks (lai gan viņam, protams, nebija ne mazākās nojausmas, kas te notiek), kad viņu piepeši apklusināja mistera Vinkla un mistera Snodgrasa negaidītā parādīšanās.

- Kas te par traci, džentelmeņi? - Sems uzsauca. - Ko viņi nes tai sēru krāsas sargbūdā?

Abi džentlmeņi atbildēja reizē, bet viņu vārdi pazuda troksnī.

- Kas tur ir? - Sems kliedza atkal.

Vēlreiz sekoja kopēja atbilde, un, lai gan vārdi nebija dzirdami, Sems no divu lūpu pāru kustībām redzēja, ka tās izrunājušas maģisko vārdu «Pikviks».

Ar to pietika. Nākamajā mirklī misters Vellers bija izlauzies caur pūli, apturēja nesējus un uzrunāja stalto Grammeru.

- Ēi jūs, veco džentelmen! - Sems teica. - Kas jums tur ir tai kastē?

- Atpakaļ! - uzsauca misters Grammers, kura pašcieņu, tāpat kā daudzu citu cilvēku pašcieņu, mazumiņš popularitātes bija brīnumaini pacilājis.

- Dodiet viņam, ja nepaklausa! - misters Dablijs ieteica.

- Es jums ir ļoti pateicīgs, veco džentelmen, ka jūs rūpējas par manām ērtībām, - Sems atbildēja, - un vēl vairāk pateicīgs tam otram džentelmenim, kas izskatās kā nupatās no milzu karuvānes izmucs, par viņa ļoti patīkamo padomu; bet man labāk patiktos, ja jūs atbildētu uz manu jautājumu, ja jums tas ir visviens. Kā klājas, ser?

Pēdējo piezīmi viņš aizgādnieciskā balsī sacīja misteram Pikvikam, kas patlaban paskatījās pa priekšējo lodziņu.

Misters Grammers aiz sašutuma gluži bez valodas izvilka no īpašās kabatās zizli ar misiņa kroni un vicināja to Semam acu priekšā.

- Ā, - Sems teica, - tas ir dikti smuks, sevišķi kronis, kas gauži līdzīgs īstam kronim.

- Atpakaļ! - misters Grammers pārskaities sauca.

Lai piedotu pavēlei spēku, viņš ar vienu roku iegrūda karalisko misiņa emblēmu Sema kaklautā, bet ar otru sagrāba Semu aiz apkakles - laipnība, uz ko misters Vellers atbildēja, notriekdams viņu uz vietas zemē, iepriekš ar dziļu apdomību notriecis gar zemi kādu nesēju, uz kā viņam atgulties.

Vai nu misteru Vinklu sagrāba tā īslaicīgā trakuma lēkme, ko rada apziņa, ka nodarīta netaisnība, vai arī viņu apgaroja mistera Vellera parādītā drosme, nav zināms; bet ir zināms, ka, tikko viņš redzēja misteru Grammeru krītam, viņš ar briesmīgu sparu uzbruka kādam mazam puikam, kas stāvēja viņam blakus, turpretī misters Snodgrass patiesi kristīgā garā, lai nevienu nepārsteigtu bez brīdinājuma, ļoti skaļā balsī paziņoja, ka viņš tūliņ iesākšot, un sāka ļoti apdomīgi vilkt nost svārkus. Viņu nekavējoties aplenca un saņēma ciet; un viņam un misteram Vinklam par godu jāsaka, ka viņi nekādā veidā nemēģināja glābties paši vai palīdzēt misteram Velleram, kuru pēc visniknākās pretošanās skaitliskais pārspēks uzvarēja un saņēma gūstā. Tad procesija atkal sakārtojās, nesēji ieņēma savas vietas, un gājiens atsākās.

Mistera Pikvika sašutums pa visu šo notikumu laiku sniedzās pāri katrām robežām. Viņš tikai varēja redzēt, ka Sems, šaudīdamies uz visām pusēm, gāž gar zemi konsteblus, un tas bija viss, ko viņš varēja redzēt, jo nestuvju durvis nevarēja atvērt un priekškarus nevarēja pacelt. Beidzot ar mistera Tapmena palīdzību viņam izdevās atgrūst vaļā jumtu, un, uzkāpis uz sēdekļa un pieturēdamies cik labi varēdams pie šī džentlmeņa pleca, misters Pikviks griezās pie pūļa ar runu; viņš aizrādīja, ka ar viņu apietas netaisnīgi, un lūdza ievērot, ka viņa sulainim uzbrukts pirmajam. Tādā kārtībā viņi aizsniedza mēra mītni; nesēji gāja rikšiem, gūstekņi sekoja, misters Pikviks teica runu, un pūlis klaigāja.

1 - Jānolasa likums par dumpošanos - Sens noteikums Anglijā: ja ielās izceļas nekārtības, miertiesnesis nolasa pūlim priekšā likuma formulu «par dumpošanos», un pēc tam vietējiem varas orgāniem atļauts lietot ieročus kārtības atjaunošanai. Šis noteikums bija zaudējis savu nozīmi un netika lietots jau sen pirms Dikensa laikiem, tālab šie tiesneša Napkina vārdi vēl vairāk pasvītro viņa aprobežotību.

2 - Lielā Harta - Anglijas karaļa Bezzemes Joana likums 1215. gada, kas nodrošina angļu baroniem viņu feodālo tiesību neaizskaramību. Šis likums, kas gan satur dažas garantijas pret karaļa varas patvaļīgu izmantošanu, tomēr saglabā karalim vairākas prerogatīvas, starp citu arī aizliegumu duelēties bez karaļa atļaujas.

3 - Tukša vieta - Aresta orderī pēc Anglijas jurisdikcijas noteikumiem vajadzēja būt ierakstītām arī tās personas priekšvārdam, kura tiek pakļauta arestam, - ar uzvārdu vien nepietika. Ja varas orgāniem vārds nav zināms, tas jāaizstāj ar arestam pakļautās personas sīku aprakstu. Tāpēc «tukšā vieta», kas bija atstāta Pikvika unTapmena aresta orderī, Pikvikam noderēja par iemeslu, lai izrādītu pretestību.

4 - Pret mūsu valdošā kunga un karaļa mieru - Pārkāpumu pret seno karaļa rīkojumu par sabiedriskās «kārtības» ieturēšanu, pēc angļu likumiem, skaitīja par pārkāpumu pret karaļa «personu». Ar to arī izskaidrojams šāds izteiciens.

XXV NODAĻA

kas starp dažādām patīkamām lietām rāda, cik majestātisks un bezpartejisks bija misters Napkins un kā misters Vellers atsita mistera Džoba Trotera bumbu ar tādu pašu spēku, ar kādu tā bija raidīta, un vēl kāda lieta, kas būs atrodama savā vietā

Kad misteru Velleru veda prom, ārkārtīgs bija viņa sašutums, neskaitāmi bija aizrādījumi par mistera Grammera un tā amata brāļu ārējo izskatu un izturēšanos un varonīgi bija izaicinājumi katram no klātesošajiem sešiem džentlmeņiem, - tā viņš izgāza savu neapmierinātību. Misters Snodgrass un misters Vinkls ar drūmu cieņu klausījās daiļrunības straumē, kuru viņu vadonis lēja no nestuvēm un kura ātro tecēšanu ne uz mirkli nevarēja apturēt visi mistera Tapmena nopietnie lūgumi nolaist nestuvju vāku. Bet mistera Vellera dusmas ātri pārvērtās ziņkārībā, kad procesija iegriezās tieši tajā pašā pagalmā, kurā viņš bija saticis aizbēgušo Džobu Troteru; un ziņkārība pārvērtās par vispriecīgāko izbrīnu, kad visuvarenais misters Grammers, likdams nesējiem apstāties, cienīgiem un svarīgiem soļiem tuvojas tiem pašiem zaļajiem vārtiem, pa kuriem bija iznācis Džobs Troters, un spēcīgi parāva zvana rokturi. Iznāca ļoti iznesīga un glīta kalpone, kas, sasitusi rokas izbrīnā par arestantu dumpīgo izskatu un mistera Pikvika kvēlo runu, pasauca misteru Mazlu. Misters Mazls atvēra iebraucamo vārtu vienu pusi, lai ielaistu nestuves, aizturētos un konsteblus, un tūliņ tos aizcirta pūļa degunu priekšā, kurš, sašutis par to, ka viņu nelaiž iekšā, un ļoti gribēdams redzēt, kas notiks tālāk, izteica savas jūtas, spārdot vārtus un raustot zvanu vēl pāris stundu pēc tam. Šai izpriecā piedalījās visi pēc kārtas, atskaitot trīs vai četrus, kas, atraduši vārtos šķirbu, pa kuru nekā nevarēja saredzēt, skatījās pa to ar tādu pašu nenogurdināmu neatlaidību, ar kādu cilvēki vienmēr spiež degunus pie aptiekas ielas puses logiem, ja kādu piedzērušo, ko uz ielas sabraukuši divriči, dibenistabā patlaban izmeklē ārsts.

Pie kāpnēm, kas veda uz mājās durvīm, kuras no abām pusēm apsargāja pa Amerikas agavei zaļos toveros, nestuves apstājās; misteru Pikviku un viņa draugus ieveda vestibilā un no turienes - pēc Mazla pieteikuma un mistera Napkina uzaicinājuma - ielaida pie šī cienījamā sabiedrības darbinieka.

Skats bija iespaidīgs un labi aprēķināts, lai iedvestu noziedznieku sirdīs šausmas un dotu tiem pienācīgu priekšstatu par likuma bargo diženību. Pie liela grāmatu skapja lielā krēslā, aiz liela galda, ar lielu grāmatu sev priekšā sēdēja misters Napkins un izskatījās divas reizes lielāks nekā jebkurš no šiem priekšmetiem, lai cik lieli tie bija.

Galdu greznoja papīru grēdas, un tā galā rēgojās mistera Džinksa galva un pleci, kurš bija aizņemts ar to, ka centās izskatīties pēc iespējas vairāk aizņemts. Kad visi bija ienākuši, Mazls rūpīgi aizvēra durvis un nostājās aiz sava kunga krēsla gatavs izpildīt viņa pavēles. Misters Napkins ar satraucošu svinīgumu atzvēlās krēslā un nopētīja sejas apmeklētājiem, kas nebija ieradušies no brīva prāta.

- Nu, Grammer, kas ir šī persona? - misters Napkins teica, norādīdams uz misteru Pikviku, kas, kā jau savu draugu runasvīrs, stāvēja, turēdams cepuri rokā un klanīdamies ar lielāko pieklājību un cieņu.

- Šitas te ir Pikviks, jūs' godīb', - Grammers atteica.

- Nu, nu, nekādus «šitas te», vecā dakts, - iejaucās misters Vellers, ar elkoņiem izlauzdamies priekšējā rindā. - Lūgtum piedošanu, ser, bet šitas te jūsu apakšnieks gumijas zābakos nekad un nekur nenopelnītu sev pieklājīgu iztiku kā ceremonijmeistars. Šitas te, ser, - misters Vellers turpināja, pagrūzdams Grammeru sāņus un uzrunādams mēru ar piemīlīgu familiaritāti, - šitas te ir S. Pikviks, eskvairs, šitas te - misters Tapmens, tas tur - misters Snodgrass un beidzot viņam blakus otrā pusē - misters Vinkls, - visi ļoti patīkami džentlmeņi, ser, ar kuriem jums būs liels prieks iepazīties; tātad, jo drīzāk jūs aizsūtīs šitos te savus policistus pārs mēnešus uz kājminamām dzirnavām[1], jo drīzāk mēs visi sāks labi saprasties. Vispirms darbs, tad izprieca, kā sacīja karalis Ričards Trešais[2], kad Tauerā bij nodūrs to otro karali un taisījās nožmiegt viņa bērnus.

Nobeidzis šo uzrunu, misters Vellers notīrīja ar labo elkoni savu cepuri un labvēlīgi pamāja Džinksam, kas to visu bija noklausījies ar neizsakāmām šausmām.

- Kas ir šis cilvēks, Grammer? - tiesnesis teica.

- Ļoti bīstams tips, jūs' godīb', - Grammers atbildēja. - Viņš grasījās atbrīvot apcietinātos un bruka virsū policistiem, tāpēc mēs saņēmām viņu ciet un atvedām šurp.

- Jūs darījāt pilnīgi pareizi, - tiesnesis atbildēja. - Viņš, acīm redzot, ir bīstams dauzoņa.

- Viņš ir mans sulainis, ser, - nikni sacīja misters Pikviks.

- Ahā! Viņš ir jūsu sulainis, ko? - misters Napkins izsaucās. - Sazvērestība, lai pretotos tiesas varai un noslepkavotu tas ierēdņus. Pikvika sulainis. Pierakstiet to, mister Džinks!

Misters Džinkss to izdarīja.

- Kā jūs sauc, puis? - misters Napkins nodārdināja.

- Vellers, - Sems atbildēja.

- Ļoti labs vārds Ņugeitas hronikai[3], - misters Napkins piezīmēja.

Tas bija joks, tāpēc Džinksam, Grammeram, Dablijam, visiem konstebliem un Mazlam uzbruka piecas minūtes ilga smieklu lēkme.

- Pierakstiet viņa vārdu, mister Džinks! - tiesnesis pavēlēja.

- Ar divi «l», veco zēn, - Sems aizrādīja.

Te kāds nelaimīgs konstebls atkal iesmējās, par ko tiesnesis piedraudēja to uz vietas arestēt. Šādos gadījumos ir bīstami neturēt vērā, kura jokam smieties.

- Kur jūs dzīvojat? - tiesnesis vaicāja.

- Kur gadās, - Sems atbildēja.

- Pierakstiet to, mister Džinks! - teica tiesnesis, kura dusmas ātri auga.

- Pastrīpojiet ar! - Sems papildināja.

- Viņš ir klaidonis, mister Džinks, - tiesnesis sacīja. - Viņš ir klaidonis, pēc paša izteicieniem, vai ne, mister Džinks?

- Protams, ser.

- Tad es viņu apcietināšu... uz šī pamata apcietināšu, - misters Napkins izlēma.

- Šai zemē gan ir taisnīgas tiesas, - Sems noteica. - Te tiesneši klaidoņiem tic vairāk nekā godīgiem cilvēkiem.

Par šo izlēcienu kāds konstebls atkal iesmējās un tad mēģināja izskatīties tik pārdabiski nopietns, ka tiesnesis viņu tūliņ atklāja.

- Grammer, - teica misters Napkins, aiz dusmām piesarkdams, - kā jūs uzdrošināties izraudzīt par konsteblu tādu nekur nederīgu un necienīgu personu kā šo vīru? Kā jūs uzdrošināties to darīt, ser?

- Man ļoti žēl, jūs' godīb', - Grammers stostījās.

- Ļoti žēl! - tiesnesis pārskaities kliedza. - Jūs nožēlosit šo nevērību pret saviem pienākumiem, mister Grammer; jūs saņemsit sodu. Atņemiet tam vīram zizli! Viņš ir piedzēries. Jūs esat piedzēries, cilvēk.

- Es neesmu piedzēries, jūsu godība, - vainīgais taisnojās.

- Jūs esat piedzēries, - tiesnesis atbildēja. - Kā jūs, ser, uzdrošināties teikt, ka neesat piedzēries, ja es saku, ka esat? Vai viņš neož pēc degvīna, Grammer?

- Šausmīgi, jūs' godīb', - atbildēja Grammers, kam bija gan tāda sajūta, ka te kaut kur ostu pēc ruma.

- Es zināju, ka tā ir, - misters Napkins teica. - Līdzko viņš ienāca istabā, es no viņa raibajām acīm vien redzēju, ka viņš ir piedzēries. Vai jūs ievērojāt, kādas viņam raibas acis, mister Džinks?

- Protams, ser.

- Es šorīt neesmu ņēmis mutē ne lāsītes, - teica apvainotais, būdams tik skaidrs, cik vien cilvēkam iespējams.

- Kā jūs uzdrīkstaties teikt man nepatiesību? - misters Napkins atsaucās. - Vai viņš šai brīdī nav piedzēries, mister Džinks?

- Protams, ser, - Džinkss atbildēja.

- Mister Džinks, - tiesnesis sacīja, - es šo vīru apcietināšu par necieņas izrādīšanu.

Uzrakstiet apcietināšanas pavēli, mister Džinks!

Un šis konstebls būtu apcietināts, taču Džinkss, kas bija tiesneša padomdevējs (jo trīs gadus bija mācījies likumus kāda provinces advokāta kantorī) pačukstēja tiesnesim, ka, pēc viņa domām, tā nevajadzētu darīt, tādēļ tiesnesis teica runu un paziņoja, ka, ņemot vērā konstebla ģimenes apstākļus, viņš tam tikai izteikšot rājienu un to atlaidīšot. Saskaņā ar sacīto konsteblu ceturtdaļstundu nepārtraukti apveltīja ar spēcīgiem izteicieniem un atlaida, lai iet, bet Grammers, Dablijs, Mazls un visi pārējie konstebli čukstus izsacīja savu apbrīnu par mistera Napkina augstsirdību.

- Nu, mister Džinks, - tiesnesis teica, - nozvēriniet Grammeru!

Grammeru tūliņ nozvērināja, bet, tā ka Grammers sāka izsacīties pārāk plaši un mistera Napkina pusdienas bija gandrīz gatavas, misters Napkins nodarīja lietu īsi un ātri, uzdodams Grammeram uzvedinošus jautājumus, uz kuriem Grammers atbildēja tik apstiprinoši, cik vien varēja. Tādā kārtā nopratināšana norisinājās gludi un ērti, tika pierādīts, ka misters Vellers divas reizes izdarījis apvainojumu ar darbiem, misters Vinkls izteicis draudus, bet misters Snodgrass uzstājies ar kūdīšanu. Un, kad viss bija izdarīts tiesnesim pa prātam, tiesnesis un misters Džinkss čukstus apspriedās.

Apmēram pēc desmit minūšu ilgas apspriedes misters Džinkss atgriezās savā galda galā, bet tiesnesis, iepriekš ieklepojies, atzvēlās krēslā un gatavojās sākt savu runu, kad iejaucās misters Pikviks.

- Lūdzu, piedodiet, ser, ka jūs pārtraucu, - misters Pikviks teica, - bet, pirms jūs izsakāt savas domas par šeit nodotām liecībām un sākat attiecīgi rīkoties, man jāpiesaka savas tiesības tikt uzklausītam, ciktāl es esmu personīgi ieinteresēts.

- Pievaldiet mēli, ser! - tiesnesis pavēloši atcirta.

- Man jums jāpadodas, ser... - misters Pikviks teica.

- Pievaldiet mēli, ser! - tiesnesis pārtrauca. - Vai arī es likšu konsteblam jūs izvest.

- Jūs varat saviem padotajiem pavēlēt, ko vien gribat, - misters Pikviks sacīja, - un, tā kā esmu redzējis, cik viņi paklausīgi, es, ser, nešaubos, ka viņi izpildīs visu, ko vien jūs pavēlēsit; bet es, ser, uzdrošinos pieteikt savas tiesības tikt uzklausītam, kamēr mani neaizvedīs ar varu.

- Pikviks un princips! - misters Vellers izsaucās visai dzirdamā balsī.

- Sem, palieciet mierā! - misters Pikviks teica.

- Mēms ka cauras bungas, ser, - Sems atbildēja.

Misters Napkins paskatījās uz misteru Pikviku, ārkārtīgi pārsteigts par šādu neparastu pārdrošību, un, acīm redzot, gatavojās dot ļoti bargu atbildi, kad misters Džinkss paraustīja viņu aiz piedurknes un kaut ko iečukstēja ausī. Uz to tiesnesis kaut ko pusbalsī atbildēja, un sačukstēšanās atjaunojās.

Džinksam, acīm redzot, bija iebildumi.

Beidzot tiesnesis, ar lielu nepatiku norijis savu nevēlēšanos vēl kaut ko dzirdēt, pavērsās pret misteru Pikviku un asi teica:

- Ko jūs gribat sacīt?

- Vispirms, - teica misters Pikviks, raidīdams caur savu briļļu stikliem tādu skatienu, no kura nodrebēja pat Napkins, - vispirms es vēlos zināt: kādēļ es un mans draugs šeit esam atvesti?

- Vai man tas viņam jāsaka? - tiesnesis čukstēja Džinksam.

- Es domāju, ser, ka labāk būs, ja pateiksit, - Džinkss tiesnesim atčukstēja.

- Man ir zem zvēresta nodota liecība, - tiesnesis teica, - ka jūs gatavojaties cīnīties divkaujā un ka šis otrs vīrs, Tapmens, ir jūsu palīgs un līdzvainīgais, tāpēc... nu, mister Džinks?

- Protams, ser.

- Tāpēc es jums abiem uzdodu... man liekas, tā ir pareizi, mister Džinks?

- Protams, ser.

- Uzdodu... uzdodu... ko tad, mister Džinks? - tiesnesis pikti vaicāja.

- Atrast galviniekus, ser.

- Jā. Tāpēc es jums abiem uzdodu - kā jau es gribēju sacīt, kad mans klerks mani pārtrauca, - atrast galviniekus.

- Uzticamus galviniekus, - misters Džinkss pačukstēja.

- Es pieprasīšu uzticamus galviniekus, - tiesnesis sacīja.

- Šīs pilsētas iedzīvotājus, - Džinkss čukstēja priekšā.

- Tiem jābūt šīs pilsētas iedzīvotājiem, - tiesnesis teica.

- No katra piecdesmit mārciņas, - Džinks čukstēja, - un, protams, namīpašniekus.

- Es pieprasīšu divas drošības, pa piecdesmit mārciņām katru, - tiesnesis teica skaļi, ar lielu cieņu, - un galviniekiem, protams, jābūt namīpašniekiem.

- Bet, žēlīgais dievs, ser, - izsaucās misters Pikviks, kas, tāpat ka misters Tapmens, bija vislielākā mērā pārsteigts un sašutis, - mēs šai pilsētā esam pilnīgi svešinieki! Es tikpat maz pazīstu šejienes namīpašniekus, cik maz es ar kādu vēlos cīnīties divkaujā.

- Tad es teikšu, - tiesnesis atbildēja, - es teikšu... nu, kā, mister Džinks?

- Protams, ser.

- Vai jums ir vēl kas ko teikt? - tiesnesis jautāja.

Misteram Pikvikam bija vēl ļoti daudz ko teikt, un to viņš, bez šaubām, būtu pateicis, kaut arī ne sev par labu vai tiesnesim par patikšanu, ja tai brīdī, kad viņš bija beidzis runāt, viņa piedurkni nebūtu paraustījis misters Vellers, ar kuru viņam tūliņ iesakās tik nopietna saruna, ka viņš tiesneša jautājumu palaida garam pilnīgi neievērotu. Napkins nebija tas vīrs, kas šādus jautājumus atkārtotu; un tāpēc, vēlreiz noklepojies, viņš, konstebliem goddevībā un apbrīnā klusējot, sāka pasludināt savu lēmumu.

Viņš sodot Velleru ar divām mārciņām par pirmo apvainojumu ar darbiem un ar trim mārciņām par otro. Viņš sodot Vinklu ar divām mārciņām un Snodgrasu ar vienu, turklāt pieprasot no abiem apliecinājumu, ka viņi neaizskars nevienu viņa majestātes pavalstnieku un sevišķi viņa uzticamo kalpu Denielu Grammeru. Pikvikam un Tapmenam jau bija uzdots atrast galviniekus.

Tikko tiesnesis bija beidzis runāt, misters Pikviks ar smaidu sejā, kas atkal bija labsirdīga, iznāca priekšā un sacīja:

- Es lūdzu tiesnesi atvainot, bet vai man būtu atļautas dažas minūtes privātai sarunai par lietu, kas viņam ir ļoti nozīmīga?

- Kas? - tiesnesis izsaucās.

Misters Pikviks atkārtoja savu lūgumu.

- Tas ir ļoti neparasts lūgums, - tiesnesis sacīja. - Privātu sarunu!

- Privātu sarunu, - noteikti atbildēja misters Pikviks, - bet, tā kā daļa no tām ziņām, kurās es jums vēlētos sniegt, iegūtas no mana sulaiņa, es gribētu, lai arī viņš būtu klāt.

Tiesnesis paskatījās uz misteru Džinksu, misters Džinkss paskatījās uz tiesnesi, un policisti pārsteigti paskatījās cits uz citu. Misters Napkins pēkšņi nobālēja. Vai šis vīrs Vellers, sirdsapziņas mocīts, būtu izpaudis par kādu slepenu sazvērestību, kuras mērķis ir viņu noslepkavot? Tā bija briesmīga doma. Viņš bija sabiedrisks darbinieks, un, iedomādamies Jūliju Cēzaru un misteru Persivelu[4], viņš nobālēja vēl vairāk.

Tiesnesis atkal paskatījās uz misteru Pikviku un pieaicināja misteru Džinksu.

- Ko jūs domājat par šo lūgumu, mister Džinks? - misters Napkins čukstēja.

Misters Džinkss, kurš skaidri nezināja, ko par to domāt, un baidījās izsacīt kaut ko aplamu, nedroši pasmaidīja un, savilkdams mutes kaktiņus, lēni pašūpoja galvu.

- Mister Džinks, - tiesnesis svinīgi teica, - jūs esat ēzelis.

Atbildot šim vērtējumam, misters Džinkss atkal pasmaidīja - vēl mazliet nedrošāk nekā iepriekš - un soli pa solītim atvilkās savā kaktā.

Misters Napkins dažus acumirkļus šo lietu pārdomāja un tad, piecēlies no krēsla un pavēlējis misteram Pikvikam un Semam viņam sekot, iegāja mazā istabiņā blakus tiesas istabai. Uzaicinājis misteru Pikviku aiziet uz mazās istabiņas otru galu un uzlicis roku uz puspievērto durvju roktura, lai nekavējoties varētu izbēgt gadījumā, ja izpaustos kaut mazākā tieksme uzsākt naidīgu darbību, misters Napkins izteica gatavību uzklausīt ziņojumu, lai kāds tas būtu.

- Es tūdaļ uz vietas ķeršos pie galvenā, ser, - misters Pikviks teica, - tas būtiski aizskar jūs un jūsu labo vārdu. Man ir pietiekams pamats domāt, ka jūs, ser, uzņemat savā mājā nekaunīgu blēdi!

- Divus, - Sems pārtrauca. - Mīkleņu vīrs ar apvaino visu dzīvo radību - gan ar savām asarām, gan ar bezgodību!

- Sem, - misters Pikviks aizrādīja, - ja es gribu, lai šis džentlmenis mani saprastu, man jālūdz, lai jūs apvaldāt savas jūtas.

- Ļoti žēl, ser, - misters Vellers atbildēja, - bet, kad es iedomā šito Džobu, tad man par pāris collām jāpaver ventilis.

- Vārdu sakot, ser, - misters Pikviks turpināja, - vai ir pareizas mana sulaiņa aizdomas, ka kāds zināms kapteinis Fic-Maršals bieži apmeklē šo māju? Tāpēc, - misters Pikviks piemetināja, redzēdams, ka misters Napkins ļoti sašutis grib viņu pārtraukt, - tāpēc ka, ja tas tā būtu, es zinu, ka šī persona ir...

- Klusāk, klusāk, - misters Napkins izsaucās, aizvērdams durvis. - Ko jūs zināt, kas viņš ir, ser?

- Avantūrists bez principiem... negodīgs cilvēks... sabiedrības parazīts, kas lētticīgus ļaudis, ser, padara par muļķiem, par nejēdzīgiem, smieklīgiem, nožēlojamiem muļķiem, ser, - uztrauktais misters Pikviks nobēra.

- Ak kungs! - misters Napkins izsaucās ļoti nosarcis, pilnīgi pārmainījis izturēšanos. - Ak kungs, mister...

- Pikvik, - Sems pateica priekšā.

- Pikvik, - tiesnesis turpināja. - Ak kungs! Mister Pikvik, lūdzu, sēdieties jel - jūs taču to nedomājat nopietni? Kapteinis Fic-Maršals!

- Nesauciet viņu par kapteini, - teica Sems, - ne ar par Fic-Maršalu. Viņš nav ne viens, ne otrs. Viņš ir klejojošs aktieris, jā gan, un viņa vārds ir Džingls; un, ja kādreiz ir bijs vilks mīkleņogu drēbēs, tad tas ir šitas Džobs Troters.

- Tas ir pilnīgi pareizi, - teica misters Pikviks, atbildot uz tiesneša pārsteigto skatienu, - mans vienīgais uzdevums šai pilsētā ir atmaskot personu, par ko mēs patlaban runājam.

Un misters Pikviks īsumā sāka atstāstīt šausmu pārņemtajam misteram Napkinam visus mistera Džingla briesmu darbus. Viņš izstāstīja, kā to pirmo reizi saticis; kā tas aizbēdzis ar mis Vordlu; kā tas par atlīdzību naudā ar priecīgu prātu atteicies no šīs lēdijas; kā tas viņu pašu pusnaktī ievilinājis lēdiju internāta skolā; un kā viņš (misters Pikviks) tagad sajūtot, ka viņa pienākums esot atmaskot tā tagadējo pieņemto vārdu un titulu.

Šim stāstījumam turpinoties, visas mistera Napkina siltās asinis no viņa ķermeņa saplūda pašos ausu galiņos. Ar šo kapteini viņš bija nejauši iepazinies kādās zirgu skriešanās sacīkstēs kaimiņu pilsētā. Viņa garā aristokrātisko paziņu saraksta, viņa tālo ceļojumu un iznesīgās izturēšanās apburtas, misis Napkina un mis Napkina bija izraudzījušās kapteini Fic-Maršalu un arvien atsaucās uz kapteini Fic-Maršalu, un bāza degunā kapteini Fic-Maršalu savu paziņu izlasītajam pulciņam, kamēr viņu labākie draugi misis Porkenhema, visas mis Porkenhemas un misters Sidnejs Porkenhems bija gatavi pārsprāgt aiz skaudības un izmisuma. Un tagad pēc visa tā dzirdēt, ka viņš ir nabaga piedzīvojumu meklētājs, klejojošs aktieris un, ja arī ne blēdis, tad kaut kas tik ļoti līdzīgs tam, ka grūti pateikt, kāda tur starpība! Ak debesis!

Ko nu teiks Porkenhemi? Kā misters Sidnejs Porkenhems, gavilēs, kad viņš uzzinās, ka viņa lakstošanās noraidīta šāda sāncenša dēļ! Kā viņš varēs skatīties acīs vecajam Porkenhemam nākamajā tiesas sesijā! Un kāds trumpis tas būtu opozīcijas rokās, ja šī lieta kļūtu atklātībā zināma!

- Bet galu galā, - misters Napkins teica, pēc garas pauzes uz mirkli saņēmies, - galu galā tie ir tikai kaili vārdi. Kapteinis Fic-Maršals ir cilvēks ar ļoti pievilcīgu uzvešanos... un, es uzdrošinos teikt, viņam ir daudz ienaidnieku. Ar ko jūs varat pierādīt šos savus apgalvojumus?

- Konfrontējiet mani ar viņu, - misters Pikviks teica, - tas ir viss, ko es lūdzu, un viss, ko es prasu. Konfrontējiet viņu ar mani un ar maniem draugiem, kas šeit atrodas; cita pierādījuma jums nevajadzēs.

- Nu, - misters Napkins sacīja, - to varētu ļoti viegli izdarīt, jo šovakar viņš būs šeit, un tad lieta nekļūtu vispārībai zināma, jo... jo... zināt, šī jaunā cilvēka paša dēļ.

Es.... es... vispirms tomēr gribētos apjautāties misis Napkinai, vai rīkojos pareizi. Šā vai tā, mister Pikvik, pirms mēs varam darīt ko citu, mums jāpabeidz šī tiesas lieta.

Lūdzu, nāciet atpakaļ blakus istabā.

Viņi iegāja blakus istabā.

- Grammer, - tiesnesis sacīja briesmīgā balsī.

- Jūs' godīb, - Grammers atsaucās ar favorīta smaidu.

- Paklausieties, ser, - tiesnesis stingri teica, - netaisiet man še vairs nekādus jokus!

Tas nemaz nepieklājas, un es varu apgalvot, ka jums te nav par ko smieties. Vai ziņojums, ko jūs man nupat iesniedzāt, bija pilnīgi pareizs? Uzmanieties, ser!

- Jūs' godīb', - Grammers stostījās, - es...

- Ahā, jūs apmulsāt, - tiesnesis sacīja. - Mister Džinks, jūs ievērojāt, ka viņš apmulsa?

- Protams, ser, - Džinkss atbildēja.

- Nu, - tiesnesis turpināja, - tagad atkārtojiet savu ziņojumu, Grammer, un vēlreiz es jūs brīdinu - uzmanieties! Mister Džinks, pierakstiet viņa izteicienus!

Nelaimīgais Grammers sāka atkārtot savu sūdzību, bet šoreiz tiesnesis nesacīja viņam priekšā un misters Džinkss pierakstīja viņa paša izteicienus. Viņa dabiskā tieksme izplūst vārdos un ārkārtīgais apjukums panāca to, ka nepilnās trīs minūtēs viņš jau bija paguvis sapīties tādā juceklī un pretrunās, ka misters Napkins tūliņ paziņoja, ka viņam neticot. Tāpēc sodus atcēla, un misters Džinkss acumirklī atrada divus galviniekus. Un, kad visas šīs svarīgās darīšanas bija apmierinoši nokārtotas, misteru Grammeru kauna pilnā kārtā izraidīja ārā - biedinošs piemērs, cik nepastāvīga ir cilvēka laime un cik nedroša ir vareno labvēlība.

Misis Napkina bija majestātiska sieviete ar sārtu gaza turbānu un gaišbrūnu parūku. Mis Napkinai piemita visa savas māmiņas augstprātība un sliktais raksturs, tikai viņa nevalkāja ne turbānu, ne parūku; un, kad vien abas šīs jaukās īpašības nostādīja māti un meitu kādas nepatīkamas dilemmas priekšā, kas notika bieži jo bieži, abas sacentās vainas novelšanā uz mistera Napkina pleciem. Tādēļ, kad misters Napkins sameklēja misis Napkinu un pastāstīja viņai, ko uzzinājis no mistera Pikvika, misis Napkina piepeši atcerējās, ka viņa jau visu laiku kaut ko tādu sagaidījusi, ka viņa vienmēr teikusi, ka tā būšot, ka viņas padomiem nekad neesot klausījuši, ka viņa patiešām nezinot, par ko misters Napkins viņu uzskatot, un tā tālāk.

- Padomājiet! - mis Napkina izsaucās, izspiezdama katrā acs kaktiņā pa niecīgai asariņai. - Padomājiet tikai, par kādu nelgu es esmu padarīta!

- Ā, par to tu vari pateikties savam tētiņam! - misis Napkina attrauca. - Kā es šo cilvēku lūgšus lūdzu noskaidrot kapteiņa ģimenes apstākļus; kā es viņu mudināju un skubināju spert kādu izšķirošu soli! Es esmu pilnīgi pārliecināta, ka tam neviens neticēs - neviens pats.

- Bet mana dārgā... - misters Napkins ieminējās.

- Nerunā ar mani, tu neciešamais, nerunā! - misis Napkina sauca.

- Mana mīļā, - misters Napkins turpināja, - tu taču teici, ka tev kapteinis Fic-Maršals ļoti patīkot. Tu viņu pastāvīgi šeit ielūdzi, dārgā, un katrā izdevīgā gadījumā iepazīstināji viņu ar citiem.

- Vai es to neteicu, Henrieta? - vērsdamas pie savas meitas, kliedza misis Napkina ar dziļi apvainotas sievietes izskatu. - Vai es neteicu, ka tavs tētiņš visu apgriezīs otrādi un novels vainu uz mani? Vai es to neteicu?

Misis Napkina sāka šņukstēt.

- Ak tēt! - pārmetoši iesaucās mis Napkina.

Un arī viņa sāka šņukstēt.

- Vai tas nav par daudz, ka viņš, ievedis mūs šai kaunā un apsmieklā, pārmet man, ka es esot vainīga? - misis Napkina izsaucās.

- Kā mēs tagad varēsim rādīties sabiedrībā! - teica mis Napkina.

- Kā mēs varēsim skatīties acīs Porkenhemiem! - teica misis Napkina.

- Vai Grigsiem! - teica mis Napkina.

- Vai Slammintaukeniem! - teica misis Napkina. - Bet kas tavam tētiņam par bēdu! Kas tas viņam.

Iedomādamās šīs šausmas, misis Napkina aiz lielām sirdssāpēm sāka raudāt, un mis Napkina sekoja viņas piemēram.

Misis Napkinas asaras turpināja plūst ļoti strauji, līdz viņa paspēja lietu kaut cik pārdomāt un tad savā prātā nolēma, ka vislabākais būtu lūgt misteru Pikviku un viņa draugus palikt, kamēr ieradīsies kapteinis, un tad dot misteram Pikvikam meklēto izdevību. Ja izrādītos, ka viņš runājis patiesību, kapteinim varētu parādīt durvis bez lieka trokšņa un Porkenhemiem viņa nozušanu varētu viegli izskaidrot, pastāstot, ka savas ģimenes sakaru dēļ ar galmu viņš iecelts par ģenerālgubernatoru Sjeraleonē vai Sengerpointā, vai kādā citā no tām veselīgā klimata vietām, kas eiropiešus tā pievelk, ka viņiem reiz tur nokļuvušiem reti gribas atgriezties.

Kad misis Napkina noslaucīja asaras, mis Napkina noslaucīja arī savējās, un misters Napkins bija ļoti priecīgs, ka varēja nokārtot lietu tā, kā misis Napkina ierosinājusi. Tā misteru Pikviku un viņa draugus, kas bija nomazgājuši visas nesenās sadursmes pēdas, ieveda pie lēdijām un drīz pēc tam aicināja pie pusdienu galda; un misteru Velleru, ko tiesnesis ar viņam piemītošo gudrību pusstundas laikā bija atzinis par vienu no lieliskākajiem puišiem pasaulē, uzticēja mistera Mazla gādībai un apsardzībai; tas ar lielāko prieku pavadīja viņu lejā un visādi centās viņam izrādīt savu gādību.

- Kā jums klājas, ser? - teica misters Mazls, vezdams misteru Velleru lejup pa virtuves kāpnēm.

- Nu, manas zistēmas stāvoklī nav notikušas ievērojamas pārmaiņas, kopš es jūs pirms neilga laika redzēj kabinetā izslējšos aiz sava priekšnieka krēsla, - Sems atbildēja.

- Jūs atvainosit, ka es jūs tad neievēroju, - misters Mazls teica. - Redziet, saimnieks mūs tad vēl nebija iepazīstinājis. Ak kungs, kā jūs viņam patīkat, mister Veller, ticiet man!

- Kāds viņš patīkams zēns! - Sems ieminējās.

- Vai nav tiesa? - misters Mazls atbildēja.

- Tik daudz humora! - Sems teica.

- Un tādas runas dāvanas! - misters Mazls apstiprināja. - Kā viņa domas plūst, vai ne?

- Brīnišķīgi, - Sems attrauca, - tās nāk ārā ar straumi, cita pie citas sizdamās, tā ka paliek gluži dullas, un cilvēkam grūti saprast, ko viņš runā, vai ne?

- Tā ir viņa runas veida lielā priekšrocība, - misters Mazls piekrita. - Uzmanieties pie pēdējā pakāpiena, mister Veller! Vai jums, ser, nepatiktos nomazgāt rokas, pirms mēs piebiedrojamies lēdijām? Šeit, ser, ir bļoda ar ūdeni un aiz durvīm tīrs dvielis kopējai lietošanai.

- Jā, varbūt nekaitēju vis noskaloties, - misters Vellers atbildēja, bagātīgi ieziepēdams dvieli ar dzeltenām ziepēm un berzēdams seju tik ilgi, līdz tā atkal laistījās. - Cik daudz lēdiju šeit ir?

- Mūsu virtuvē ir tikai divas, - misters Mazls paskaidroja, - virēja un istabene.

Netīrajiem darbiem mēs turam puiku un vēl kādu skuķi, bet tie ēd veļas mazgātavā.

- Ak tie ēd veļas mazgātavā, ko? - misters Vellers noteica.

- Jā, - misters Mazls atbildēja, - sākumā mēs viņus izmēģinājām pie sava galda, bet nevarējām paturēt. Skuķa uzvešanās ir šausmīgi vulgāra; un puika ēzdams tā šņāc, ka bija neiespējami ar viņu sēdēt pie viena galda.

- Tīrais ronēns! - misters Vellers sacīja.

- Šausmīgs, - misters Mazls piekrita, - bet tā ir provinces dzīves sliktākā puse, mister Veller; jaunie cilvēki vienmēr ir pilnīgi mežoņi. Šurpu, ser, esiet tik laipns, šurpu!

Iedams misteram Velleram pa priekšu, misters Mazls viņu ar lielāko pieklājību ievadīja virtuvē.

- Mērij, - misters Mazls teica glītajai kalponei, - šis ir misters Vellers - džentlmenis, ko kungs atsūtīja šurp, lai te viņu uzņemtu tik labi, cik vien iespējams.

- Un jūsu kungs ir gudrs cilvēks - un atsūtījs mani taisni īstajā vietā, - teica misters Vellers, uzskatīdams Mēriju ar apbrīnas pilnām acīm. Ja es bijs šīs mājas saimnieks, man vienmēr būtu patīkami atrasties tur, kur ir Mērija.

- Ak kungs, mister Veller! - Mērija izsaucās nosarkdama.

- Kaut kas traks! - izsaucās virēja.

- Lai dievs pasarg, pavārīt, es jūs piemirsu, - misters Mazls attapās. - Mister Veller, atļaujiet ar jums iepazīstināt.

- Kā jums klājas, kundze? - misters Vellers sacīja. - Ļoti priecīgs jūs redzēt, nudien, un ceru, ka mūsu pazīšanās būs ilga, kā džentelmens teica piecmārciņu zīmei.

Kad šī iepazīšanās ceremonija bija galā, virēja un Mērija iegāja lielajā kopvirtuvē, lai desmit minūtes izsmietos; kad viņas smiedamās un nosarkušas atgriezās, visi nosēdās pie galda.

Mistera Vellera brīvā izturēšanās un runas dāvanas tik neatvairāmi iedarbojās uz viņa jaunajiem draugiem, ka, pirms vēl pusdienas bija pusē, viņi jau bija kļuvuši ļoti tuvi paziņas un zināja visu Džoba Trotera grēku sarakstu.

- Es šo Džobu nekad neesmu varējusi ciest, - Mērija teica.

- Citādi ar nevarēja būt, mana dārgā, - misters Vellers atbildēja.

- Kāpēc ne? - Mērija gribēja zināt.

- Tāpēc, ka nejaucība un nelietība tak nevar draudzēties ar glītību un tikumību, - misters Vellers atbildēja. - Vai nav tiesa, mister Mazl?

- Katrā ziņā, - šis džentlmenis apstiprināja.

Mērija sāka smieties un teica, ka virēja viņu sasmīdinājusi; un virēja arī sāka smieties, un teica, ka neesot.

- Man nav glāzes, - teica Mērija.

- Dzeriet no manējās, dārgā, - misters Vellers vedināja. - Pielieciet savas lūpas pie šitās glāzes, un tad es jūs varēs nobučāt ar vidutāju.

- Kaunieties, mister Veller! - Mērija izsaucās.

- Kāpēc man kaunēties, dārgā?

- Par tādu runāšanu.

- Blēņas, tas neko nekait. Tas ir dabiski, vai ne, pavārīt?

- Neprasiet man, bezkauņa! - virēja atbildēja ļoti ielīksmota; un tad Mērija ar virēju atkal sāka smieties, līdz kamēr alus, aukstā gaļa un smiekli, visi kopā ņemot, pēdēji minēto jauno lēdiju noveda gandrīz līdz noslāpšanai - uztraucoša krīze, no kuras viņu paglāba vienīgi daži uzsitieni pa muguru un citi nepieciešami uzmanības pierādījumi, ko visdelikātākā kārtā sniedza misters Semjuels Vellers.

Valdot šai jautrībai un omulībai, pie dārza vārtiem atskanēja skaļa zvanīšana, uz ko jaunais džentlmenis, kas ēda veļas mazgātavā, tūliņ aizskrēja. Misters Vellers visu savu uzmanību veltīja glītajai istabenei; misters Mazls cītīgi rādīja godu galdam; un virēja, tikko pārstājusi smieties, cēla pie lūpām lielu kumosu, kad atvērās virtuves durvis un ienāca misters Džobs Troters.

Mēs teicām - ienāca misters Džobs Troters, bet šis apgalvojums neatbilst mūsu paradumam stingri turēties pie faktiem. Durvis atvērās, un misters Troters parādījās.

Viņš būtu ienācis un patlaban jau grasījās to darīt, kad, ieraudzījis misteru Velleru, neviļus atrāvās pāris soļu atpakaļ un pilnīgi nekustīgs aiz pārsteiguma un šausmām palika stāvam, blenzdams negaidītajā ainā.

- Te viņš ir! - Sems teica ļoti priecīgi un piecēlās. - Mēs taču nupatās kā runāj par jums. Kā jums sviežas? Kur t' jūs tā bij? Nāk iekšā!

Un, satverdams Džobu, kas nemaz nepretojās, aiz mīkleņogu krāsas apkakles, misters Vellers ievilka viņu virtuvē un, aizslēdzis durvis, iedeva atslēgu misteram Mazlam, kas to ļoti aukstasinīgi iebāza svārku sānu kabatā, un nodrošināja ar pogu.

- Nu, vai tie nav joki! - Sems sauca. - Padomājt tikai, vai tie nav joki, ka manam kungam augšstāvā patlaban ir tas prieks satikties ar jūsu kungu, bet man ir tas prieks šite apakšā tikties ar jums. Kā ta jums labi veicas, un kādas ir izredzes ar sīkpreču veikalu? Jāndie, es tā priecājas jūs redzēt. Cik laimīgs jūs izskatās! Nudie baudījums jūs aplūkot. Vai tā nav, mister Mazl?

- Patiešām, - misters Mazls atteica.

- Cik viņš jautrs! - Sems piemetināja.

- Tik labā omā! - Mazls pievienojās.

- Un tā priecājas mūs redzēt - tas ir tas vispatīkamākais, - Sems nobeidza. - Sēž nost, sēž nost!

Misters Troters ļāva, lai viņu atsēdina krēslā pie pavarda. Viņš pavērsa savas mazās actiņas vispirms pret misteru Velleru un tad pret misteru Mazlu, bet neteica nekā.

- Nu labi, - Sems sacīja, - šo lēdiju klātbūtnē es būtu gribējs jums pajautāt, tāpat aiz ziņkārības, vai tik jūs nedomā, ka jūs ir pats patīkamākais un labāk audzinātais jaunais džentelmens, kāds jebkadiņās lietojs mutautiņu ar rozā rūtīm un dziesmu grāmatu, numurs četri?

- Un kāds jebkad gribējis apprecēt kādu virēju, - šī lēdija sašutusi uzsauca. - Bezgodis!

- Un pēc tam pamest savu ļauno dzīves veidu un nodarboties ar sīktirdzniecību, - istabene papildināja.

- Nu, es jums kaut ko pateikšu, jauno cilvēk, - svinīgi sacīja misters Mazls, kas, dzirdot divas pēdējās piezīmes, kļuva nikns, - šī te lēdija (norādīdams uz virēju) turas ar mani, un, kad jūs, ser, atļaujaties runāt, ka kopā ar viņu atvērsit sīkpreču veikalu, tad jūs ievainojat mani vienā no jūtīgākajām vietām, kādā viens vīrietis var ievainot otru. Vai jūs mani saprotat, ser?

Misters Mazls, kas bija augstās domās par savu daiļrunību, ar ko viņš atdarināja savu kungu, apklusa, gaidot atbildi.

Tomēr misters Troters neatbildēja. Tāpēc misters Mazls svinīgā tonī turpināja:

- Ir ļoti iespējams, ser, ka augšstāvā jūs dažas minūtes nebūsit vajadzīgi, tāpēc ka mans kungs šobrīd ir ļoti aizņemts, kārtodams rēķinus ar jūsu kungu, ser; un tāpēc jums būs laiks, ser, mazai privātai sarunai ar mani, ser. Vai jūs saprotat mani, ser?

Misters Mazls atkal pagaidīja atbildi, un atkal misters Troters viņu pievīla.

- Nu labi, - misters Mazls noteica, - man ļoti žēl, ka jāizskaidrojas lēdiju klātbūtnē, bet, tā kā šī lieta ir neatliekama, man piedos. Kopējā virtuve ir tukša, ser. Ja jūs ienāktu tur, ser, misters Vellers raudzītos, ka viss notiek godīgi un mēs varam saņemt savstarpēju gandarījumu, kamēr atskanēs zvans. Sekojiet man, ser!

Teikdams šos vārdus, misters Mazls pagāja pāris soļu uz durvju pusi un, lai ietaupītu laiku, iedams sāka vilkt nost svārkus.

Bet, tikko virēja izdzirda šī pārdrošā izaicinājuma beidzamos vārdus un ieraudzīja, ka misters Mazls gatavojas tos izpildīt, viņa skaļi un griezīgi iebrēcās, tad, uzklupusi misteram Džobam Troteram, kas patlaban cēlās no krēsla, sāka skrāpēt un buksnīt viņa lielo, plakano seju ar enerģiju, kas īpatnēja satrauktiem sieviešu kārtas radījumiem, un, ieķerdama pirkstus viņa garajos, melnajos matos, izrāva apmēram tik daudz no tiem, ka tur varētu pagatavot piecus sešus dučus vislielākā izmēra sēru gredzenu. Izdarījusi šo varoņdarbu ar visu dedzību, ko tai iedvesa kvēlā mīla pret misteru Mazlu, viņa streipuļodama atkāpās un, būdama lēdija ar ļoti viegli satraucamām un smalkām jušanām, tūliņ pakrita zem virtuves galda un paģība. Šai brīdī atskanēja zvans.

- Tas ir priekš jums, Džob Troter, - Sems teica un, pirms misters Troters paspēja iebilst vai atbildēt - pat nedodot viņam laiku apturēt asinis, kas plūda no ievainojumiem, kurus bija sagādājusi nesamaņā guļošā lēdija, - Sems satvēra viņu aiz vienas rokas un misters Mazls aiz otras; tā, viens vilkdams no priekšas un otrs grūzdams no muguras, tie uzveda viņu pa kāpnēm viesistabā.

Tur bija redzams iespaidīgs skats. Alfrēds Džingls, eskvairs, alias kapteinis Fic-Maršals, stāvēja pie durvīm ar cepuri rokā un smaidu sejā, neizrādīdams šai nepatīkamajā situācijā ne mazāko apjukumu. Viņam pretī stāvēja misters Pikviks, kas, acīm redzot, bija sagatavojies nolasīt dziļi morālisku lekciju, jo viņa kreisā roka bija zem svārku stērbelēm, bet labā pacelta gaisā, kā jau viņš bija paradis, kad sacīja iespaidīgas runas. Netālu stāvēja misters Tapmens ar sašutušu seju, savu divu jaunāko draugu rūpīgi atturēts; bet istabas otrā galā atradās misters Napkins, misis Napkina un mis Napkina, visi drūmi majestātiski un ārkārtīgi saniknoti.

- Kas mani kavē, - misters Napkins teica ar īstu tiesneša cieņu, kad ieveda Džobu,

- kas mani kavē apcietināt šos cilvēkus kā blēžus un viltvāržus? Tā ir muļķīga žēlsirdība. Kas mani kavē?

- Lepnums, veco zēn, lepnums, - Džingls atbildēja parastajā mierā. - Neder - neiet - noķēris kapteini, ko? - ha, ha! Ļoti labi - meitai precinieks - rūgts kumoss - izlaist to ļaudīs - neparko pasaulē - izskatīsies muļķīgi - ļoti!

- Nožēlojamais, - misis Napkina teica, - mēs nicinām jūsu zemiskos izdomājumus.

- Es viņu vienmēr esmu ienīdusi, - Henrieta piemetināja.

- O, protams, - Džingls teica. - Slaids, jauns vīrietis - vecs pielūdzējs - Sidnejs Porkenhems - bagāts - jauks zēns - tomēr ne tik bagāts kā kapteinis, ko? - dzīt viņu prom - nost ar viņu - visu kapteinim - neviens nekur nav tāds kā kapteinis - visas meitenes - gluži kā trakas - nu, Džob, ko?

Te nu misters Džingls sirsnīgi nosmējās, bet Džobs, priecīgi rokas berzēdams, izdeva pirmo skaņu, kopš bija ienācis mājā, - klusu, neskanīgu smiekliņu, kas, likās, izteica, ka viņa smiekli pārāk dārgi, lai ļautu tiem izpausties skaņās.

- Mister Napkin, - vecākā lēdija sacīja, - šī saruna nav piemērota kalpotāju ausīm.

Lieciet izvest šos neliešus!

- Protams, mana dārgā, - misters Napkins atsaucas. - Mazl!

- Jūsu godība?

- Atveriet durvis!

- Jā, jūsu godība.

- Atstājiet māju! - misters Napkins uzsauca, izteiksmīgi pamādams ar roku.

Džingls pasmaidīja un gāja uz durvīm.

- Pagaidiet! - misters Pikviks sacīja.

Džingls apstājās.

- Es varētu, - misters Pikviks teica, - daudz smagāk atriebties par to, ko esmu cietis no jūsu un no šī jūsu liekulīgā drauga rokas.

Džobs Troters ļoti pieklājīgi paklanījās un pielika roku pie sirds.

- Es saku, - misters Pikviks turpināja, pamazām saskaizdamies, - ka es varētu smagāk atriebties, bet es apmierinos ar to, ka atmaskoju jūs, ko es uzskatu par savu pienākumu pret sabiedrību. Tā ir saudzība, ser, ko, es ceru, jūs atcerēsities.

Kad misters Pikviks bija ticis tik tālu, Džobs Troters ar izsmejošu nopietnību pielika roku pie auss, it kā negribēdams zaudēt no sacītā ne balsienu.

- Un es varu vēl tikai piemetināt, ser, - misters Pikviks sacīja, nu jau galīgi sadusmots, - ka es jūs uzskatu par blēdi un par... par nelieti... un par... par sliktāko cilvēku, kādu jebkad esmu redzējis vai par kādu esmu dzirdējis, ja neskaita šo visai dievbijīgo un svēto klaidoni mīkleņkrāsas livrejā.

- Ha, ha! - Džingls pasmējās. - Krietnais zēns Pikviks - laba sirds - dūšīgs večuks - bet nevajag tā iekaist - slikta lieta, ļoti - uz redzīti - kādu dienu atkal tiksimies - nezaudējiet dūšu - nu, Džob - kustamies!

Ar šiem vārdiem misters Džingls uzmauca cepuri pa savai paražai un izgāja no istabas. Džobs Troters brīdi uzkavējās, paskatījās apkārt, pasmaidīja un tad, ar ņirdzīgu svinību paklanījies pret misteru Pikviku un tik pārdroši nekaunīgi pamājis misteram Velleram, ka te nav iespējams aprakstīt, sekoja sava cerību pilnā kunga pēdās.

- Sem! - teica misters Pikviks, kad misters Vellers gribēja tiem sekot.

- Ser?

- Palieciet šeit!

Misters Vellers likās šaubāmies.

- Palieciet šeit! - misters Pikviks atkārtoja.

- Vai mans nedrīkst šito Džobu dārzā mazliet noviksēt? - misters Vellers ieminējās.

- Protams, ne, - misters Pikviks atbildēja.

- Vai mans nedrīkst izspert viņu pa vārtiem, ser? - misters Vellers tielējās.

- Nekādā ziņā, - viņa kungs atteica.

Pirmo reizi kopš stāšanās šai darbā misters Vellers uz brīdi izskatījās neapmierināts un nelaimīgs. Bet tūliņ viņa seja noskaidrojās, jo viltīgais misters Mazls, noslēpies aiz ielas durvīm un īstajā brīdī strauji izmeties ārā, ļoti izveicīgi nolidināja misteru Džinglu un viņa pavadoni lejā pa kāpnēm, tā ka tie iegāzās Amerikas agavju toveros apakšā.

- Izpildījis savu pienākumu, ser, - misters Pikviks teica misteram Napkinam, - es ar saviem draugiem no jums atvadīšos. Mēs pateicamies jums par parādīto viesmīlību, bet atļaujiet man mūsu visu vārdā pateikt, ka mēs to nebūtu pieņēmuši un nebūtu arī piekrituši tādai izejai no mūsu nesenā stāvokļa, ja mūs uz to neskubinājusi stipra pienākuma apziņa. Rīt mēs atgriežamies Londonā. Jūsu noslēpums pie mums ir drošībā.

Tā izsacījis savu protestu par to, kā ar viņiem no rīta bija apgājušies, misters Pikviks zemu paklanījās lēdijām un, neuzklausīdams visas ģimenes aicinājumu palikt, kopā ar saviem draugiem atstāja istabu.

- Paņemiet cepuri, Sem! - misters Pikviks sacīja.

- Tā ir lejā, ser, - Sems atteica un noskrēja to dabūt. Virtuvē nebija neviena, atskaitot glīto istabeni; un, tā kā Sema cepure bija nezin kur nogrūsta, viņam tā bija jāmeklē, un glītā istabene viņam rādīja uguni. Viņiem bija jāpārmeklē visa virtuve Glītā istabene, ļoti vēlēdamās cepuri atrast, nometās ceļos un apgrieza otrādi visus priekšmetus, kas atradās kaktā pie durvīm. Tas bija grūti pieejams kakts. Tur iekļūt varēja tikai tad, ja vispirms aizvēra durvis.

- Te tā ir, - glītā istabmeita teica. - Šī pati, vai ne?

- Ļaujiet man paskatīties! - Sems atbildēja.

Glītā istabene bija nolikusi sveci uz grīdas, un, tā kā gaismu tā deva ļoti vāju, arī Sems bija spiests nomesties uz ceļiem, lai varētu redzēt, var tā tiešām ir viņa cepure vai nav. Tas bija ļoti šaurs kakts, un tāpēc - tā nebija neviena cita kā tikai mājas cēlāja vaina - Sems un glītā istabene gribot negribot atradās ļoti tuvu kopā.

- Jā, tā pate, - Sems noteica. - Ardievu!

- Ardievu! - glītā istabene atbildēja.

- Ardievu! - Sems sacīja un, to teikdams, nometa cepuri, kas ar tādam pūlēm bija sameklēta.

- Cik jūs esat neveikls, - glītā istabene pārmeta. - Jūs to atkal pazaudēsit, ja neuzmanīsities.

Un tikai tādēļ, lai viņš to atkal nepazaudētu, viņa to uzlika tam galvā.

Vai nu tādēļ, ka glītas istabmeitas seja, kas bija pievērsta Semam, izskatījās vēl glītāka nekā citkārt, vai arī tādēļ, ka viņi nejauši atradās viens otram tik tuvu, tas nav zināms līdz šai dienai, - Sems viņu noskūpstīja.

- Jūs taču to nedarījāt tīšām, - glītā istabene ieminējās nosarkdama.

- Nē, nedarīju gan, - Sems atteica, - bet tagad darīšu. Un viņš to noskūpstīja vēlreiz.

- Sem! - misters Pikviks sauca, pārliecies pār margām.

- Nāku, ser,- Sems atbildēja, skriedams pa kāpnēm augšā,

- Cik ilgi jūs tur bijāt! - misters Pikviks sacīja.

- Tur kaut kas bija aiz durvīm, ser, un tas mums visu laiku neļāva durvis atvērt, - Sems atbildēja.

Un tas bija mistera Vellera pirmās mīlestības pirmais cēliens.

1 - Kājminamās dzirnavas - dēļu rats, pa kuru soļo cilvēks (vai zirgs), tādējādi griezdams riteņa asi mehāniskās enerģijas padevei. To lietoja katorgas darbos, uz ko arī grib norādīt Sems Vellers.

2 - ...kā sacīja karalis Ričards Trešais - Sems domā Šekspīra hronikas varoni. Ričarda nokautais karalis ir Henrijs IV, bet «bērni» - mirušā Eduarda IV dēli.

3 - Ņugeitas hronika - sešsējumu izdevums, kas satur ievērojamāko noziedznieku biogrāfijas, kuri bijuši ieslodzīti Ņugeitas cietumā kopš 1770. gada.

4 - Misters Persivels - angļu premjerministrs, kuru 1812. gadā parlamenta kuluāros noslepkavoja kāds ārprātīgais.

XXVI NODAĻA

kas satur īsu atstāstījumu par Bārdlas un Pikvika prāvas gaitu

Atmaskojis Džinglu un tādā kārtā sasniedzis sava ceļojuma galveno mērķi, misters Pikviks nolēma nekavējoties atgriezties Londonā, lai iepazītos ar pasākumiem, kādus šai laikā pret viņu veikuši misteri Dodsons un Fogs. Sekodams šim lēmumam ar visu sava rakstura enerģiju un noteiktību, viņš iekāpa pirmajā pasta karietē, kas nākamajā rītā pēc ievērojamajiem notikumiem, par kuriem plaši pastāstīts divās iepriekšējās nodaļās, atstāja Ipsviču, un, savu trīs draugu un mistera Semjuela Vellera pavadīts, tai pašā vakarā sveiks un vesels ieradās metropolē.

Šeit draugi uz īsu laiku izšķīrās. Misteri Tapmens, Vinkls un Snodgrass devās katrs uz savām mājām, lai pienācīgi sagatavotos priekšā stāvošajam apmeklējumam Dinglijdellā; bet misters Pikviks un Sems pagaidām apmetās ļoti labās, veclaicīgās un ērtās telpās, proti, «Džordža un Vanaga» tavernā un viesnīcā, Lomberdstrītas Džordžjardā.

Misters Pikviks bija paēdis, pabeidzis otro pinti sevišķi laba portvīna, apsedzis galvu ar zīda kabatas lakatiņu, uzlicis kājas uz kamīna režģiem un atlaidies atzveltnes krēslā, kad misters Vellers, ienākdams ar savu ceļa somu rokās, iztraucēja viņu no klusajām pārdomām.

- Sem, - misters Pikviks ieteicās.

- Ser? - misters Vellers atsaucās.

- Es nupat domāju, Sem, - misters Pikviks sacīja, - ka pie misis Bārdlas Gosvelstrītā esmu atstājis krietni daudz mantu, tās vajadzētu aizvākt, pirms es atkal atstāju pilsētu.

- Labi, ser, - misters Vellers atbildēja.

- Es tās pagaidām varētu aizsūtīt pie mistera Tapmena, Sem, - misters Pikviks turpināja, - bet, pirms mēs tās paņemam, nepieciešams tās pārlūkot un sakārtot. Es vēlētos, lai jūs aizietu uz Gosvelstrītu un to nokārtotu.

- Tūliņās, ser? - misters Vellers apjautājās.

- Tūliņ, - misters Pikviks atbildēja. - Bet pagaidiet, Sem, - piemetināja misters Pikviks, izvilkdams maku, - jāsamaksā īre. Termiņš ir tikai ziemassvētkos, bet labāk samaksājiet, lai tas būtu nokārtots. Manu īres līgumu var izbeigt ar uzteikumu vienu mēnesi iepriekš. Te tas ir - rakstisks uzteikums. Nododiet to un sakiet misis Bārdlai, ka viņa var dzīvokli izīrēt, kad vien patīk.

- Labi, ser, - misters Vellers atbildēja. - Vēl kas, ser?

- Vairāk nekā, Sem.

Misters Vellers, lēni gāja uz durvīm, it kā vēl kaut ko gaidīdams, lēni atvēra tās, lēni izgāja ārā un lēni bija tās gandrīz jau aizvēris, kad misters Pikviks iesaucās:

- Sem!

- Ser? - misters Vellers atsaucas, ātri ienākdams atpakaļ un aizvērdams durvis.

- Man nebūtu iebildumu, Sem, ja jūs mēģinātu izdibināt, kā misis Bārdla pret mani noskaņota un vai tiešām ir domājams, ka šī nekrietnā un nepamatotā sūdzība tiks novesta līdz galējībai. Es saku, man nav iebildumu, ka jūs to darāt, Sem, ja vien vēlaties, - misters Pikviks sacīja.

Sems viegli pamāja ar galvu, ka sapratis, un atstāja istabu. Misters Pikviks atkal apklāja galvu ar zīda kabatas lakatiņu un iekārtojās snaudai. Misters Vellers nekavējoties devās izpildīt savu uzdevumu.

Bija gandrīz deviņi, kad viņš sasniedza Gosvelstrītu. Mazajā ielas puses viesistabā dega pāris sveču, un uz logu aizkariem atēnojās pāris dāmu cepuru. Misis Bārdlai bija viesi.

Misters Vellers pieklauvēja pie durvīm, un pēc diezgan gara starpbrīža, ko ārā stāvošais pavadīja, svilpodams kādu motīvu, un iekšā esošie - pierunājot kādu stūrgalvīgu sveci, lai tā ļaujas aizdedzināties, uz priekšnama paklāja nodipēja mazu zābaciņu pāris un durvīs parādījās māsters Bārdls.

- Nu, mazais resgali, - Sems teica, - kā sviežas mammai?

- Viņai klājas labi, - māsters Bārdls atbildēja, - un man tāpat.

- Cik jauki! - Sems noteica. - Pateic viņai, brīnumbērniņ, ka es vēlas ar viņu runāt.

Tādējādi uzrunāts, māsters Bārdls nolika sveci uz trepju apakšējā pakāpiena un pazuda ar savu ziņojumu viesistabā.

Abas cepures, kas atēnojās uz aizkariem, kalpoja par galvassegām divām misis Bārdlas vistuvākajām draudzenēm, kuras nupat bija ieradušās, lai visā mierā izdzertu tasi tējas un iebaudītu vienkāršas siltas vakariņas, kas sastāvēja no pāris porcijām cūku kājiņu un apcepta siera. Siers jauki čurkstēja un brūninājās mazā holandiešu krāsniņā pie kamīna; un cūku kājiņas ļoti patīkami jutās mazā alvas kastrolītī, kas karājās uz āķa; un arī misis Bārdla un abas viņas draudzenes jutās ļoti labi, iegrimušas mierīgā, klusā sarunā par visiem saviem tuvākajiem draugiem un paziņām, kad māsters Bārdls, kas bija izgājis atvērt durvis, atgriezās un nodeva ziņojumu, ko viņam bija uzticējis misters Semjuels Vellers.

- Mistera Pikvika sulainis! - teica misis Bārdla nobālēdama.

- Dievs, apžēlojies! - misis Klapinsa izsaucās.

- Nu, to es nekad nebūtu ticējusi, ja pati nebūtu gadījusies te klāt! - misis Sendersa piemetināja.

Misis Klapinsa bija maza, kustīga, pēc izskata izdarīga sieviete, un misis Sendersa bija liela, resna persona ar platu seju; un šīs abas tad arī bija misis Bārdlas viešņas.

Misis Bārdlai šķita, ka tagad pieklātos uztraukties; un, tā kā neviena no trijām skaidri nezināja, vai pašreizējos apstākļos ar mistera Pikvika sulaini derētu sarunāties citādi kā vien ar Dodsona un Foga starpniecību, visas bija diezgan apjukušas. Šai nenoteiktajā stāvoklī tomēr bija skaidrs, ka pirmām kārtām jāiebuksnī zēns par to, ka viņš atradis pie durvīm misteru Velleru. Tāpēc māte viņu sabuksnīja, un viņš sāka melodiski brēkt.

- Vai tu nebūsi klusu... tu nerātnais puika! - misis Bārdla uzkliedza.

- Jā, neapbēdini savu nabaga māti! - misis Sendersa ieteicās.

- Viņai jau tāpat bez tevis ir diezgan bēdu, Tommij, - sacīja misis Klapinsa ar skumīgu līdzjūtību,

- Ak, neveicas nabadzītei! - misis Sendersa noteica.

Pēc visām šīm pamācošajām piezīmēm māsters Bārdls sāka kaukt vēl skaļāk.

- Nu, ko lai es daru? - misis Bārdla teica misis Klapinsai.

- Es domāju, jums vajadzētu viņu pieņemt, - misis Klapinsa atbildēja. - Bet katrā ziņā liecinieka klātbūtnē.

- Es domāju, ka divi liecinieki būtu vairāk pēc likuma, - teica misis Sendersa, kas, tāpat kā otra draudzene, vai plīsa aiz ziņkārības.

- Lai viņš labāk ienāk šeit, - misis Bārdla ieminējās.

- Protams, - misis Klapinsa attrauca, dedzīgi atbalstīdama šo domu. - Nāciet iekšā, jaunais cilvēk; un vispirms, lūdzu, aizveriet ielas durvis!

Misters Vellers nekavējoties paklausīja uzaicinājumam un, ienācis viesistabā, izteica savu vajadzību misis Bārdlai šādos vārdos:

- Ļoti žēl, kundze, ka jāsagādā jums personīgas neērtības, kā kramplauzis teica vecajai lēdijai, kad bij uzlics to uz uguns; bet, tā kā mēs ar savu priekšnieku tikai nupatās kā ir ieradušies pilsētā un tūliņās atkal dosies prom, gribot negribot vajdzēja jūs satikt.

- Saprotams, jaunais cilvēks nevar atbildēt par sava kunga grēkiem, - ieminējās misis Klapinsa, ko stipri iespaidoja mistera Vellera izskats un runas dāvanas.

- Zināms, ka ne, - piebalsoja misis Sendersa, kas, spriežot pēc domīgajiem skatieniem uz mazo skārda kastrolīti, domās aprēķināja, cik liela cūku kājiņu porcija iznāktu katram, ja Semu uzaicinātu palikt vakariņās.

- Tātad viss, kādēļ es šeitan ir ieradies, būtu, re, kas, - turpināja Sems, neievērodams šīs piezīmes. - Pirmkārt, nodot mana kunga uzteikumu. Te tas ir.

Otrkārt - samaksāt īri. Te tā ir. Treškārt, pateikt, ka visas viņa mantas ir jāsaliek kopā un jāatdod tam, ko mēs pēc tām atsūtīs. Ceturtkārt, ka jūs var izīrēt dzīvokli, kad vien jūs grib. Un tas ir viss.

- Lai arī kas ir noticis, - misis Bārdla sacīja, - es vienmēr esmu teikusi un vienmēr teikšu, ka visās lietās, izņemot vienu, misters Pikviks vienmēr ir izturējies kā īsts džentlmenis. Nauda, kas no viņa pienācās, arvien bija droša kā bankā.

To teikdama, misis Bārdla pielika kabatas lakatiņu pie acīm un izgāja no istabas, lai uzrakstītu kvīti.

Sems labi zināja, ka viņam tikai jāpaliek klusu un tad sievietes noteikti sāks raudāt, tāpēc viņš dziļā klusumā skatījās pārmaiņus uz skārda kastrolīti, cepto sieru, sienu un griestiem.

- Mīļā nabadzīte! - misis Klapinsa ieteicās.

- Ak, nabaga dvēselīte! - misis Sendersa atsaucās.

Sems neteica nekā. Viņš redzēja, ka tās tuvojās lietas būtībai.

- Es tiešām nevaru savaldīties, - misis Klapinsa sacīja, - kad domāju par šādu krāpšanu. Es negribu sacīt nekā nepatīkama jums, jauno cilvēk, bet jūsu kungs ir vecs nezvērs, un es vēlētos, kaut viņš būtu šeit, lai es viņam to varētu pateikt.

- Es ar gribētu, ka jūs varētu, - Sems atbildēja.

- Redzēt, cik briesmīgi viņa to ņem pie sirds, staigā kā murgos un ne par ko nepriecājas, atskaitot vienīgi gadījumus, kad aiz žēlsirdības atnāk draudzenes pie viņas pasēdēt un viņu iepriecināt, - misis Klapinsa turpināja, skatīdamās uz skārda kastrolīti un holandiešu krāsniņu, - tas ir satriecoši!

- Barbariski, - misis Sendersa apstiprināja.

- Un jūsu kungs, jauno cilvēk! Džentlmenis, kam ir nauda, kas pat nejustu izdevumus, kādus sagādātu sieva, vienkārši nejustu! - misis Klapinsa veicīgi trauca tālāk. - Nav taču ne mazākā attaisnojuma viņa rīcībai! Kāpēc viņš to neapprec?

- Jā, - Sems atsaucās, - tiesa gan, tas ir tas jautājums.

- Tik tiešām jautājums, - misis Klapinsa atcirta, - viņa tam pajautātu, ja viņai būtu mana dūša. Taču ir likums, kas aizstāv mūs, sievietes, kuras viņi padarītu par nožēlojamiem radījumiem, ja vien varētu; un to jūsu kungs, jauno cilvēk, sajutīs pie savas kabatas, pirms viņš būs kļuvis pusgadu vecāks.

Izteikusi šīs nomierinošās domas, misis Klapinsa saslējās un uzsmaidīja misis Sendersai, kas savukārt uzsmaidīja viņai.

«Lieta iet savu gaitu, par to nav šaubu,» Sems nodomāja, kad misis Bārdla atgriezās ar kvīti.

- Te ir kvīts, mister Veller, - misis Bārdla teica, - un te ir naudas atlikums, un es ceru, ka jūs iedzersit kādu lāsīti, lai sasildītos, kaut arī tikai vecās pazīšanās dēļ, mister Veller.

Sems te saskatīja labu izdevību un tūliņ piekrita. Misis Bārdla izņēma no maza sienas skapīša melnu pudeli un vīna glāzi un savās dziļajās dvēseles bēdās bija tik izklaidīga, ka, piepildījusi mistera Vellera glāzi, viņa izņēma vēl trīs vīna glāzes un arī tās piepildīja.

- Palūk, misis Bārdla, - misis Klapinsa ieteicās, - redziet, ko jūs esat izdarījusi!

- Nu, tas ir gan kaut kas! - izsaucās misis Sendersa.

- Ak, mana nabaga galviņa! - ar vārgu smaidu teica misis Bārdla.

Sems, protams, visu saprata, tāpēc tūliņ sacīja, ka pirms vakariņām viņš nekad nedzerot, ja vien kāda lēdija nedzerot kopā ar viņu. Sacēlās lieli smiekli, un misis Sendersa uzņēmās darīt viņam to patikšanu, tādēļ iedzēra mazu malciņu no savas glāzes. Tad Sems sacīja, ka jādzerot visām, un visas iedzēra pa mazam malciņam. Tad mazā misis Klapinsa ierosināja uzdzert tostu «Bārdlas panākumiem pret Pikviku»; tad visas lēdijas, atbildot šim tostam, iztukšoja savas glāzes un tūliņ kļuva ļoti runīgas.

- Es domāju, jūs taču esat dzirdējis, kas notiek, mister Veller, - misis Bārdla sacīja.

- Kauc ko dzirdējs es ir gan, - Sems atbildēja.

- Tas ir briesmīgi, mister Veller, ja tādas lietas jāiznes sabiedrības priekšā, - misis Bārdla teica, - bet tagad es redzu, ka tas ir vienīgais, ko man atlika darīt, un mani advokāti misters Dodsons un Fogs man saka, ka ar mūsu rīcībā esošiem pierādījumiem mums jāuzvar. Es nezinu, mister Veller, ko es darītu, ja tā nenotiktu.

Jau vienīgi iedoma par to, ka misis Bārdla varētu prāvu zaudēt, tik dziļi satrauca misis Sendersu, ka viņa bija spiesta nekavējoties piepildīt un iztukšot savu glāzi.

Vēlāk viņa sacīja, - ja šai nebūtu pieticis apķērības to izdarīt, šī būtu paģībusi.

- Kad ta gaidāma tiesa? - Sems apjautājās.

- Vai nu februārī, vai martā, - misis Bārdla atbildēja.

- Cik daudz gan tur būs liecinieku, vai ne? - misis Klapinsa teica.

- Ak, kā nu ne! - misis Sendersa attrauca.

- Un vai misters Dodsons un Fogs nebūs briesmīgi nikni, ja sūdzētāja neuzvarēs? - misis Klapinsa piemetināja. - Viņi taču visu dara uz savu risku!

- Ā, kā nu ne! - misis Sendersa atsaucās.

- Bet sūdzētājai jāuzvar, - misis Klapinsa turpināja.

- Es ceru gan, - misis Bārdla sacīja.

- O, par to nevar būt nekādu šaubu, - misis Sendersa piebilda.

- Labi, - teica Sems pieceldamies un nolika savu glāzi. - Es var teikt tikai to, ka es vēlas, kaut jūs to varētu.

- Pateicos, mister Veller, - dedzīgi attrauca misis Bārdla.

- Un par šitiem abiem - Dodsonu un Fogu, kas štādas lietas dara uz savu risku, - misters Vellers turpināja, - tāpat kā par citiem cēliem un laipniem ļautiņiem no tās pašas profesijas, kuri salaiž cilvēkus matos par brīvu, bez maksas un par neko un liek darbā savus klerkus, lai uzostu mazus ķīviņus kaimiņu un paziņu starpā, kas vēlāk jāizšķir tiesas ceļā, - viss, ko es var teikt par tiem, ir tas: es vēlas, kaut viņi saņemtu to atmaksu, ko es viņiem būtu devs.

- Ak, es vēlētos, kaut viņi saņemtu to atmaksu, ko viņiem gribētu dot katra cēla un laipna sirds! - iepriecinātā misis Bārdla teica.

- Āmen, - Sems atbildēja, - un lai viņi no tā būtu paēduši laimīgi! Novēlu jums labu naktij lēdijas.

Par lielu sirds atvieglojumu misis Sendersai, saimniece atļāva Semam aiziet, pat nepieminēdama cūku kājiņas un cepto sieru, ko lēdijas ar jauneklīgā māstera Bārdla palīdzību drīz pēc tam pienācīgi pagodināja, un viņu nopietno pūliņu priekšā šis ēdamais pilnīgi pazuda.

Misters Vellers devās atpakaļ uz «Džordžu un Vanagu» un patiesīgi atstāstīja savam kungam norādījumus par Dodšona un Foga enerģisko rīcību, kurus viņam bija izdevies iegūt, apmeklējot misis Bārdlu. Saruna ar misteru Perkeru nākošajā dienā pilnīgi apstiprināja mistera Vellera apgalvojumus; un misteram Pikvikam bija jāsagatavojas savam ziemassvētku apciemojumam Dinglijdellā ar patīkamo sajūtu, ka pēc diviem trim mēnešiem Vispārējo Sūdzību tiesā publiski iztiesās sūdzību pret viņu - par laulības solījuma laušanas dēļ nodarītajiem zaudējumiem; un sūdzētājai būs visas tās priekšrocības, ko dod ne tikai apstākļu vara, bet arī Dodsona un Foga enerģiskā rīcība.

XXVII NODAĻA

Semjuels Vellers dodas svētceļojumā uz Dorkingu un redzas ar savu pamāti

Tā kā bija atlikušas vēl divas dienas līdz nolemtajam pikvikiešu braucienam uz Dinglijdellu, misters Vellers, agri paēdis pusdienas, apsēdās kādā «Džordža un Vanaga» sētas puses istabā, lai pārdomātu, kā vislabāk izlietot savu brīvo laiku. Bija neparasti jauka diena, un viņš šo lietu nebija apsvēris vēl ne desmit minūtes, kad viņu pēkšņi sagrāba dēla mīlestības un maiguma jūtas un viņš tik stipri izjuta nepieciešamību apmeklēt tēvu un izpildīt savu pienākumu pret pamāti, ka pats bija ļoti izbrīnījies par savu nevērību, jo agrāk ne reizes nebija padomājis par šo morālisko pienākumu. Gribēdams nekavējoties izlabot savu līdzšinējo nevērību, viņš tūliņ devās augšā pie mistera Pikvika un lūdza atvaļinājumu šī slavējamā nodoma izpildīšanai.

- Protams, Sem, protams, - misters Pikviks atsaucās, un viņa acis mirdzēja no prieka par šo viņa kalpotāja dēla mīlestības jūtu izpausmi, - protams, Sem.

Misters Vellers pateikdamies paklanījās.

- Es ļoti priecājos, Sem, ka jums ir tik augsta dēla pienākuma apziņa, - misters Pikviks sacīja.

- Tā man vienmēr bijse, ser, - misters Vellers atbildēja.

- Tā ir ļoti patīkama īpašība, - misters Pikviks atzinīgi teica.

- Ļoti, ser, - misters Vellers atbildēja, - ja man kādreiz kauč ko no mana tēva vajdzējās, es to vienmēr ļoti godbijīgi un pieklājīgi palūdzu. Ja viņš man to nedeva, es paņēmu pats, bīdamies krist kārdināšanā izdarīt ko nelāgu, ja man tā nebūtu. Tādā ceļā, ser, es viņam aiztaupīju ļoti daudz rūpju.

- Ne jau nu gluži to es gribēju sacīt, Sem, - misters Pikviks teica, ar vieglu smaidu pakratīdams galvu.

- Viss no labām jūtām, ser, - ar vislabākajiem nodomiem, kā teica džentelmens, kad viņš aizbēga no sievas, jo viņam likās, ka tā ar viņu esmot nelaimīga, - misters Vellers atbildēja.

- Jūs varat iet, Sem, - misters Pikviks sacīja.

- Paldiesiņ, ser, - misters Vellers atbildēja un, paklanījies cik vien labi mācēdams un uzvilcis savu vislabāko uzvalku, uzrāpās uz Erandelas[1] karietes jumta un devās ceļā uz Dorkingu.

«Grenbijas Marķīzs» misis Velleres laikā bija labākās šķiras ceļmalas krodziņu īstens paraugs - pietiekoši liels, lai būtu ērts, un pietiekoši mazs, lai būtu omulīgs.

Ceļa otrā pusē pie augsta staba atradās liela izkārtne, kas attēloja kāda apoplektiska izskata džentlmeņa galvu un plecus sarkanos svārkos ar tumši ziliem atlokiem, un virs viņa trīsstūrainās cepures bija tās pašas zilās krāsas triepums, kam vajadzēja attēlot debesis. Virs visa tā atradās pāris karogu, bet zem viņa svārku pēdējās pogas - pāris lielgabalu; tas viss kopā bija slavenā Grenbijas marķīza izteiksmīgs un neapšaubāms portrets.

Bufetes istabas logā atradās izmeklēta ģerāniju kolekcija un spodri noslaucīti stipru dzērienu trauki. Uz atvērtajiem slēģiem bija dažāda satura zeltīti uzraksti, kas daiļrunīgi stāstīja par mīkstām gultām un labiem vīniem; un izmeklētā zemnieku un, zirgu puišu grupa, kas slaistījās pie staļļa durvīm un zirgu siles, jau iepriekš liecināja, ka iekšā pārdod sevišķa labuma alu un degvīnu. Sems Vellers, nokāpis no karietes, apstājās, lai ar piedzīvojuša ceļotāja aci aplūkotu visas šīs mazās pazīmes, kas liecināja par uzņēmuma zelšanu, un, to izdarījis, tūliņ gāja iekšā, ļoti apmierināts ar visu redzēto.

- Kas tad nu! - izsaucās spalga sievietes balss, tikko Sems pabāza galvu pa durvīm. - Kas jums vajadzīgs, jauno cilvēk?

Sems paskatījās uz to pusi, no kurienes atskanēja balss. Tā nāca no brangi resnas omulīga izskata lēdijas, kas sēdēja bufetes istabā pie kamīna un uzpūta uguni, lai uzvārītu tējas katliņu. Viņa nebija viena, jo otrā pusē kamīnam krēslā ar augstu atzveltni taisns kā bulta; sēdēja kāds vīrs, ģērbies apdilušā melnā uzvalkā, ar gandrīz tikpat garu un stīvu muguru kā krēsla atzveltne. Sems viņam tūliņ pievērsa sevišķu uzmanību.

Tas bija vīrs ar garu, vāju, klīrīgu seju, sarkanu degunu un klaburčūskas acīm - diezgan asām, bet katrā ziņā ļaunām. Viņam bija ļoti īsas bikses un melnas kokvilnas zeķes, kas, tāpat kā pārējais uzvalks, bija krietni noruzējušas. Viņa skatieni bija it kā sastērķelēti, bet viņa baltais kaklauts tāds nebija, un tā garie, saburzītie stūri ļoti nevīžīgi un neizskatīgi nokarājās pār cieši aizpogāto vesti. Pāris vecu, novalkātu biezu cimdu, cepure ar platām malām un izbalējis, zaļš lietussargs, kura audumam cauri dūrās daudz vaļu ūsu, it kā lai atsvērtu kāta galā trūkstošo rokturi, gulēja uz krēsla viņam blakus un, būdami ļoti kārtīgi un rūpīgi salikti, likās norādām, ka vīrs ar sarkano degunu, lai nu kas viņš bija, nekur nedomā steigties.

Par godu vīram ar sarkano degunu jāsaka, ka viņš būtu negudrs, ja lolotu šādu nodomu, jo, pēc visa spriežot, apskaužams būtu tas cilvēks, kas varētu cerēt, ka kaut kur citur viņu uzņems vēl labāk. Plēšu uzpūstā uguns spoži dega, un šo abēju pūliņu rezultātā katliņš jautri dziedāja. Uz galda bija sakārtota maza tējas servīze, kamīna priekšā uz paplātes klusi čurkstēja karstā sviestā grauzdētas maizītes, un sarkandegunis rosīgi darbojās ar garu misiņa grauzdējamo dakšiņu, pārvērzdams lielu maizes riecienu par šo patīkamo ēdmaņu. Viņam blakus stāvēja garojoša glāze ananasu groka ar šķēli citrona, un katru reizi, kad sarkandegunis pacēla maizes riecienu pie acīm, lai pārliecinātos, cik tālu tas ticis, viņš iedzēra pāris malciņu karstā ananasu groka un uzsmaidīja brangi resnajai lēdijai, kas uzpūta uguni.

Sems bija tik nogrimis šīs patīkamās ainas aplūkošanā, ka brangi resnās lēdijas pirmo jautājumu palaida garām pilnīgi neievērotu. Tikai tad, kad to atkārtoja jau trešo reizi un katru reizi spalgākā tonī, viņš apjēdza, ka izturas nepiedienīgi.

- Saimenieks mājā? - Sems vaicāja, atbildot uz šo jautājumu.

- Nē, nav, - misis Vellere atbildēja, jo šī brangi resnā lēdija nebija neviena cita kā nelaiķa mistera Klarka bijusī atraitne un vienīgā mantiniece. - Nē, nav, un es viņu arī negaidu.

- Viņš laikam šodien brauc? - Sems ieteicās.

- Varbūt brauc, varbūt nebrauc, - misis Vellere atcirta, apziezdama ar sviestu maizīti, ko vīrs ar sarkano degunu nupat bija beidzis grauzdēt. - Es to nezinu un, galvenais, arī negribu zināt. Lūdziet dieva svētību, mister Stigins!

Sarkandegunis izpildīja šo lūgumu un tūliņ ar milzīgu rijību ķērās pie maizītēm.

Sarkandeguņa izskats no pirmā acu uzmetiena lika Semam noģist, ka tas pats būs tas gana vietnieks, par kuru bija stāstījis viņa cienījamais tēvs. Tikko viņš redzēja to ēdam, visas šaubas šai jautājumā izgaisa un viņš tūliņ saprata, ka, ja grib apmesties tur, kur patlaban atrodas, viņam nekavējoties jānodrošina savs stāvoklis. Tāpēc viņš sāka darboties, pastiepdams roku pāri letes pusdurvīm, aukstasinīgi tās atbultēdams un mierīgi ieiedams iekšā.

- Kā sviežas, pamāt? - Sems teica.

- Tiešām, man liekas, tas ir kāds Vellers! - misis Vellere atsaucās, pievērsdama acis Semam un nerādīdama visai priecīgu seju.

- Es ar gandrīz tā domā, - nesamulsināmais Sems atsaucās, - un cer, ka šitas te cienīgtēvs mani atvainos, ja es teiks, ka es gribētu būt tas Vellers, kas jūs, pamāt, sauc par savējo.

Tas bija kompliments no diviem stobriem, jo lika noprast, ka misis Vellere ir ļoti patīkama sieviete un misters Stiginss izskatās kā garīga persona. Tam tūliņ bija redzams iespaids, un Sems nostiprināja savus panākumus, noskūpstīdams pamāti.

- Ejiet taču! - teica misis Vellere, viņu atgrūzdama.

- Kaunieties, jaunais cilvēk! - teica džentlmenis ar sarkano degunu.

- Neņemiet ļaunā, ser, neņemiet ļaunā, - Sems atbildēja, - jums ir pilnīgi taisnība; tā neklājas darīt, kad pamātes ir jaunas un smukas, - vai ne, ser?

- Tas viss ir nīcība, - misters Stiginss atteica.

- Ak, tā tas ir, - misis Vellere atbalsoja, sakārtodama savu aubīti.

Arī Sems tā domāja, tomēr cieta klusu.

Likās, ka gana vietnieks nekādā ziņā nav iepriecināts par Sema ierašanos, un, kad pirmā sajūsma par komplimentu bija pārgājusi, pat misis Vellere izskatījās tā, it kā varētu bez viņa iztikt, nejūtot ne mazākās neērtības. Taču te viņš nu bija, un, tā kā pieklājīgā kārtā durvis viņam nevarēja parādīt, visi trīs nosēdās dzert tēju.

- Un kā sviežas tēvam? - Sems apvaicājās.

Izdzirdusi šo jautājumu, misis Vellere pacēla rokas un pārgrieza acis, it kā šo tematu skart viņai būtu pārāk sāpīgi. Misters Stiginss ievaidējās.

- Kas šitam džentelmeņam kaiš? - Sems jautāja.

- Viņš ir satriekts, ka jūsu tēvs iet tādu ceļu, - misis Vellere atbildēja.

- Ak tā gan? - Sems noteica.

- Un ar pilnīgi pietiekošiem iemesliem, - cienīgi piemetināja misis Vellere.

Misters Stiginss paņēma jaunu maizīti un smagi novaidējās.

- Viņš ir briesmīgs grēcinieks, - misis Vellere turpināja.

- Ienaida vīrs! - misters Stiginss izsaucās.

Un viņš izkoda no maizes šķēles lielu, pusapaļu kumosu un atkal novaidējās.

Sems sajuta visai spēcīgu tieksmi dot cienīgtēvam misteram Stiginsam kādu iemeslu vaidēšanai, taču viņš apspieda šo vēlēšanos un tikai pajautāja:

- Ko ta nu vecais tādu izdarījs?

- Tiešām izdarījis! - misis Vellere teica. - Ak, viņam ir cieta sirds. Vakaru pēc vakara šis lieliskais cilvēks - nerauciet pieri, mister Stigins, es vienmēr teikšu, ka jūs esat lielisks cilvēks, - nāk un sēž šeit veselām stundām, bet uz viņu tas neatstāj ne mazāko iespaidu.

- Nu, tas ir savādi, - Sems ieteicās, - uz mani tas atstātu gauži lielu iespaidu, ja es bijs viņa vietā; to es zin.

- Lieta tāda, mans jaunais draugs, - misters Stiginss svinīgi sacīja, - viņam ir nocietināta sirds. Ak mans jaunais draugs, kurš cits būtu varējis pretoties sešpadsmit mūsu visšķīstāko māsu lūgšanām un noraidīt viņu lūgumu ziedot mūsu cēlajai sabiedrībai, lai apgādātu nēģeru bērniņus Vestindijā ar flaneļa vestēm un morāliskiem kabatas lakatiņiem?

- Kas tas par morālisku kabatlakatiņu? - Sems vaicāja. - Es nekad nav tādu mēbeli redzējs.

- Tie, mans jaunais draugs, savieno iepriecinājumu ar pamācību, - misters Stiginss atbildēja. - Uz tiem ir iespiesti izmeklēti stāstiņi ar kokgriezumiem.

- Ā, es zin, - Sems atsaucās, - tie, kuri karājas veļas pārdotavās un kuriem virsū ir lūgumi pēc dāvanām un tamlīdzīgas lietas?

Misters Stiginss iesāka trešo riecienu un piekrītoši pamāja.

- Un tās lēdijas nevarē vis viņu pierunāt, ko? - Sems teica.

- Sēdēja un smēķēja savu pīpi, un teica, ka nēģeru bērniņi esot... kā viņš teica, kas esot nēģeru bērniņi? - misis Vellere sacīja.

- Mazi blēdēni, - atbildēja misters Stiginss ļoti aizskarts.

- Teica, ka nēģeru bērniņi esot mazi blēdēni, - misis Vellere atkārtoja.

Un abi novaidējās par vecā džentlmeņa zvērisko izturēšanos.

Varbūt atklātos vēl daudz līdzīga rakstura grēka darbu, bet, tā kā grauzdētā maize visa bija apēsta, tēja kļuvusi pavisam pliekana un Sems neizrādīja ne mazāko vēlēšanos iet projām, misters Stiginss pēkšņi atcerējās, ka viņam neatliekami jāsatiekas ar ganu, un tādēļ atvadījās.

Tikko bija novākti tējas piederumi un izslaucīts pavards, Londonas kariete pieveda misteru Velleru senioru pie durvīm, paša kājas ienesa viņu bufetes istabā, bet acis viņam parādīja dēlu.

- Ko, Semmijs! - tēvs izsaucās.

- Skat, vecais pagāns! - atsaucās dēls.

Un viņi sirsnīgi sadevās rokām.

- Dikti priecīgs tevi redzēt, Semmij, - vecākais misters Vellers sacīja, - bet tas, kā tu varēji tikt galā ar pamāti, tas man ir noslēpums. Es būtu gribējs, lai tu man uzraksti recepti, neko vairāk.

- Kuš! - Sems teica. - Viņa ir mājās, veco zēn.

- Viņa nevar sadzirdēt, - misters Vellers atbildēja, - pēc tējas viņa vienād iet lejā pāris stundu izlamāties; tāpēc mēs, Semmij, mierīgi ieslapināsim.

To teikdams, misters Vellers sajauca divas glāzes groka un izvilka pāri pīpju. Tēvs un dēls nosēdās viens otram pretī - Sems vienā pusē kamīnam krēslā ar augsto atzveltni, bet misters Vellers otrā pusē mīkstajā krēslā - un abi ar pienācīgo nopietnību sāka patīkami pakavēt sev laiku.

- Vai te kāds bij, Semmij? - misters Vellers seniors pēc ilgāka klusuma vienaldzīgi apjautājās.

Sems izteiksmīgi pamāja.

- Zellis ar sarkanu degunu? - misters Vellers vaicāja. Sems atkal pamāja.

- Jauks cilvēks, Semmij, - misters Vellers teica, spēcīgi pūzdams dūmus.

- Tā liekas, - Sems piezīmēja.

- Labs rēķinātājs, - misters Vellers papildināja.

- Ak tā? - Sems noteica.

- Aizņemas astoņpadsmit pensus pirmdienā un atnāk otrdien pēc šiliņa, lai būtu visa puskrona; ierodas atkal trešdien pēc otras puskronas, lai būtu visi pieci šiliņi, un tā tik turpina divkāršot, kamēr īsā laikā tiek līdz piecmārciņu zīmei, - gluži tāpat, Semmij, kā skolas rēķinu grāmatā par tām zirgu pakavu naglām.

Sems ar galvas mājienu lika saprast, ka atceras tēva pieminēto uzdevumu.

- Tātad tu nevarēji ziedot priekš flaneļa vestēm? - Sems ieminējās pēc starpbrīža, kas bija veltīts smēķēšanai.

- Zināms, ka ne, - misters Vellers atbildēja, - kāds nēģerēniem ārzemēs labums no flaneļa vestēm? Bet es tev kaut ko teiks, Semmij, - misters Vellers sacīja, pazeminādams balsi un pārliekdamies par kamīnu. - Es būtu devīgi ziedojs trako krekliem priekš dažiem cilvēkiem tepat mūsu zemē.

To sacījis, misters Vellers lēni pieņēma agrāko pozu un dziļdomīgi pamirkšķināja savam pirmdzimtajam.

- Tā tiešām rādās ērmīga iedoma - sūtīt mutautiņus cilvēkiem, kas nemaz nezin, kā tos lietot, - Sems piezīmēja.

- Viņi vienmēr taisa šitādas te blēdības, Semmij, - viņa tēvs atbildēja. - Pagājušo svētdien es gāju pa ceļu - un ko es ieraugu stāvam pie baznīcas durvīm ar zilu zupas šķīvi rokā? Tavu pamāti! Es nudie domā, ka šķīvī bij pāris sovrinu sīknaudā, Semmij, pa puspensam vien; un cilvēki, kā nāk ārā, tā met tik pensus iekšā, - tā vien bij jādomā, ka tādu smagumu neviens mirstīgs šķīvis nevarēs izturēt. Kā tu domā, priekš kā viss tas bij?

- Varbūt atkal tējas dzeršanai? - Sems minēja.

- Ne uz to pusi, - tēvs atbildēja. - Ganam, Semmij, ko samaksāt par ūdeni.

- Ganam, ko samaksāt par ūdeni? - Sems sacīja.

- Jā, - misters Vellers atbildēja, - parāds bij par trijiem ceturkšņiem, un gans nebij samaksājs ne fārtinga, kur nu... varbūt tādēļ, ka no ūdens viņam maz labuma, jo no tās tapas, Semmij, viņš dzer dikti reti; viņš zin vēl desmitreiz labākus trikus par šito. Lai nu bij kā būdams, bet samaksāts nebij, un viņi noslēdz šim ūdeni. Gans iet taisni uz baznīcu, uzdodas, ka šis esmot vajāts svētais, un saka, šis jau nu cerot, ka tam cilvēkam, kas noslēdzs ūdeni, sirds atmīkstināšoties un tas atgriezīšoties uz īstā ceļa, bet drīzāk gan šis domājot, ka tas jau pierakstīts uz varen karstu vietiņu. Tad sievieši sasauc sapulci, nodzied dziesmu, izvēlē tavu pamāti par priekšā sēdētāju, nolemj nākošā svētdienā rīkot kolekti - un visu to atdod ganam. Un, ja viņš, Semmij, no tām sievām nedabūja tik daudz, ar ko atpirkties no ūdensvada sabiedrības uz visu mūžu, - misters Vellers teica noslēgumā, - tad es ir olenders un tu ar, un tas tad ar viss.

Misters Vellers dažas minūtes klusēdams smēķēja un tad turpināja:

- Ļaunākais, manu zēn, ar šitiem ganiem ir tas, ka viņi vienādiņ sagroza galvas visām šenes jaunajām lēdijām. Dievs lai svētī viņu mazās sirsniņas, viņas jau domā, ka tā ir pareizi, un nekā labāka i nezin, bet viņas ir blēdības upuri, Semivel, blēdības upuri.

- Es domā gan, - Sems piekrita.

- Nekā citādi, - misters Vellers apliecināja, dziļdomīgi kratīdams galvu. - Un kas mani kaitina, Semivel, - redzēt, ka viņas tērē visu savu laiku un pūliņus, lai taisītu drēbes kaparkrāsas cilvēkiem, kam tās nemaz nav vajdzīgas, un neliekas ne zinis par miesas krāsas kristīgiem, kam tās ir vajdzīgas. Ja notiktos pēc mana prāta, Semivel, es dažu no tiem slinkajiem ganiem noliktu aiz smagas tačkas, lai dzenā tās cauru dienu uz priekšu un atpakaļ pa četrupadsmit collu platu dēli. Ja cits ne, tad tas viņiem izdzītu aušības.

Misters Vellers, ar uzsvaru ieteicis šo patīkamo līdzekli, pastiprinot vārdus ar dažādiem galvas mājieniem un acu mirkšķieniem, iztukšoja savu glāzi vienā vilcienā un ar iedzimtu cieņu izkratīja no pīpes pelnus.

Viņš vēl bija aizņemts ar šo operāciju, kad gaitenī atskanēja spalga balss.

- Tur jau nāk tava dārgā radiniece, Semmij, - misters Vellers noteica; un misis Vellere iedrāzās istabā.

- Ā, pārradies gan atpakaļ! - misis Vellere teica.

- Jā, mīļā, - misters Vellers atbildēja, no jauna piebāzdams pīpi.

- Vai misters Stiginss atnāca atpakaļ? - misis Vellere noprasīja.

- Nē, mīļā, neatnāca, - misters Vellers atbildēja, izveicīgi aizdedzinādams pīpi, turot pie tās galviņas no uguns ar knaiblēm paņemtu sarkanu ogli. - Un zini ko, mīļā, gan jau es kaut kā pārdzīvos, ja viņš ar nepavisam vairs neatnāk.

- Uh, tu nožēlojamais! - misis Vellere teica.

- Paldiesiņ, sirsniņ! - misters Vellers atteica.

- Nu, nu, tēv, - Sems teica, - nesāc nu svešinieku priekšā runāt mīļus vārdiņus. Re, kur nāk tas cienīgtēvs.

To dzirdot, misis Vellere steidzīgi noslaucīja nupat kā izspiestās asaras, bet misters Vellers sadrūmis ievilka savu krēslu stūrī aiz kamīna.

Misteru Stiginsu viegli bija pierunāt iedzert vēl glāzi karsta ananasu groka, vēl otru glāzi un trešo un tad stiprināties ar vieglām vakariņām, lai varētu sākt no jauna.

Viņš sēdēja tajā pašā pusē, kur misters Vellers seniors, un katru reizi, kad, sievai neredzot, to varēja izdarīt, šis džentlmenis izrādīja dēlam savās krūtīs paslēptās jūtas, pakratīdams dūri virs gana vietnieka galvas; tas viņa dēlam sagādāja neviltotu prieku un apmierinājumu, jo vairāk tādēļ, ka misters Stiginss turpināja mierīgi dzert karsto ananasu groku, it nemaz neapjauzdams, kas notiek.

Saruna notika gandrīz tikai starp misis Velleri un cienīgtēvu misteru Stiginsu, un tās galvenie temati bija gana tikumi, viņa ganāmpulka slavējamās īpašībās un visu pārējo smagie noziegumi un pārkāpumi; tie bija apcerējumi, kurus vecākais misters Vellers reizēm pārtrauca ar pusbalsī izteiktiem atgādinājumiem par kādu džentlmeni, vārdā Vokeru, un citiem līdzīga rakstura komentāriem.

Beidzot misters Stiginss, kā varēja spriest pēc dažām neapšaubāmām pazīmēm, ieņēmis tik daudz ananasu groka, cik viņā spēja ietilpt, paņēma cepuri un atvadījās, bet Semam tūliņ pēc tam tēvs ierādīja gultu. Cienījamais vecais džentlmenis dedzīgi spieda viņa roku un, likās, gribēja dēlam kaut ko sacīt, bet, kad viņam tuvojās misis Vellere, viņš savu nodomu atmeta un īsi novēlēja labu nakti.

Otrā dienā Sems bija laikus kājās un, steigšus pabrokastojis, gatavojās atgriezties Londonā. Tikko viņš bija izgājis no mājas, viņam priekšā nostājās tēvs.

- Ceļā, Semmij? - misters Vellers jautāja.

- Bez kavēšanās, - Sems atbildēja.

- Es vēlētos, ka tu varējs iesaiņot šito Stiginsu un paņemt sev līdzi, - misters Vellers noteica.

- Man kauns par tevi! - Sems pārmetoši atsaucās. - Kamdēļ tu vispār ļauj viņam bāzt savu sarkano degunu «Grenbijas Marķīzā»?

Misters Vellers vecākais nopietni uzlūkoja dēlu un atbildēja:

- Tamdēļ, ka es ir precēts vīrs, Semivel, tamdēļ, ka es ir precēts vīrs. Kad tu būsi precēts vīrs, Semivel, tu sapratīsi daudz ko tādu, ko tagad nesaproti; bet, vai ir vērts nomocīties tik daudz, lai iemācītos tik maz, kā teica patversmes zēns, kad bij tics līdz alfabētes beigām, - tā nu ir garšas lieta. Es drīzāk domā, ka nav vērts.

- Nu labi, - Sems sacīja, - paliec sveiks!

- Paga vēl, Semmij, paga! - viņa tēvs atsaucās.

- Es var teikt tikai to, - Sems teica apstādamies, - ka, ja es bijs «Grenbijas Marķīza» īpašnieks un šitas te Stiginss nāktu un grauzdētu maizi manā bufetes istabā, es -

- Nu, ko? - misters Vellers pārtrauca ļoti sabudināts. - Ko tad?

- Saindētu viņam groku, - Sems atbildēja.

- Ko tu saki! - misters Vellers teica, uztraukuma purinādams dēlu aiz rokas. - Vai tiešām, Semmij... vai no tiesas tu to izdarītu?

- Es to izdarītu, - Sems sacīja. - Sākumā es pret viņu vēl nebūtu pārāk stingrs. Es viņu iebāztu ūdens mucā un uzliktu vāku, bet, ja redzētu, ka pret laipnību viņš ir nejūtīgs, es izmēģinātu to otru līdzekli.

Vecākais misters Vellers uzlūkoja savu dēlu ar neizsakāmi dziļas apbrīnas pilnu skatienu un, vēlreiz paspiedis tā roku, lēni devās prom, risinādams savā prātā daudzās problēmas, ko bija radījis dēla padoms.

Sems nolūkojās viņam pakaļ, kamēr viņš pazuda ceļa līkumā, un tad turpināja ceļu uz Londonu. Sākumā viņš domāja par sava padoma varbūtējām sekām un par to, vai būtu iespējams vai nebūtu, ka tēvs to izlieto. Taču viņš šo tematu atmeta ar nomierinošo domu, ka to rādīs tikai laiks, un tieši šādu domu mēs gribam iedvest arī lasītājam.

1 - Erandelas kariete kursēja starp Londonu un Erandelu - pilsētiņu Saseksas grāfistē.

XXVIII NODAĻA

Jautra ziemassvētku nodaļa, kas satur stāstu par kādām kāzām un dažādiem citiem laika kavēkļiem, kuri, lai gan savā ziņā ir tikpat labi paradumi kā precēšanās, tomēr šajos pagrimušajos laikos netiek turēti gluži tādā godā

Žigli kā bites, ja arī ne gluži tik viegli kā fejas četri pikvikieši sapulcējās divdesmit otrās decembra dienas rītā tai žēlastības gadā, kurā tika uzsākti un paveikti šie viņu patiesīgi aprakstītie piedzīvojumi. Ziemassvētki bija pie durvīm visā savā parupjajā un sirsnīgajā atklātībā; tas bija viesmīlības, jautrības un vaļsirdības laiks; vecais gads gluži kā seno laiku filozofs gatavojās saaicināt savus draugus un dzīru un izpriecu troksnī pats klusi un mierīgi aiziet. Jautrs un līksms bija šis laiks, un īsti jautras un līksmas bija vismaz četras no tām daudzajām sirdīm, kam darīja prieku tā atnākšana.

Un tiešām - daudz ir to siržu, kam ziemassvētki uz īsu brīdi atnes laimi un prieku.

Cik daudz ģimeņu, kuru locekļi ir tālu izkaisīti un izmētāti nemitīgajā dzīves cīņā, šajā laikā atkal savienojas un vēlreiz satiekas tai laimīgajā sadraudzībā un savstarpējā labvēlībā, kas ir tik tīra un neviltota prieka avoti, tik nesavienojamas ar pasaules rūpēm un bēdām, ka viscivilizētāko tautu reliģiskie ticējumi, tāpat kā visrupjāko mežoņu primitīvās tradīcijas, tās vienādā mērā uzskata par lielāko prieku nākamajā dzīvē, kas sagatavota svētītajiem un laimīgajiem! Cik daudz vecu atmiņu un cik daudz snaudošu jūtu modina ziemassvētku laiks!

Mēs tagad rakstām šos vārdus daudzu jūdžu tālumā no tās vietas, kur gadu pēc gada mēs šai dienā mēdzām satikties jautrā un priecīgā pulciņā. Daudzas no tām sirdīm, kas toreiz sita tik priecīgi, ir stājušās pukstēt; daudzi no tiem skatieniem, kas toreiz mirdzēja tik spoži, ir izdzisuši; rokas, ko mēs spiedām, ir kļuvušas aukstas; acis, kurās mēs lūkojāmies, ir paslēpušas savu mirdzumu kapā; un tomēr vecā māja, istaba, priecīgās balsis un smaidošās sejas, joki, smiekli, vissīkākie un nenozīmīgākie atgadījumi, kam vien sakars ar šiem laimīgajiem tikšanas brīžiem, katru reizi, kad tuvojas ziemassvētki, kļūst mūsu apziņā tik dzīvi, it kā pēdējā satikšanās būtu bijusi tikai vakar! Laimīgie, laimīgie ziemassvētki, kas var mums atdot mūsu bērnu dienu ilūzijas, kas var atsaukt sirmgalvim viņa jaunības prieku un pārcelt jūrnieku un ceļotāju no tūkstošiem jūdžu tāluma atpakaļ pie pašu pavarda, pašu mierpilnajā mājā!

Bet mēs esam tā aizgrābti un tā aizrāvušies ar svēto ziemassvētku jaukumiem, ka liekam misteram Pikvikam un viņa draugiem gaidīt aukstumā uz Magltonas karietes jumta, kur tie nupat kā uzkāpuši, krietni ietinušies lielos mēteļos, šallēs un apmetņos.

Ceļa somas un čemodāni jau ir novietoti, un misters Vellers ar konduktoru cenšas iespiest kastē zem bukas milzīgu mencu, kas šai kastei ir vairākas reizes par lielu. Tā ir kārtīgi iesaiņota garā brūnā kurvī, pārklāta ar salmiem un atstāta pēdējā, lai varētu droši atgulties uz pusduča muciņu ar īstām vietējām austerēm, kas visas ir mistera Pikvika īpašums un kārtīgi novietotas kastes dibenā. Mistera Pikvika sejā atspoguļojas visdzīvākā interese, kad misters Vellers un konduktors mēģina iespiest mencu kastē, vispirms ar galvu pa priekšu un tad ar asti pa priekšu, un tad ar vāku augšpusē, un tad ar dibenu augšpusē, un tad sāniski, un tad gareniski, bet visiem šiem viltīgajiem paņēmieniem nepielūdzamā menca stūrgalvīgi pretojas, līdz konduktors nejauši dod tai triecienu pa pašu kurvja vidu un tā pēkšņi pazūd kastē, bet tai līdzi arī paša konduktora galva un pleci, kurš, nedomādams, ka mencas pasīvā pretošanās tik pēkšņi izbeigsies, pārcieš pilnīgi negaidītu satricinājumu, par nesalīdzināmu sajūsmu visiem nesējiem un skatītājiem. Arī misters Pikviks visai labsirdīgi pasmaida par to un, izvilcis no vestes kabatas šiliņu, lūdz konduktoru, kas izrausies no kastes, izdzert uz viņa veselību glāzi karsta groka, par ko arī konduktors pasmaida, tāpat misteri Snodgrass, Vinkls un Tapmens visi reizē pasmaida. Konduktors un misters Vellers uz piecām minūtēm pazūd, droši vien iedzert karsto groku, jo atgriezušies viņi ļoti stipri smaržo pēc tā. Kučieris uzkāpj uz bukas, misters Vellers uzlec aizmugurē, pikvikieši apņem mēteļus ap kājām un šalles ap deguniem, zirgu puiši noņem zirgu segas, kučieris braši iesaucas: «Viss kārtībā!» - un viņi dodas ceļā.

Rībēdama pa ielām un kratīdamās pāri akmeņiem, kariete pēdīgi aizsniedz plašos un atklātos laukus. Riteņi ripo pa cieto, sasalušo zemi, un zirgi, pēc asa pātagas plīkšķa pārgājuši vieglos auļos, traucas pa ceļu, it kā viss vezums - karietes pasažieri, menca, austeru muciņas un viss pārējais - būtu tikai spalviņa tiem pie pakaviem. Viņi nobrauc pa lēzenu nokalni un nonāk līdzenumā, kas ciets un sauss kā milzīgs marmora klucis aizstiepjas divu jūdžu tālumā. Otrs pātagas plīkšķis, un viņi aiztraucas ātros auļos, zirgi mētā galvas un žvadzina aizjūgu, it kā priecādamies par ātro gaitu, kamēr kučieris, turēdams pātagu un grožus vienā rokā, ar otru roku noņem cepuri un, nolicis to uz ceļiem, izvelk kabatas lakatu, lai noslaucītu pieri, - pa daļai tāpēc, ka viņš tā paradis darīt, un pa daļai tāpēc, ka pasažieriem der parādīt, cik viņš ir aukstasinīgs un cik viegli vadīt četrjūgu, ja ir tik liela pieredze kā viņam. Izdarījis to bez mazākās steigas (citādi nebūtu tā efekta), viņš atkal paslēpj lakatiņu, uzmauc cepuri, sakārto cimdus, izvērš elkoņus, vēlreiz noplīkšķina pātagu, un viņi traucas uz priekšu jo straujāk.

Vairākas mazas mājiņas, kas izkaisītas ceļa abās pusēs, norāda, ka tuvojas kāda pilsēta vai ciemats. Konduktora raga jautrās skaņas notrīc dzidrajā, vēsajā gaisā un pamodina veco džentlmeni karietē, kurš uzmanīgi nolaiž logu līdz pusei un, gaisu vērodams, uz mirklīti paskatās ārā, tad, rūpīgi aizvilkdams logu, paziņo otram iekšpusē sēdošajam, ka tūliņ mainīšot zirgus. Otrs iekšpusē sēdošais pamostas un nolemj nākošo snaudienu atlikt, līdz kariete dosies tālāk. Atkal braši atskan rags un satraucē sievu un bērnus ceļmalas mājiņā; tie skatās pa durvīm karietei pakaļ, līdz tā nogriežas ap stūri, un tad atkal satupjas ap liesmojošo pavardu un, gaidot tēva pārnākšanu, uzmet tam jaunu malkas šķilu, kamēr tēvs pats krietnu jūdzi no šejienes nupat kā bija draudzīgi samājies ar kučieri un pagriezies, lai ilgi noskatītos uz karieti, kas aiztraucas tālāk.

Un tagad rags spēlē jautru melodiju, karietei rībot pa kādas provinces pilsētiņas slikti bruģētajām ielām, un kučieris, attaisīdams sprādzi, kas satur kopā grožus, sagatavojas tos nomest, līdzko apstāsies. Misters Pikviks izslien galvu no mēteļa apkakles un ļoti ziņkārīgi paskatās apkārt; to ievērodams, kučieris paziņo pilsētiņas nosaukumu un pastāsta viņam, ka vakar bijusi tirgus diena. Abus šos jaunumus misters Pikviks pavēstī tālāk saviem ceļa biedriem; to dzirdēdami, arī viņi izbāž galvas no mēteļu apkaklēm un arī paskatās visapkārt. Misters Vinkls, kas sēž pašā malā, vienu kāju gaisā karinādams, gandrīz nogāžas uz ielas, kad kariete strauji cērtas ap aso stūri pie siera veikala un iegriežas tirgus laukumā, un, pirms misters Snodgrass, kas sēž viņam blakus, ir atguvies no pārbīļa, viņi pietur pie viesnīcas, kur jau gaida segām apklāti jaunās maiņas zirgi. Kučieris nomet grožus un nokāpj pats, un arī pārējie ārpusē braucošie nolec lejā, atskaitot tos, kas pārāk nepaļaujas uz savām spējām atkal tikt augšā. Tie paliek savās vietās un dauza kājas pret karieti, lai sasildītos, pavērsuši ilgu pilnās acis un sarkanos degunus pret spožo kamīna uguni bufetes istabā un aslapes zariem ar sarkanām ogām, kuri rotā logu.

Bet konduktors pa to laiku jau nodevis labības tirgotāja veikalā papīrā ietīto sainīti, ko izņēmis no mazās somiņas, kas ādas siksnā uzkārta tam pār plecu, un pārbaudījis, ka zirgi tiek rūpīgi iejūgti, un nometis uz bruģa seglus, kas uz karietes jumta atvesti no Londonas, un piedalījies kučiera un zirgu puiša apspriedē par pelēko ķēvi, kas pagājušajā otrdienā savainojusi priekškāju, un abi ar misteru Velleru viņi jau novietojušies aizmugurē, un kučieris jau ir novietojies priekšā, un iekšpusē vecais džentlmenis, kas visu laiku turējis logu nolaistu par veselām divām collām, ir to atkal aizvilcis, un zirgu segas ir noņemtas un visi ir gatavi ceļam, atskaitot divus «resnos džentlmeņus», pēc kuriem kučieris apjautājas ar zināmu nepacietību. Tad kučieris un konduktors, un Sems Vellers, un misters Vinkls, un misters Snodgrass, un visi zirgu puiši, un ikviens no dīkdieņiem, kuru ir vairāk nekā visu pārējo kopā, sauc trūkstošos džentlmeņus, cik skaļi vien katrs var pabļaut. No sētas dzirdama tālīna atsaukšanās, un tad izskrien misters Pikviks ar misteru Tapmenu, abi pilnīgi bez elpas, jo viņi izdzēruši katrs pa glāzei alus un misteram Pikviķam pirksti aukstumā bijuši tik sastinguši, ka viņš veselas piecas minūtes meklējis sešpensu gabalu, ar ko samaksāt.

Kučieris brīdinot uzsauc: «Nu tad, džentelmeņi!» - konduktors to atkārto, vecais džentlmenis iekšpusē prāto, cik dīvaini tas esot, ka dažiem cilvēkiem katrā ziņā jākāpjot lejā, lai gan viņi zinot, ka nepietiks laika; misters Pikviks uztraušas augšā pa vienu pusi, misters Tapmens pa otru; misters Vinkls iesaucas: «Viss kārtībā!» - un viņi dodas ceļā. Šalles tiek savilktas ciešāk, mēteļu apkakles atkal paceltas, bruģis izbeidzas, mājas pazūd, un viņi atkal traucas pa plašu ceļu, kur svaigs, dzidrs gaiss dvesmo sejās un ielīksmo viņu sirdis.

Tā misters Pikviks un viņa draugi ar «Magltonas telegrāfa» ceļoja uz Dinglijdellu, un trijos pēc pusdienas viņi visi sveiki un veseli, jautri un priecīgi stāvēja uz «Zilā Lauvas» kāpnēm, pa ceļam iedzēruši pietiekami daudz alus un degvīna, lai varētu spītēt salam, kas bija iekalis zemi dzelzs važās un saaudis skaistas mežģīnes kokiem un dzīvžogiem. Misters Pikviks bija ļoti aizņemts, skaitot austeru muciņas un pārraugot mencas izkraušanu, kad sajuta, ka kāds viņu viegli parausta aiz mēteļa.

Paskatījies apkārt, viņš atklāja, ka persona, kas tādā veidā gribēja sev pievērst viņa uzmanību, ir mistera Vordla mīļotais pāžs, kas šī nemākslotā stāsta lasītājiem labāk pazīstams ar raksturīgo apzīmējumu «resnais puika».

- Ahā! - teica misters Pikviks.

- Ahā! - teica resnais puika.

To sacīdams, viņš skatījās gan uz mencu, gan austeru muciņām un priecīgi nokrekšķināja. Viņš bija vēl resnāks nekā agrāk.

- Nu, jūs izskatās diezgan rožains, mans jaunais draugs, - misters Vellers sacīja.

- Es gulēju bufetes istabā pie paša kamīna, - atbildēja resnais puika, kas pēc stundas snaudiena bija nokarsis sarkans kā jauns skurstenis. - Saimnieks atsūtīja mani ar ratiem, lai aizvestu uz mājām jūsu mantas. Viņš būtu atsūtījis jājamzirgus ar, bet viņš domāja, ka jūs labāk iesit kājām, jo diena ir auksta,

- Jā, jā, - steigšus attrauca misters Pikviks, jo viņš atcerējās, kā viņi gandrīz pa šo pašu vietu bija ceļojuši kādu iepriekšējo reizi. - Jā, mēs labāk iesim kājām. Ēi, Sem!

- Ser? - misters Vellers atsaucās.

- Palīdziet mistera Vordla kalpotājam salikt mantas ratos un brauciet kopā ar viņu!

Mēs tūliņ dosimies ceļā kājām.

Nodevis šo rīkojumu un norēķinājies ar kučieri, misters Pikviks ar saviem trim draugiem nogriezās uz takas, kas veda pār laukiem, un veicīgi aizgāja, atstādami misteru Velleru un resno puiku aci pret aci pirmo reizi mūžā. Sems ļoti pārsteigts noskatījās uz resno puiku, bet neteica ne vārda un sāka ātri kraut mantas ratos, kamēr resnais puika mierīgi stāvēja viņam blakus un, likās, domāja, ka ir ļoti interesanti noskatīties, kā misters Vellers strādā viens pats.

- Tā, - Sems noteica, iemezdams ratos pēdējo somu. - Darīts!

- Jā, - resnais puika atbildēja ļoti apmierināts, - darīts.

- Nu, jauno smagsvar, - Sems ieteicās, - jūs tiešām ir godalgojams eksemplārs!

- Pateikšan, - resnais puika atsacīja.

- Vai jums nav nekas uz sirds tāds, kas sagādā raizes? - Sems jautāja.

- Nekā tāda nezinu, - puika atbildēja.

- Uz jums paskatoties, man gandrīz likās, ka jūs cieš no nelaimīgas mīlestības pret kādu jaunu sievieti, - Sems teica.

Resnais puika pakratīja galvu.

- Skaisti, - Sems sacīja, - man prieks to dzirdēt. Vai jūs kādreiz iedzer ar?

- Ēst man patīk labāk, - puika atbildēja.

- Ā, - Sems sacīja, - to man vajadzēja pašam atģist, bet es domā, - vai jūs negribētu kādu lāsīti, kas sasilda? Bet, man liekas, jums ar visiem šitiem polsteriem nekad auksti nav bijis, vai ne?

- Reizēm ir gan, - puika atbildēja, - un patīk iedzert kādu lāsīti, ja tā ir laba.

- Ak tā gan, - Sems atteica. - Nu tad iesim!

Drīz viņi bija «Zilā Lauvas» bufetes istabā, un resnais puika izmeta glāzi degvīna, ne acis nepamirkšķinādams. Šis varoņdarbs viņu stipri pacēla mistera Vellera acīs.

Misters Vellers savukārt izdarīja to pašu, un viņi iesēdās ratos.

- Vai jūs protat braukt? - resnais puika noprasīja.

- Tā gandrīz būtu jādomā, - Sems atbildēja.

- Nu tad še, - resnais puika noteica, ielikdams grožus viņam rokā un parādīdams ceļu, - tikai taisni vien uz priekšu, nomaldīties nemaz nevar.

Izteicis šos vārdus, resnais puika mīlīgi nolikās blakus mencai un, spilvena vietā novietodams zem galvas kādu austeru muciņu, acumirklī iemiga.

- Nu, - Sems teica, - šitas te jaunais džentelmens ir visaukstasinīgākais no visiem puišiem, kādus es ir redzējs. E, mostas, tūska!

Bet, tā kā jaunais tūska neizrādīja nekādas dzīvības zīmes, Sems Vellers nosēdās ratu priekšā un pierāva grožus, un vecais zirgs lēniem rikšiem sāka kustēties uz Menora fermas pusi.

Pa to laiku misters Pikviks un viņa draugi, kuru asinīm gājiens lika straujāk riņķot, jautrā garā devās uz priekšu. Takas bija cietas, zāle apsaluši un čaukstoša; gaisā bija jūtams patīkams, sauss, uzmundrinošs aukstums, un pelēkā (sala laikā piemērotāks apzīmējuma būtu - šīfera krāsas) krēsla, kas ātri tuvojās, lika viņiem ar patīkamām nojausmām domāt par ērtībām, kas gaida pie viesmīlīgā namatēva. Bija viena no tām pievakarēm, kas varētu pamudināt dažus vecākus džentlmeņus vientuļā laukā novilkt mēteļus un ar līksmu un vieglu sirdi palēkāt kukuriņus; mēs esam pilnīgi pārliecināti,

- ja vien misters Tapmens šai brīdī apstājies un noliecies, misters Pikviks ar lielāko dedzību lēktu viņam pāri.

Tomēr misters Tapmens šādu izdevību nepiedāvāja, un draugi, jautri sarunādamies, gāja tālāk. Nogriezušies kādā ceļā, ko vajadzēja šķērsot, viņi izdzirda daudzas balsis, un, pirms vēl paspēja padomāt, kam šīs balsis varētu piederēt, viņi jau atradās savu sagaidītāju vidū; pikvikieši to pamanīja tikai tad, kad no vecā Vordla lūpām, viņiem parādoties, atskanēja skaļš «urā!».

Tur bija, pirmkārt, pats Vordls, kas izskatījās, ja tas iespējams, vēl jautrāks nekā agrāk; tad tur bija Bella un viņas uzticamais Trandls, un, beidzot, tur bija Emīlija un kādas astoņas vai desmit jaunas lēdijas, ieradušās uz kāzām, kam bija jānotiek nākamajā dienā, - visas tajā priecīgajā un pacilātajā noskaņojumā, kādā jaunas lēdijas parasti mēdz būt šādos gadījumos; viņas visas kā viena pieskandināja laukus un ceļus tuvu un tālu ar saviem jokiem un smiekliem.

Iepazīstināšanās ceremoniju šādos apstākļos izdarīja ļoti drīz, pareizāk sakot, iepazīšanās notika ātri un bez kādām ceremonijām, un jau pēc divām minūtēm misters Pikviks jokojās ar jaunajām lēdijām, kas negribēja kāpt pār žogu, kamēr viņš skatās, vai arī, vēlēdamās parādīt savas mazās kājiņas, un glītās potītes, stāvēja uz pārejas augstākā pakāpiena minūtes piecas un paziņoja, ka viņām esot bail kustēties no vietas, - jokojās tik brīvi un nepiespiesti, it kā būtu tās pazinis visu mūžu. Ir vērts atzīmēt arī to, ka misters Snodgrass palīdzēja Emīlijai daudz vairāk, nekā, šķiet, to prasīja briesmīgās bailes no žoga (lai gan tas bija veselas trīs pēdas augsts un pārkāpšanai bija nolikti tikai divi akmeņi). Tika novērots arī, ka kāda melnacaina jauna lēdija ļoti glītos, mazos zābaciņos ar kažokādas apmali visai skaļi spiedza, kad misters Vinkls piedāvāja viņai savu palīdzību tikt pāri žogam.

Tas viss bija ļoti jauki un patīkami. Kad grūtības ar žogu beidzot bija pārvarētas un viņi atkal izgāja atklātā laukā, vecais Vordls pastāstīja misteram Pikvikam, kā viņi visi kopā esot gājuši apskatīt tās mājas iekārtu, kur dzīvošot jaunais pāris pēc svētkiem. Dzirdot šo paziņojumu, Bella un Trandls abi nosarka tāpat kā resnais puika pie bufetes istabas kamīna, bet jaunā lēdija ar melnajām acīm un zābaciņiem ar kažokādas apmali kaut ko iečukstēja Emīlijai ausī un tad šķelmīgi paskatījās uz misteru Snodgrasu. Emīlija viņu nosauca par muļķa meiteni, bet tomēr stipri nosarka, un misters Snodgrass, kas bija kautrīgs, kā jau visi lielie ģēniji, juta, ka sārtums sakāpj viņam līdz pašai galvas virsai, un savas sirds dziļumos dedzīgi vēlējās, kaut minētā jaunā lēdija ar savām melnajām acīm, savu šķelmību un saviem zābaciņiem ar kažokādas apmali patlaban atrastos kaimiņu grāfistē.

Bet, lai arī viņi bija sadraudzīgi un laimīgi pa ceļam uz māju, cik gan silti un sirsnīgi viņus saņēma fermā! Pat apkalpotāji, ieraugot misteru Pikviku, priekā smaidīja, un Emma veltīja misteram Tapmenam pa pusei kautrīgu, pa pusei izaicinošu, bet visā visumā tik jauku skatienu, ka ar to pietiktu, lai pat Bonaparta statuja, kas stāvēja gaitenī, atplestu rokas un ieslēgtu Emmu savos apkampienos.

Vecā lēdija, kā parasti, sēdēja viesistabā, bet viņa bija ļoti noskaitusies un tāpēc gandrīz pilnīgi kurla. Viņa pati nekad neizgāja no mājas un, tāpat kā visai daudzas tā paša kaluma vecas lēdijas, uzskatīja par nodevību, ja kāds cits atļāvās darīt to, ko viņa nevarēja. Tāpēc - dievs lai svētī viņas veco dvēseli! - viņa sēdēja savā lielajā krēslā tik taisni, cik vien varēja, un izskatījās tik nikna, cik vien iespējams, un tomēr galu galā... labvēlīga.

- Māt, - Vordls ieteicās, - misters Pikviks. Tu taču viņu atceries.

- Ko nu par to, - ar dziļu cienību atbildēja vecā lēdija. - Neapgrūtiniet misteru Pikviku tādas vecas sievas dēļ kā es. Par mani tagad neviens nebēdā, un tas arī ir pilnīgi saprotami.

Un vecā lēdija pakratīja galvu un trīcošām rokām nogludināja savu lavandas krāsas zīda tērpu.

- Nu klausieties, kundze, - misters Pikviks sacīja, - es nevaru pieļaut, ka jūs tā atstumjat vecu draugu. Esmu šeit ieradies tikai tādēļ, lai ar jums kārtīgi izspriestos un izspēlētu vēl kādu roberu; un šiem zēniem un meitenēm, pirms vēl viņi būs kļuvuši divas dienas vecāki, mēs parādīsim, kā dejo menuetu.

Vecās lēdijas oma ātri uzlabojās, bet viņa to negribēja tūliņ izrādīt, tāpēc tikai noteica:

- Ak, es viņu nedzirdu!

- Blēņas, māt, - Vordls attrauca. - Paklau, nedusmojies nu un esi laba! Padomā par Bellu, tev taču vajag nabaga meiteni uzmundrināt.

Labā vecā lēdija to dzirdēja, jo viņas lūpas notrīcēja. Bet vecumam piemīt dažas vājības, un viņa vēl nebija pilnīgi uzvarēta. Tāpēc viņa atkal noglaudīja lavandas krāsas tērpu un, pievērsdamas misteram Pikvikam, teica:

- Ak mister Pikvik, kad es biju meitene, jaunatne bija pavisam citāda.

- Par to nav šaubu, kundze, - misters Pikviks atbildēja, - un tāpēc es tik ļoti cienīju tos nedaudzos, kas saglabājuši sevī kaut ko no vecajiem laikiem.

To sacīdams, misters Pikviks maigi pievilka Bellu sev klāt un, noskūpstījis meitenei pieri, lūdza viņu apsēsties uz mazā soliņa pie vecmāmiņas kājām. Vai nu izteiksme viņas sejā, kas bija pievērsta vecās lēdijas sejai, modināja domas par vecajiem laikiem, vai arī veco lēdiju saviļņoja mistera Pikvika labā sirds, vai arī bija kāds cits iemesls, bet viņa pilnīgi atmaiga, apskāva savas mazmeitas kaklu, un visu viņas slikto omu aiznesa klusa asaru straume.

Tovakar visi bija laimīgi. Nosvērti un svinīgi misters Pikviks un vecā lēdija izspēlēja pāris desmitu roberu, trokšņaina bija jautrība, kas valdīja pie apaļā galda.

Vēl ilgi pēc tam, kad lēdijas bija devušās pie miera, ap galdu atkal un atkal ceļoja karstvīns ar pienācīgām degvīna un garšvielu piedevām, bet tam sekoja veselīgs miegs un patīkami sapņi. Jāpiezīmē fakts, ka mistera Snodgrasa sapņiem vienmēr bija kāds sakars ar Emīliju Vordlu un ka mistera Vinkla vīzijās galvenā persona bija kāda jauna lēdija ar melnām acīm, šķelmīgu smaidu un ļoti glītiem zābaciņiem ar kažokādas apmali.

Misteru Pikviku agri no rīta pamodināja balsu dūkoņa un kāju dipoņa, kas pat resno puiku būtu varējušas piecelt no viņa cietā miega. Misters Pikviks pacēlās gultā sēdus un klausījās. Sieviešu kārtas kalpotāji un sieviešu kārtas viesi nepārtraukti skraidīja šurpu turpu, un skanēja tik daudz pieprasījumu pēc karsta ūdens, daudzreiz atkārtotu saucienu pēc adatas un diega un tik daudz pusbalsī izteiktu lūgumu: «Ak, nāciet un palīdziet man, esiet tik laba!» - ka misters Pikviks savā nevainībā sāka domāt, ka noticis kaut kas briesmīgs, bet, pilnīgi atmodies, atcerējās kāzas. Tā kā tas bija svarīgs notikums, viņš apģērbās sevišķi rūpīgi un devās lejā uz ēdamistabu.

Visas kalpones pilnīgi jaunās sārta muslīna kleitās ar baltām lentām pie aubītēm skraidīja pa māju tik uztrauktas un uzbudinātas, ka to nav iespējams aprakstīt. Vecā lēdija bija ietērpta brokāta kleitā, kas divdesmit gadus nebija redzējusi gaismu, atskaitot tos nejaušos starus, kas iespraucās pa kastes šķirbām, kurā tā visu laiku glabājās. Misters Trandls bija ļoti pacilātā garastāvoklī, tomēr mazliet nervozs.

Vecais, sirsnīgais namatēvs mēģināja izskatīties ļoti jautrs un bezrūpīgs, bet tas viņam acīm redzami neizdevās. Visas meitenes bija vienās asarās un baltā muslīnā, atskaitot divas vai trīs izvēlētās, kam bija piešķirts gods augšstāvā skatīt līgavas un līgavas māsu vaigus. Visi pikvikieši bija lieliski uzposušies, un no zālāja mājas priekšā atskanēja briesmīga rēkšana, ko sacēla visi pie fermas piederīgie vīri un puikas, kuriem pogcaurumos bija baltas lentas un kuri visā sparā gavilēja. Uz to viņus pamudināja un visu laiku uzmundrināja ar savu priekšzīmi un piemēru misters Semjuels Vellers, kas jau bija paspējis kļūt varen populārs un sajutās šeit tik mājīgi, it kā būtu uz laukiem piedzimis.

Kāzas ir tāds notikums, par ko atļauts jokot, bet galu galā še patiešām nav par ko jokot; mēs runājam tikai par ceremoniju un lūdzam skaidri saprast, ka neatļaujamies nekādus apslēptus sarkasmus par laulības dzīvi. Šai gadījumā priekam un jautrībai piejaucas žēlums, ka jāpamet mājas, asaras, kas nolīst, vecākiem šķiroties no bērna, apziņa, ka jāatstāj dzīves laimīgākā posma dārgākie un mīļākie draugi, lai sastaptu dzīves rūpes un raizes kopā ar vēl nepārbaudītiem un maz pazīstamiem draugiem. Tās visas ir dabiskas jūtas, un mēs negribam, tās aprakstot, padarīt šo nodaļu bēdīgu, un vēl mazāk mēs gribam, ka tās uzskatītu par smieklīgām.

Teiksim tad īsi, ka ceremoniju izdarīja vecais mācītājs Dinglijdellas draudzes baznīcā un ka mistera Pikvika vārds ir ierakstīts baznīcas grāmatā, kas vēl arvien glabājas turienes ģērbkambarī; ka jaunā lēdija ar melnajām acīm parakstīja savu vārdu ar ļoti nedrošu un trīcošu roku; ka Emīlijas, tāpat kā otras līgavas māsas paraksti ir gandrīz nesalasāmi; ka viss norisinājās apbrīnojamā kārtībā; ka jaunās lēdijas visumā domāja, ka tas nemaz neesot tik briesmīgi, kā viņas gaidījušas; un ka, lai gan melno acu un šķelmīgā smaida īpašniece paziņoja misteram Vinklam, ka viņa nekad nepieļaušot, ka ar viņu notiek kaut kas tik briesmīgs, mums ir ļoti dibināts iemesls domāt, ka viņa maldījās. Pie visa tā mēs varam vēl piemetināt, ka misters Pikviks bija pirmais, kas apsveica līgavu, un ka, to darīdams, viņš aplika ap tās kaklu greznu zelta pulksteni ar ķēdi, ko vēl nebija redzējušas neviena mirstīgā acis, atskaitot juvelieri.

Tad cik priecīgi vien varēdams sāka zvanīt vecais baznīcas zvans un viņi visi atgriezās pie brokastu galda.

- Kur likt gaļas pīrāgus, jaunais opija ēdāj? - misters Vellers vaicāja resnajam puikam, palīdzēdams salikt uz galdā tos patēriņa priekšmetus, ko nebija paspējuši uzlikt iepriekšējā vakarā.

Resnais puika norādīja pīrāgiem nolemto vietu.

- Ļoti jauki, - Sems teica, - iesprauž tur kādu egles zariņu! Otru šķīvi iepretim. Tā, tagad mēs izskatās pavisam glauni un patīkami, kā teica tēvs, kad bija nogriezs savam mazajam puikam galvu, lai izārstētu to no šķielēšanas.

Izteicis šo salīdzinājumu, misters Vellers pāris soļu atkāpās, lai varētu gūt pilnīgu iespaidu, un ļoti apmierināts noskatījās uz veiktajiem priekšdarbiem.

- Vordl, - misters Pikviks sacīja, tikko visi bija apsēdušies, - glāzi vīna par godu šim laimīgajam notikumam!

- Ar prieku, draugs, - Vordls atsaucās. - Džo... sasodītais puika, viņš ir aizmidzis!

- Neesmu vis, ser, - atbildēja resnais puika, izlēkdams no kāda attālāka stūra, kur viņš līdzīgi resno puiku patronam - nemirstīgajam Horneram[1] - bija aprijis kādu ziemassvētku pīrāgu, lai gan ne ar to aukstasinību un apdomību, kas raksturīgas šim jaunajam džentlmenim.

- Piepildiet mistera Pikvika glāzi!

- Jā, ser.

Resnais puika pielēja mistera Pikvika glāzi, tad nostājās aiz sava saimnieka krēsla un no turienes ar drūmu prieku vēroja nažu un dakšiņu rotaļu un izvēlēto kumosu ceļojumu no šķīvjiem uz ēdāju mutēm.

- Lai dievs jūs svētī, veco zēn! - misters Pikviks teica.

- Jūs tāpat, draugs, - Vordls atbildēja, un viņi no visas sirds uzdzēra viens otram.

- Misis Vordla, - misters Pikviks uzaicināja, - mums, vecajiem, jāizdzer kopā pa glāzei vīna par godu šim priecīgajam notikumam.

Vecā lēdija patlaban bija ļoti majestātiska. Ģērbusies brokāta tērpā, viņa sēdēja galda galā, un vienā pusē tai bija jaunlaulātā mazmeita, bet otrā misters Pikviks, kas viņu apkalpoja. Misters Pikviks nebija runājis visai skaļā balsī, bet viņa to tūliņ saprata un izdzēra pilnu glāzi vīna, novēlot viņam ilgu un laimīgu mūžu; pēc tam šī veca, labā dvēsele sāka plašu un sīku ziņojumu par savām pašas kāzām līdz ar apcerējumu par modi valkāt kurpes ar augstiem papēžiem un dažiem sīkumiem par skaistās lēdijas Talimgloveres, kas tagad mirusi, dzīvi un piedzīvojumiem. Par visu to pati vecā lēdija smējās no visas sirds, un tāpat darīja arī jaunās lēdijas, jo viņas nekādi nevarēja saprast, ko īsti vecmāmiņa stāsta. Kad viņas smējās, vecā lēdija smējās vēl desmit reižu sirsnīgāk un teica, ka šie stāsti vienmēr esot bijuši ļoti iecienīti, par ko atkal visām bija jāsmejas, un vecajai lēdijai radās vislabākais noskaņojums. Tad sagrieza kēksu un laida apkārt, un jaunās lēdijas pataupīja pa gabaliņam, ko nolikt zem spilvena, lai sapnī redzētu savu nākošo vīru, un tas radīja lielu sarkšanu un daudz jautrības.

- Mister Miller, - misters Pikviks uzrunāja savu veco paziņu - lietišķi noskaņoto džentlmeni, - glāzi vīna?

- Ar lielāko prieku, mister Pikvik, - svinīgi atbildēja lietišķi noskaņotais džentlmenis.

- Atļausiet piedalīties? - labsirdīgais vecais garīdznieks ieteicās.

- Man arī, - viņa sieva piebilda.

- Un man, un man, - teica pāris nabaga radinieku galda otra galā, kuri bija ļoti sirsnīgi ēduši un dzēruši un par visu smējušies.

Misters Pikviks izteica dziļi izjustu prieku par katru priekšlikumu iedzert kopā ar viņu, un viņa acīs mirdzēja līksme un jautrība.

- Lēdijas un džentlmeņi, - misters Pikviks teica, pēkšņi pieceldamies.

- Uzmanību, uzmanību! Uzmanību, uzmanību! Uzmanību, uzmanību! - ļoti satraukts sauca misters Vellers.

- Sauciet iekšā visus kalpotājus! - vecais Vordls izsaucās, lai novērstu publisko rājienu, ko pretējā gadījumā misters Vellers, bez, šaubām, būtu saņēmis no sava kunga. - Dodiet viņiem katram pa glāzei vīna, ko uzdzert tostu! Nu, Pikvik!

Viesi apklusa, kalpones sačukstējās, un kalpi izskatījās neveikli un apjukuši.

Misters Pikviks turpināja:

- Lēdijas un džentlmeņi... nē, es neteikšu «lēdijas un džentlmeņi», es jūs saukšu par saviem draugiem, saviem mīļajiem draugiem, ja lēdijas man atļaus tik lielu brīvību...

Šai vietā misteru Pikviku pārtrauca spēcīgi lēdiju aplausi, kam pievienojās arī džentlmeņi, kamēr melno acu īpašnieci skaidri dzirdēja sakām, ka viņa varētu noskūpstīt šo mīļo misteru Pikviku. Misters Vinkls tūliņ galanti apjautājās, vai to nevarētu izdarīt ar starpnieka palīdzību, bet jaunā lēdija ar melnajām acīm atbildēja: - Ejiet projām! - un pavadīja šo uzaicinājumu ar skatienu, kas tik skaidri, cik vien tas skatienam iespējams, teica: «Ja jūs varat.»

- Mani mīļie draugi, - misters Pikviks turpināja, - es gribu uzaicināt iedzert uz līgavas un līgavaiņa veselību... lai dievs viņus svētī! (Piekrišanas saucieni un asaras.) Es ticu, ka mans jaunais draugs Trandls ir krietns un vīrišķīgs puisis, un es zinu, ka viņa sieva ir ļoti jauka un mīļa meitene, kam ir visas dotības, lai pārnestu citā darbības sfērā to laimi, ko viņa divdesmit gadus izplatījusi ap sevi sava tēva namā. (Šai vietā resnais puika iesāka Stentora[2] balsī pinkšķēt, un misters Vellers, saņēmis viņu aiz apkakles, izveda ārā.)

- Es vēlētos, - misters Pikviks piemetināja, - es vēlētos būt pietiekami jauns, lai varētu būt viņas māsasvīrs (piekrišana), bet, reiz tas tā nevar būt, jūtos laimīgs, ka esmu pietiekami vecs, lai varētu būt viņas tēvs, jo tāpēc mani neturēs aizdomās par kaut kādiem slepeniem nolūkiem, kad es sacīšu, ka es apbrīnoju, cienu un mīlu viņas abas (piekrišanas saucieni un šņuksti). Līgavas tēvs, šis mūsu labais draugs, ir cēls cilvēks, un es esmu lepns būt ar viņu pazīstams (skaļa sajūsma). Viņš ir laipns, lielisks, ar neatkarīgu domu, smalkjūtīgs, viesmīlīgs, devīgs cilvēks (nabaga radinieku jūsmas pilni izsaucieni pēc katra īpašības vārda un sevišķi pēc abiem pēdējiem). Kaut viņa meita baudītu visu to laimi, kādu vien tā var vēlēties, un kaut viņa, par savu laimi domājot, iegūtu to sirds prieku un dvēseles mieru, ko ir pilnīgi pelnījusi, - tā, esmu pārliecināts, ir mūsu visu vienprātīga vēlēšanās. Tātad dzersim uz viņu veselību un novēlēsim viņiem ilgu mūžu un daudz svētības!

Kad misters Pikviks beidza, nošalca aplausu vētra, un, misteram Velleram komandējot, statisti vēlreiz lika spēcīgi darboties savām plaušām. Misters Vordls uzsauca tostu misteram Pikvikam, un misters Pikviks uzsauca tostu vecajai lēdijai.

Misters Snodgrass uzsauca tostu misteram Vordlam, un misters Vordls uzsauca tostu misteram Snodgrasam. Viens no nabaga radiniekiem uzsauca tostu misteram Tapmenam, un otrs nabaga radinieks uzsauca tostu misteram Vinklam, un visi bija laimīgi un līksmi, līdz abu nabaga radinieku noslēpumainā pazušana zem galda atgādināja viesiem, ka laiks izbeigt.

Pie pusdienu galda viņi atkal satikās pēc divdesmit piecas jūdzes garas pastaigas, ko vīrieši bija uzņēmušies pēc Vordla ieteikuma, lai atbrīvotos no brokastīs izdzertā vīna iespaida. Nabaga radinieki visu dienu bija pavadījuši gultā, gribēdami sasniegt to pašu kārojamo mērķi, bet, tā kā viņiem tas neizdevās, tad viņi turpat arī palika.

Misters Vellers uzturēja kalpotāju vidū nepārtrauktu jautrību, un resnais puika sadalīja savu laiku mazās daļās, ko pārmaiņus veltīja ēšanai un gulēšanai.

Pusdienas noritēja tikpat sirsnīgi kā brokastis un bija gluži tikpat trokšņainas, bet bez asarām. Tad nāca deserts un vēl jauni tosti. Pēc tam tēja un kafija un beidzot balle.

Labākā viesistaba Menora fermā bija skaista, gara istaba ar tumšu paneli, augstu kamīna dzegu un apjomīgu kamīnu, kurā varētu iebraukt jaunos patentētos ormaņa ratus ar visiem riteņiem. Istabas otrā gala zem palmas zaru un citu mūžam zaļu stādu pinuma sēdēja divi labākie Magltonas vijolnieki un vienīgais arfists. Visāda veida nišās un uz visāda veida paaugstinājumiem stāvēja veci, masīvi sudraba svečturi ar četriem zariem katrs. Grīdsega bija novākta, sveces dega spoži, kamīnā liesmoja un sprakšķēja uguns, un visā istaba skanēja jautras balsis un bezrūpīgi smiekli. Ja vecie angļu jomeņi[3] mirstot būtu pārvērtušies elfos, tad tieši tādā vietā viņi būtu noturējuši savas dzīres.

Ja šo patīkamo skatu kaut kas varēja padarīt vēl interesantāku, tad tas bija ievērojamais fakts, ka misters Pikviks ieradās bez getrām, - tas bija pirmais šāds atgadījums, ko varēja atcerēties viņa vecākie draugi.

- Vai jūs gribat dejot? - Vordls vaicāja.

- Saprotams, - misters Pikviks. atbildēja. - Vai jūs neredzat, ka esmu attiecīgi apģērbies?

Un misters Pikviks norādīja uz savām punktainajām zīda zeķēm un eleganti aizsietajām lakādas kurpēm.

- Jūs zīda zeķēs! - jokodams iesaucās misters Tapmens.

- Un kāpēc ne, ser, kāpēc ne? - iekarsdams atteica misters Pikviks, pavērsies pret viņu.

- O, protams, nav nekāda iemesla, kāpēc jūs tās nevarētu valkāt, - misters Tapmens sacīja.

- Tiešām nevaru iedomāties, ser, - nevaru iedomāties, - misters Pikviks attrauca tonī, kas nepieļāva iebildumus.

Misters Tapmens bija gribējis pasmieties, bet redzēja, ka lieta ir nopietna, tāpēc arī viņš rādīja nopietnu vaigu un teica, ka zeķēm esot ļoti skaists raksts.

- Ceru, ka tā ir, - misters Pikviks sacīja, cieši noskatīdamies uz savu draugu. - Es pieņemu, ser, ka jūs šajās zeķēs kā tādās nesaskatāt nekā neparasta?

- Protams, ne, - o, protams, ne, - atbildēja misters Tapmens.

Viņš aizgāja, un mistera Pikvika seja atguva parasto labsirdīgo izteiksmi.

- Man liekas, mēs visi esam gatavībā, - teica misters Pikviks, kas ar veco lēdiju bija nostājies pirmajā pāri un savā ārkārtīgajā nepacietībā jau četras reizes bija iesācis nelaikā.

- Tad sāciet! - Vordls atbildēja. - Nu!

Abas vijoles un vienīgā arfa sāka spēlēt, un misters Pikviks, sakrustojis rokas, devās uz priekšu, bet visi sāka sist plaukstas un saukt:

- Stāt, stāt!

- Kas noticis? - izsaucās misters Pikviks, apstādamies tikai tādēļ, ka vijoles un arfa apklusa. Nekāda cita vara virs zemes viņu nebūtu varējusi apturēt, pat ne mājās aizdegšanās.

- Kur ir Arabella Ellena? - ducis balsu klaigāja.

- Un Vinkls? - misters Tapmens piemetināja.

- Te mēs esam! - izsaucās šis džentlmenis, iznākdams ar savu glīto biedreni no kāda kakta, un grūti būtu bijis pasacīt, kurš bija stiprāk nosarcis - viņš vai jaunā lēdija ar melnajām acīm.

- Kas tā par savādu lietu, Vinkl, - misters Pikviks noteica manāmi apvainojies, - ka jūs nevarējāt ieņemt savu vietu laikā?

- Kas tur savāds? - misters Vinkls atsaucās.

- Labi, - misters Pikviks atbildēja, ar ļoti izteiksmīgu smaidu skatīdamies uz Arabellu, - labi, jo arī es galu galā nezinu, vai tas ir tik savādi.

Ilgāk par šo lietu domāt nebija laika, jo vijoles un arfa iesāka visā nopietnībā.

Misters Pikviks devās uz priekšu - ar sakrustotām rokām pa istabas vidu līdz pašam viņam galam un no turienes pusceļā līdz kamīnam, atkal atpakaļ līdz durvīm - strauji pagriezieni gan še, gan tur - spēcīgi piesitieni ar kājām - tiek dota vieta nākamajam pārim - atkal uz priekšu - vēlreiz tas pats gājiens - atkal piesitieni ar kājām, lai ieturētu takti, - nākošais pāris un nākošais, un atkal nākošais, - tas bija kaut kas neredzēts!

Beidzot, atrazdamies jau pēdējā pārī un veselus četrpadsmit pārus pēc tam, kad vecā lēdija, galīgi piekususi, bija izgājusi no ierindas un viņas vietā stājusies garīdznieka sieva, misters Pikviks, kaut arī pēc viņa pūlēm vairs nebija nekādas vajadzības, nepārtraukti dejoja uz vietas mūzikās taktī, visu laiku uzsmaidīdams savai partnerei tik maigi, ka to nav iespējams aprakstīt.

Jau labu laiku pirms tam, kad misters Pikviks meta dejošanai mieru, jaunlaulātais pāris bija nozudis. Taču tik un tā apakšstāvā bija sagatavotas lieliskas vakariņas, un pēc tam vēl labu laiku viesi sēdēja pie galda, un, kad misters Pikviks otrā rītā vēlu pamodās, viņš neskaidri atcerējās, ka pa vienam un konfidenciāli ielūdzis apmēram četrdesmit piecus cilvēkus pusdienot kopā ar viņu pie «Džordža un Vanaga», tikko viņi ieradīsies Londonā. Misters Pikviks to pilnīgi pareizi uzskatīja par drošu norādījumu, ka iepriekšējā vakarā viņš bez dejošanas darījis vēl arī kaut ko citu.

- Tātadiņās šovakar visa māja virtuvē rīkos rotaļas, mīļā, vai ne? - Sems jautāja Emmai.

- Jā, mister Veller, - Emma atbildēja, - mēs vienmēr ziemassvētku vakarā ejam rotaļās. Kungs nekādā ziņā no tā neatteiksies.

- Jūsu kungam, mīļā, ir varen glauni uzskati par izpriecāšanos, - teica misters Vellers. - Es vēl nav redzējs tik sapratīgu cilvēku kā viņš, šitik kārtīgu džentelmeni.

- Jā, tāds viņš ir, - teica resnais puika, piebiedrodamies sarunai. - Cik treknas cūkas viņš izaudzē!

Un resnais jauneklis pa pusei kanibāliski pameta ar aci misteram Velleram, domādams par ceptajām cūku kājiņām ar mērci.

- Ak jūs beigās ir pamodies? - Sems ieteicās.

Resnais puika pamāja ar galvu.

- Es jums kaut ko teiks, jaunā žņaudzējčūska, - iespaidīgi sacīja misters Vellers, - ja jūs negulēs drusku mazāk un nekustēsies drusku vairāk, tad, izaudzs par vīru, jūs piedzīvos tādas pašas nepatikšanas, kādas piedzīvoja vecais džentelmens ar bizīti.

- Ko tad ar viņu darīja? - resnais puika jautāja drebošā balsī.

- To es jums pastāstīs, - misters Vellers atbildēja. - Tas nu bij no tiem prāvākajiem izlaidumiem, kādi vien parādījšies... nudien resnulis, četrdesmit un piecus gadus pats savas kurpes nebij redzējs.

- Ak kungs! - Emma iesaucās.

- Jā, mana mīlā, nebij redzējs, - misters Vellers apliecināja, - un, ja jūs būtu nolikuši uz pusdienu galda šim priekšā paša kāju precīzu modeli, šis tās nebūtu pazins. Nu labi. Viņš vienādiņ iet uz savu kantori ar dikti smuku zelta pulksteņķēdi, kas karājas ārā vairāk nekā pēdu, un zelta pulkstens bikšu pulksteņkabatā maksāja... man bail teikt, cik daudz, bet tik, cik nu pulkstens vispār var maksāt... tāds liels, smags, apaļš fabrikāts - tikpat pamatīgs pulkstens, cik pamatīgs bij vīrs, un ar attiecīgi lielu ciparnīcu. «Labāk nenēsājiet šo pulksteni,» saka vecā džentelmeņa draugi, «jums to nozags,» viņi saka. «Ak nozags?» viņš saka. «Jā, nozags,» viņi saka. «Nu,» viņš saka, «es gribētu redzēt to zagli, kas varētu izvilkt šito pulksteni, jo, lai mani pērkons sasper, ja es pats to var izdarīt, tik cieši tas ir iespīlēts,» viņš saka, «un ikreiz, kad es grib zināt, cik pulkstens, man jāskatās maiznīcu logos,» viņš saka. Tad viņš tik sirsnīgi nosmejas, ka gandrīz vai pārplīst, un iet vien atkal ar savu pūderēto galvu un bizīti, un aizveļas pa Strendu, un ķēde karājas ārā vēl tālāk, un lielais, apaļais pulkstens tepat vai plēš pušu pelēkās kašmira bikses. Visā Londonā gan nebij tāda kabatzagļa, kas nebūtu paraustījis šito ķēdi, bet ķēde nekad nepārtrūka un pulkstens nekad ārā nenāca, tādēļ tiem drīz apnika vilkt pa ielu tādu smagu, vecu džentelmeni, bet viņš gāja mājās un tik smējās tā ka bizīte mētājās kā holandiešu pulksteņa pendels.

Beidzot kādu dienu vecais džentelmens vēlās pa ielu un ierauga, ka kāds kabatzaglis, ko viņš pazīst pēc izskata, nāk roku rokā ar mazu puiku, kam ļoti liela galva. «Nu būs joki,» saka vecais džentelmens pie sevis, «tie grib vēlreiz pamēģināt, bet nekas neiznāks!» Un viņš sāk no visas sirds smieties. Bet gluži negaidot mazais puika palaiž vaļā kabatzagļa roku un, galvu nodūris, metas taisni pret vecā džentelmeņa vēderu, tā ka šis uz brīdi aiz sāpēm saliecas divkāršus. «Slepkava!» sauc vecais džentelmens. «Viss kārtībā, ser,» teic kabatzaglis, čukstēdams viņam ausī.

Un, kad viņš atkal atliecas taisns, pulkstens un ķēde bij prom, un, kas vēl ļaunāk, no tā laika vecā džentelmeņa vēders vairs nebij kārtībā līdz pat viņa mūža pēdējai dienai.

Tādēļ uzmanās, jauno cilvēk, un parūpējas, ka jūs nekļūst pārāk resns.

Kad misters Vellers bija pabeidzis šo pamācošo stāstu, kas, kā likās, uz resno puiku atstāja lielu iespaidu, viņi visi trīs devās uz lielo virtuvi, kur šobrīd bija sapulcējusies visa saime saskaņā ar ziemassvētku vakara paradumu, ko vecā Vordla priekšteči bija ievērojuši kopš neatminamiem laikiem.

Šīs virtuves griestu vidū vecais Vordls nupat bija pašrocīgi pakāris lielu āmuļa zaru, un šis āmuļa zars tūliņ sacēla vispārēju un ļoti patīkamu burzmu un sajukumu, un tā vidū misters Pikviks tik galanti, ka tas būtu darījis godu pašas lēdijas Tolimgloveres pēctecim, paņēma veco lēdiju pie rokas, paveda zem mistiskā zara un noskūpstīja ar visu goddevību un pieklājību. Vecā lēdija pakļāvās šim praktiskās pieklājības aktam ar visu cieņu, kas pienācās tik svarīgam un nopietnam rituālam, bet jaunākās lēdijas, kas nebija tā piesātinātas ar māņticīgu ierašu godināšanu vai arī domāja, ka skūpsta vērtība ļoti pieaug, ja tā iegūšana prasa mazliet pūļu, spiedza un pretojās, un bēga kaktos, un draudēja, un protestēja, un darīja visu ko, tikai no virtuves ārā negāja, līdz daži no mazāk uzņēmīgajiem džentlmeņiem jau gribēja mest mieru, un tad visas tūliņ atzina, ka ilgāk pretoties nav nozīmes, un žēlīgi atļāva sevi noskūpstīt. Misters Vinkls noskūpstīja jauno lēdiju ar melnajām acīm, un misters Snodgrass noskūpstīja Emīliju, bet misters Vellers, daudz neievērodams noteikumu, ka jāatrodas zem āmuļa, noskūpstīja Emmu un pārējās kalpones turpat, kur katru noķēra. Kas attiecas uz nabaga radiniekiem, tad tie skūpstīja visas, pat visneglītākās jaunās lēdijas, kuras ārkārtīgi apjukušas, pašas to nemaz nezinādamas, paskrēja tieši zem āmuļa, tikko tas bija uzkārts. Vordls stāvēja ar muguru pie kamīna un ārkārtīgi apmierināts vēroja visu šo ainu, bet resnais puika izmantoja izdevību piesavināties savam vajadzībām un nekavējoties aprīt sevišķi garšīgu gaļas pīrāgu, kas bija rūpīgi noglabāts kādam citam.

Tad spiegšana aprima, sejas kvēloja, un matu sprogas bija izjukušas, bet misters Pikviks, noskūpstījis veco lēdiju, kā iepriekš minēts, stāvēja zem āmuļa ar visai priecīgu seju, skatīdamies uz visu, kas notika ap viņu, Šai brīdī jaunā lēdija ar melnajām acīm, mazliet sačukstējusies ar citām jaunajām lēdijām, piepeši metās uz priekšu un, aplikusi roku misteram Pikvikam ap kaklu, mīļi noskūpstīja viņu uz kreisā vaiga; un, pirms misters Pikviks skaidri aptvēra, kas, notiek, viņu aplenca viss bars un visas viņu nomutēja.

Bija patīkami redzēt šīs grupas centrā misteru Pikviku, ko brīžam vilka uz vienu pusi un tad uz otru un vispirms noskūpstīja uz zoda un tad uz deguna, un tad uz brillēm, un dzirdēt smieklu šaltis, kas skanēja no visām pusēm, bet vēl daudz patīkamāk bija redzēt, kā misters Pikviks, kam drīz pēc tam aizsēja acis ar zīda kabatas lakatiņu, atdūrās pret sienām un taustījās pa kaktiem, un izbaudīja visas vistiņu ķeršanas mistērijas, nododamies spēlei ar vislielāko sajūsmu, līdz, pēdīgi noķēra vienu no nabaga radiniekiem, un tad viņam pašam bija jābēg no ķērāja, ko viņš darīja tik veikli un izveicīgi, ka izraisīja visu skatītāju apbrīnu un aplausus. Nabaga radinieki ķēra tikai tos, kuriem, pēc viņu domām, tas bija patīkami, un, kad rotaļā iestājās atslābums, paši ļāvās noķerties. Kad vistiņas visiem bija apnikušas, sākās rozīņu zvejošana no aizdedzināta konjaka, un, kad pirksti bija pietiekoši apsvilināti un rozīņu vairs nebija, visi nosēdās pie milzīgas uguns, kurā liesmoja veseli bluķi, un ķērās pie pamatīgām vakariņām un varena siltalus[4] trauka, kurš bija drusku mazāks par parastu veļas mazgātavas katlu un kurā šņāca un burbuļoja karsti āboli, tik patīkami acīm un ausīm, ka šim vilinājumam nebija iespējams pretoties.

- Tas, - misters Pikviks sacīja, paskatīdamies apkārt, - tas tiešām ir ko vērts.

- Mūsu negrozāmā paraža, - misters Vordls atbildēja. - Ziemassvētku vakarā visi sēž kopā ar mums, kā jūs tagad redzat, kalpotāji un visi, kas atrodas mājā; un šeit mēs gaidām, kamēr pulkstenis nosit divpadsmit, pavēstīdams ziemassvētku atnākšanu, un kavējam sev laiku ar ķīlu rotaļām un veciem nostāstiem. Trandl, manu zēn, sabikstiet uguni!

Bluķus pakustinot, uzlidoja spožu dzirksteļu miriādi. Tumši sarkanā liesma meta spilgtu gaismu līdz telpas tālākajiem kaktiem un piešķīra priecīgu nokrāsu ikvienai sejai.

- Nu, - teica Vordls, - dziesmu - ziemassvētku dziesmu! Ja nav labākas, es jums vienu nodziedāšu.

- Bravo! - misters Pikviks atsaucās.

- Piepildiet glāzes! - Vordls uzsauca. - Paies krietnas divas stundas, pirms jūs ieraudzīsit šī trauka dibenu cauri tumši sārtajam siltalum. Pielejiet visi un tagad klausieties dziesmu!

To teicis, jautrais, vecais džentlmenis bez liekām runām iesāka patīkamā, skanīgā, spēcīga balsī:

ZIEMASSVĒTKU HIMNA

Krāšņu ziedu lauks mani nesatrauks,

Vienaldzīgs man sirdij pavasars.

Jo, kad atnāks rīts, iesāks lietus līt, -

Nāves pļāvums visus ziedus skars.

Elfs ir nodevīgs, tikai baudas tvīkst -

īsu brīdi uzticībā kaist,

Dāsni smaidus šķiež, tādēļ mūžam cieš

Pļavas ziediņš neaizskarts un skaists.

Bulā saule ar vaigu aizsegt var,

Vasara lai mākoņgultā dus.

Man bez viņas jau arī skumji nav,

Allaž sveicu rītus priecīgus.

Viņas mīļais dēls, ļaunais murga kvēls.

Bula laikam cieši pēdās min.

Ātri mīla gaist tam, kas pārāk kaist,

Šķiet, ka to jau ļoti daudzi zin.

Rudens darbu laiks, pusnakts spīdums maigs,

Mēness gaismas zeltstarainais zaigs

Man visvairāk tīk, mūžam neapnīk

Tā kā dienas nekaunīgais vaigs.

Līdzko redzu es - vēji lapas nes,

Sirdī skumjas pamostas tūlīt.

Drēgnais rudens gaiss nav man tīkams vairs,

Labāk tad, kad balti sniegi krīt.

Ziemassvētkiem vien dziedu kā arvien,

Brīnišķīgās ziemas dienas klāt;

Pilnais svētku kauss lai kļūst mirklī sauss, -

Sala veci gribu godināt!

Lai pie galda nāk, līksmu dziesmu sāk,

Ieliesim, lai vecis jautrāks tiek,

Kamēr vīna daudz, lai mums līksmot ļauts.

Draugu pulkā allaž valda prieks.

Viņam svēts ir gods, grumbu izvagots,

Vienmēr staro vecā vīra sejs.

Jāsarkst nav nemaz, grumbas nav nekas, -

Tādas vaigā nēsā drosmais zvejs.

Šajā dziesmā skan svētku skaļums mans.

Lai šī līksme visur mājas rod!

Slava sirmajam, šonakt slava tam,

Gadalaiku valdiniekam gods!

Dziesmai spēcīgi aplaudēja, jo draugi un apakšnieki mēdz būt lieliski klausītāji, un jo sevišķi aizgrābti bija nabaga radinieki. Ugunij atkal pielika malku un atkal laida apkārt siltalu.

- Kā snieg! - klusu ieminējās kāds no kalpiem.

- Vai snieg? - Vordls ieprasījās.

- Nemīlīga, auksta nakts, ser, - kalps atbildēja, - un sacēlies arī vējš, kas dzen sniegu pār laukiem biezos, baltos mākoņos.

- Ko Džems saka? - vecā lēdija jautāja. - Nav taču nekas noticis?

- Nē, nē, māt, - Vordls atbildēja, - viņš saka, ka ārā esot sniegputenis un griezīgi auksts vējš. Tas jau manāms no tā, kā viņš kauc skurstenī.

- Ā! - vecā lēdija teica. - Taisni tāpat pūta vējš un sniga sniegs pirms daudziem gadiem, es atceros - tieši piecus gadus pirms tava nabaga tēva nāves. Arī toreiz bija ziemassvētku vakars, un man vēl prātā, ka tieši tai vakarā viņš mums pastāstīja stāstu par to, kā rūķi aiznesuši veco Gebriēlu Grabu.

- Kādu stāstu? - misters Pikviks pavaicāja.

- Ak, nekas... nieki, - Vordls atbildēja. - Par kādu vecu ķesteri. Šejienes labie ļautiņi domā, ka to aiznesuši rūķi.

- Domā! - vecā lēdija iesaucās. - Vai ir te kāds tik pārdrošs, lai tam neticētu?

Domā! Vai tu neesi dzirdējis no pašas bērnības, ka viņu tiešām aiznesa rūķi, un nezini, ka tā tas arī bija?

- Labi, labi, māt, tā tas bija, ja tu tā gribi, - Vordls attrauca smiedamies. - Viņu aiznesa rūķi, Pikvik, un tas ir viss.

- Nē, nē, - misters Pikviks atsaucās, - tas nav viss, es jums teikšu, jo man vēl jādzird, kā un kāpēc, - un vispār viss tas cits.

Vordls pasmaidīja, redzēdams, ka visi pievērsuši galvas, lai klausītos, un, ar dāsnu roku piepildījis siltalus glāzes, uzdzēra uz mistera Pikvika veselību, un sāka šādu stāstu...

Bet dievs lai mūs, izdevējus, pasargā, cik garu šo nodaļu esam izstiepuši! Mēs svēti apgalvojam, ka bijām pilnīgi piemirsuši tādus sīkumainus ierobežojumus kā nodaļas. Tādēļ liksim punktu, un rūķi lai sāk darboties jaunā nodaļā! Lēdijas un džentlmeņi, brīvu skatuvi rūķiem - un, lūdzu, neizrādīt viņiem nekādu labvēlību!

1 - Horners - bērnu pasakas varonis, kas našķojās ap ziemassvētku pīrāgu, gluži tāpat kā resnais puika Džo.

2 - Stentors - kāds Homēra eposā «Iliāda» minēts grieķis ar ārkārtīgi spēcīgu balsi.

3 - Jomeņi - no dzimtbūšanas brīvi zemnieki zemesīpašnieki feodālisma laikmetā. Ar laiku jomeņi izvērtās dažāda veida rentniekos, līdz XVIII gadsimtā Anglijā sīkzemnieki, kam pašiem piederētu zeme, kā šķira vispār beidza pastāvēt.

4 - Siltalus - Tādu pēc angļu tradīcijām pasniedza svinīgos gadījumos. Tas bija karsēts alus, kurā peldēja āboli, cukurgraudi un rieksti.

XXIX NODAĻA

Stāsts par rūķiem, kas nozaga ķesteri

Kādā vecā klostera pilsētā kaut kur tepat mūsu apkaimē ļoti ļoti senos laikos - tik senos, ka šim stāstam jābūt patiesam, jo mūsu vecvectēvi tam nešaubīgi ticēja, - par ķesteri un kapraci darbojās kāds Gebriēls Grābs. No tā vien, ka cilvēks ir kapracis un viņu allaž apņem iznīcības emblēmas, vēl nekādā ziņā nevar secināt, ka viņam jābūt drūmam un melanholiskam; apbedītāji ir jautrākie puiši pasaulē, un kādreiz man bija gods būt tuvāk pazīstamam ar kādu līķu pavadītāju, kas savā privātajā dzīvē un ārpus dienesta bija tik jokpilns un jautrs puisis, kāds vien jebkad uzrāvis bezbēdīgu dziesmiņu, ne par pašu velnu nebēdādams, vai arī izdzēris krietnu glāzi stipra groka vienā elpas vilcienā. Taču Gebriēls Grabs, par spīti šiem piemēriem, kas liecina pretējo, bija nesaticīgs, ietiepīgs, nelaipns cilvēks - drūms un vientuļš vīrs, kurš ne ar vienu nesagājās, ja neskaita veco, klūdziņām appīto pudeli, kas vienmēr glabājās viņa plašajā un dziļajā vestes kabatā. Katru priecīgu seju viņš, garām iedams, apveltīja ar tik drūmu, ļaunprātīgu un īgnu skatienu, ka tas ikvienam varēja samaitāt garastāvokli.

Kādā ziemassvētku vakarā īsi pirms krēslas iestāšanās Gebriēls uzmeta plecā lāpstu, aizdedzināja lukturi un devās uz veco kapsētu, jo līdz nākošajam rītam viņam bija jāpabeidz kāds kaps. Būdams ļoti nomāktā garastāvoklī, viņš domāja, ka tas varbūt uzlabošoties, ja viņš tūliņ ķeršoties pie darba. Iedams pa vecveco ielu, viņš senlaicīgajos lodziņos redzēja priecīgu gaismu, ko meta liesmojošie kamīni, un dzirdēja ap kamīniem sēdošo ļaužu skaļos smieklus un priecīgos izsaucienus. Viņš ievēroja rosīgo gatavošanos rītdienas dzīrēm un saoda daudzas un dažādas gardas smaržas, kas veseliem mākoņiem izplūda pa virtuvju logiem. Tas viss bija žults un vērmeles Gebriēla Graba sirdij, un, kad no mājām skrēja ārā bērnu pulciņi un dipoja pāri ielai, kur, pirms tie paspēja pieklauvēt pie pretējās mājas durvīm, tiem pretī jau skrēja pusducis mazu, sproggalvainu resgaļu, lai visi kopā dotos pa kāpnēm augšā pavadīt vakaru ziemassvētku rotaļās, Gebriēls ļauni pasmaidīja un ciešāk satvēra lāpstas kātu, pieminēdams masalas, šarlaku, kakla iekaisumu, garo klepu un vēl daudzus citus iepriecinājuma avotus.

Šādā priecīgā noskaņojumā Gebriēls devās tālāk, ar īgnu ņurdēšanu atbildēdams uz šad un tad sastapto kaimiņu labsirdīgajiem saucieniem, līdz pēdīgi iegriezās tumšajā ieliņā, kas veda uz kapsētu. Šo ieliņu Gebriēls bija ilgojies sasniegt pēc iespējas ātrāk, tādēļ, ka tā, īsi sakot, bija patīkami tumša un drūma vietiņa, kurā pilsētas iedzīvotāji nelabprāt iegriezās, - ja nu gaišā dienas laikā un ja pie tam vēl spīdētu saule. Tādēļ viņš bija ne mazumu sašutis, padzirdējis, ka kāds jauns palaidnis šai svētajā vietā, ko dēvēja par Zārku ielu jau no tiem laikiem, kad vecajā klosterī dzīvoja mūki ar noskūtām galvām, pilnā kaklā dziedāja jautru dziesmiņu par priecīgajiem ziemassvētkiem. Gebriēlam ejot uz priekšu un balsij tuvojoties, viņš redzēja, ka tā pieder mazam zēnam, kas steidzas piebiedroties kādam no bērnu pulciņiem vecajā ielā un kas, pa daļai, lai pats sev pakavētu laiku, un pa daļai, lai sagatavotos svētkiem, dziedāja ar visu plaušu spēku. Tā nu Gebriēls pagaidīja, kamēr zēns pienāk klāt, tad iespieda viņu stūrī un deva tam ar lukturi reizes piecas sešas pa galvu, lai iemācītu apvaldīt balsi. Kad zēns, saķēris galvu rokās un dziedādams pavisam citādā melodijā, steidzās prom, Gebriēls Grabs pie sevis sirsnīgi nosmējās un iegāja kapsētā, aizslēgdams vārtus sev aiz muguras.

Viņš novilka svārkus, nolika lukturi un, iekāpis nepabeigtajā kapā, kādu stundu nostrādāja ļoti uzcītīgi. Bet zeme bija salā sastingusi, un nebija visai viegli to uzlauzt un ar lāpstu izmest no kapa, pie tam, lai gan spīdēja mēness, tas bija ļoti jauns un maz apgaismoja kapu, kas atradās baznīcas ēnā. Katrā citā laikā šie kavēkļi būtu padarījuši Gebriēlu Grabu ļoti drūmu un nelaimīgu, bet šoreiz, būdams ļoti apmierināts, ka apklusinājis mazo zēnu, viņš maz bēdāja, ka darbs sokas tik lēni. Nolēmis, ka šovakar strādāt pietiek, viņš ar ļaunu gandarījumu ieskatījās kapā un, savus darba rīkus pievākdams, dungoja šādu dziesmu:

Cik brīnišķi jauks ļaudīm mājoklis rakts, -

Dveš drēgnumu zeme, visapkārt nakts,

Pie galvas un kājām likts akmens stabs,

Tur tārpiem guļ cienastam ēdiens labs;

Visapkārt līp māli un zāle dīgst,

Šeit mājoklis jauks, kurā atdusēt drīkst!

- Ho, ho! - Gebriēls Grabs nosmējās, nosēdies uz kāda zema kapakmens, kas bija viņa iemīļotākā atpūtas vieta, un izvilka savu klūdziņām appīto pudeli. - Zārks ziemassvētkos! Ziemassvētku dāvana. Ho, ho, ho!

«Ho, ho, ho!» atkārtoja kāda balss, kas atskanēja viņam tuvu aiz muguras.

Gebriēls, kas patlaban cēla pudeli pie lūpām, mazliet satrūkās un paskatījās apkārt.

Vissenākā kapa dibenā nevarēja būt klusāk un mierīgāk kā še kapsētā, ko klāja bālā mēness gaisma. Auksta sarma mirdzēja uz kapakmeņiem un vizuļoja kā dārgakmeņi uz vecās baznīcas akmens izrotājumiem. Ciets un trausls sniegs klāja zemi un sedza daudzās kapu kopiņas ar tik baltu un gludu segu, ka likās - tur gulētu līķi, ietīti vienīgi savos autos. Ne mazākais troksnītis netraucēja šīs svinīgās ainas dziļo mieru. Viss bija tik auksts un nekustīgs, ka likās - pat skaņas ir sasalušas.

«Tā bija atbalss,» Gebriēls Grabs noteica, atkal paceldams pudeli pie lūpām.

« Nebija vis,» kāda zema balss sacīja.

Gebriēls pielēca kājās un aiz pārsteiguma un šausmām palika stāvot kā pieaudzis, jo no tā, ko viņa acis ieraudzīja, asinis sastinga.

Cieši viņam blakus uz augsta kapakmens sēdēja kāda dīvaina, pārdabiska būtne, un Gebriēls tūliņ juta, ka tā nav no šīs pasaules. Šīs būtnes fantastiski garās kājas, kas varētu aizsniegt zemi, bija sarautas uz augšu un kaut kādā fantastiskā veidā sakrustotas; dzīslainās rokas bija kailas un delnas atbalstītas uz ceļgaliem. Uz strupā, apaļā ķermeņa šis neradījums valkāja cieši pieguļošus svārkus, kurus rotāja nelieli izgriezumi; aiz muguras karājās īss apmetnis; dīvaini izrobotā apkakle rūķim atvietoja kruzuļus vai kaklautu, un viņa kurpju purngali bija gari, smaili un uzliekti uz augšu.

Galvā viņam bija cukurgalvai līdzīga platmalu cepure, ko greznoja spalva. Cepure bija nosarmojusi balta, un rūķis izskatījās tā, it kā uz šī paša kapakmens viņš būtu omulīgi nosēdējis divus vai trīs gadu simteņus. Viņš sēdēja pilnīgi nekustīgi, izkāris mēli, it kā mēdīdamies, un skatījās uz Gebriēlu Grabu tik ņirdzīgi, kā var skatīties tikai rūķis.

«Tā nebija atbalss,» rūķis teica.

Gebriēls Grabs bija kā paralizēts un nespēja atbildēt.

«Ko tu te dari ziemassvētku vakarā?» rūķis stingri prasīja.

«Es atnācu izrakt kapu, ser,» Gebriēls Grabs stostījās.

«Kurš cilvēks tādā naktī klaiņo pa kapsētām?» rūķis turpināja.

«Gebriēls Grabs! Gebriēls Grabs!» iebrēcās mežonīgu balsu koris, kas likās piepildām visu kapsētu.

Gebriēls bailīgi paskatījās apkārt - nekas nebija redzams.

«Kas tev ir tai pudelē?» rūķis pratināja.

«Džins, ser,» ķesteris atbildēja, trīcēdams vēl stiprāk, tādēļ ka bija to nopircis no kontrabandistiem un domāja, ka šis izprašņātājs, iespējams, ir no rūķu muitas valdes.

«Kurš tādā naktī viens pats dzer džinu, pie tam vēl kapsētā?» rūķis trauca tālāk.

«Gebriēls Grabs! Gebriēls Grabs!» atkal iesaucās mežonīgās balsis. Rūķis ļauni paglūnēja uz pārbiedēto ķesteri un tad paceltā balsī iesaucās:

«Un kurš tātad ir mūsu atļautais un likumīgais laupījums?»

Uz šo jautājumu neredzamais koris atbildēja ar dziesmu, kas skanēja kā daudzu dziedātāju balsis veco baznīcas ērģeļu varenajā pavadījumā, - ar dziesmu, ko, likās, līdz ķestera ausīm atnesa stipra vēja brāzma un kas apklusa, vējam aiztraucot tālāk, - bet atbildes jēga bija vienmēr tā pati:

«Gebriēls Grabs! Gebriēls Grabs!»

Rūķis atņirdza muti vēl platāk un teica:

«Nu, Gebriēl, kas tev ir ko teikt?»

Ķesteris cīnījās pēc elpas.

«Ko tu par šo domā, Gebriēl?» teica rūķis, pasliedams kājas uz abām pusēm no kapakmens un tik apmierināti noskatīdamies uz uzliektajiem purngaliem, it kā aplūkotu viselegantāko pāri Velingtona zābaku visā Bondstrītā.

«Tas ir... tas ir... ļoti interesanti, ser,» atbildēja ķesteris, aiz bailēm pusmiris, «ļoti interesanti un ļoti jauki, bet es domāju, ser, ka iešu atpakaļ un pabeigšu savu darbu, ja jums nav nekas pretī.»

«Darbu!» teica rūķis. «Kādu darbu?»

«Kapu, ser, izrakt kapu,» ķesteris stomījās.

«Ak kapu, ko?» rūķis atsaucās. «Kurš rok kapus tādā laikā, kad visi citi priecājas, un kuram to patīk darīt?»

Noslēpumainās balsis atkal atbildēja:

«Gebriēls Grabs! Gebriēls Grabs!»

«Es bīstos, ka mani draugi prasa pēc tevis, Gebriēl,» teica rūķis, izkārdams mēli vēl tālāk, - un tā bija tiešām apbrīnojami gara mēle. «Es bīstos, ka mani draugi prasa pēc tevis, Gebriēl,» rūķis neatlaidās.

«Atļaujiet, ser,» šausmu pārņemtais kapracis teica, «man liekas, ka viņi nevar pēc manis prasīt; viņi mani nepazīst, ser; es nedomāju, ser, ka šie džentlmeņi mani būtu kādreiz redzējuši.»

«O jā, ir gan redzējuši,» rūķis atbildēja, «mēs pazīstam šo vīru ar īgno seju un drūmo skatienu, kurš šovakar nāca pa ielu, ļauni skatījās uz bērniem un ciešāk sažņaudza saujā savas kaprača lāpstas kātu. Mēs pazīstam šo vīru ar skaudīgo un ļauno sirdi, kurš sita zēnam tādēļ, ka šis zēns varēja priecāties, bet viņš nevarēja. Mēs viņu pazīstam, mēs viņu pazīstam.»

Rūķis skaļi un griezīgi iesmējās, un atbalss šos smieklus atkārtoja divdesmit reižu skaļāk. Izmetis kājas gaisā, viņš nostājās uz galvas vai, pareizāk sakot, savas cukurgalvai līdzīgās cepures paša gala uz kapakmens šaurās malas, tad ārkārtīgi veikli pārmeta kūleni un nosēdās tieši pie ķestera kājām tādā pozā, kādā parasti drēbnieki sēž uz galda.

«Es... es... bīstos, ka man jūs vajadzēs atstāt, ser,» ķesteris ieminējās, pūlēdamies pakustēties.

«Mūs atstāt!» rūķis teica. «Gebriēls Grabs grib mūs atstāt. Ho, ho, ho!»

Kad rūķis iesmējās, ķesteris redzēja, ka aiz baznīcas logiem uz mirkli atspīd apžilbinoša gaisma, it kā visa ēka būtu aizdegusies; tad gaisma izdzisa, ērģeles sāka spēlēt jautru melodiju, un veseli bari rūķu, pilnīgi līdzīgi pirmajam, piepildīja kapsētu un sāka lēkāt kukuriņus pār kapakmeņiem, ne uz brīdi neapstādamies, lai atvilktu elpu, bet ar apbrīnojamu veiklību cits pēc cita mezdamies pāri pašiem visaugstākajiem akmeņiem. Pirmais rūķis bija visapbrīnojamākais lēcējs, no pārējiem neviens viņam netika ne tuvu; pat savās ārkārtīgajās izbailēs ķesteris ievēroja, ka pirmā rūķa draugi apmierinājās ar lēcieniem pār parasta izmēra kapakmeņiem, kamēr pirmais lēca pār ģimeņu kapličām un visiem dzelzs žogiem tik viegli, it kā tie būtu ceļa stabiņi.

Beidzot spēle sasniedza savu kulminācijas punktu; ērģeles spēlēja arvien straujāk, un rūķi lēkāja arvien žiglāk, sagriezdamies kā spirāles, kūleņodami pa zemi un lidodami pār kapakmeņiem gluži kā kājbumbas. Ķesterim, redzot šīs ātrās kustības, sāka griezties galva, kājas tam ļodzījās, kad gari lidinājās tam gar acīm, līdz rūķu karalis, pēkšņi mezdamies uz ķesteri, sagrāba to aiz apkakles, un abi kopā nogrima pazemē.

Kad Gebriēls Grabs bija atkal atguvis elpu, kas viņam ātrajā kritienā uz brīdi bija aizrāvusies, viņš ieraudzīja, ka atrodas tādā kā lielā alā un visapkārt drūzmējas pretīgu un īgnu rūķu bari. Telpas vidū uz augsta sēdekļa sēdēja viņa draugs no kapsētas, un pats Gebriēls Grabs stāvēja cieši tam blakus, nespēdams pakustēties.

«Auksts šonakt,» rūķu karalis teica, «ļoti auksts. Pasniedziet glāzi silta dzeramā!»

Pēc viņa pavēles pusducis kalpojošu rūķu, kam no sejas nekad nenozuda smaids, kādēļ Gebriēls Grabs domāja, kā tie esot galminieki, ātri pazuda un tūliņ atgriezās ar kausu šķidras uguns, ko pasniedza karalim.

«Ā!» teica rūķis, kam vaigi un rīkle kļuva caurspīdīgi, kad viņš norija liesmu.

«Tas tiešām sasilda! Atnesiet tādu pašu kausu misteram Grabam.»

Velti nelaimīgais ķesteris apgalvoja, ka naktī neesot paradis dzert nekā silta; viens no rūķiem viņu saturēja, bet otrs ielēja viņam rīklē liesmojošo šķidrumu. Visi sapulcējušies spiedza aiz smiekliem, kad viņš klepoja un rīstījās, un slaucīja asaras, kas bagātīgi plūda no acīm pēc degošā dzēriena iebaudīšanas.

«Un tagad,» teica karalis, fantastiskā kārtā iedurdams ar savas cukurgalvai līdzīgās cepures smaili ķestera acī un tā sagādādams viņam ārkārtīgas sāpes, «un tagad parādiet šim nožēlojamajam un drūmajam cilvēkam dažas bildes no mūsu lielajiem krājumiem!»

Kad rūķis izteica šos vārdus, biezs mākonis, kas aizsedza alas attālāko galu, pamazām izgaisa un it kā no liela attāluma parādījās maza, trūcīgi iekārtota, bet kārtīga un tīra istabiņa. Bariņš mazu bērnu pulcējās ap spožu uguni, ķerdamies mātei svārkos un lēkādami ap viņas krēslu. Māte šad tad piecēlās un, atvilkusi loga aizkarus, skatījās ārā, it kā kādu gaidīdama. Vienkāršas vakariņas jau bija uzliktas uz galda, un pie uguns novietots atzveltnes krēsls. Pie durvīm bija dzirdams klauvējiens, māte tās atvēra, un bērni saspiedās ap viņu, priekā sizdami plaukstiņas, kad ienāca viņu tēvs.

Viņš bija izmircis un noguris un kratīja no drēbēm sniegu, bet bērni saskrēja ap viņu un, dedzīgā rosībā paķēruši viņa mēteli, cepuri, spieķi un cimdus, iznesa tos no istabas. Kad tēvs nosēdās uguns priekšā pie vakariņām, bērni rāpās viņam uz ceļiem, bet māte sēdēja blakus, un visi likās apmierināti un laimīgi.

Bet gandrīz nemanāmi aina pārmainījās. Skatuve tagad rādīja mazu guļamistabiņu, kur uz miršanas gultas gulēja pats skaistākais un mazākais bērniņš; viņa vaigu rozes bija novītušas, acu spožums izdzisis, un, tikko ķesteris paskatījās uz viņu ar līdzjūtību, kādu agrāk nekad nebija pazinis, bērniņš nomira. Pārējie brālīši un māsiņas pulcējās ap mazo gultiņu un tvēra tā smalko rociņu, tagad tik aukstu un smagu, bet, tai pieskārusies, atrāvās atpakaļ un ar šausmām skatījās bērnišķīgajā sejiņā, jo, lai gan tā bija mierīga un rāma un skaistais bērniņš šķita mierīgi guļam, tie redzēja, ka viņš ir miris, un zināja, ka tagad viņš ir eņģelis, kas no skaidrām un laimīgām debesīm skatās uz tiem un svētī tos.

Ainu atkal aizklāja viegls mākonis, un tā atkal pārmainījās. Tēvs un māte tagad bija veci un nespēcīgi, un no bērniem bija palikusi mazāk nekā puse, taču visu sejas pauda apmierinājumu un prieku, un tas staroja no visu acīm, kad viņi, sēdēdami pie pavarda, stāstīja un klausījās vecus nostāstus par senām un pagājušām dienām.

Mierīgi un klusi tēvs aizgāja kapā, un drīz pēc tam uz atdusas un miera vietu viņam sekoja tā, kas ar viņu bija dalījusi visas rūpes un raizes. Tie nedaudzie, kas viņus pārdzīvoja, nometās ceļos pie viņu kapa un asarām slacīja zaļās velēnas, kas viņus apklāja; tad piecēlās un aizgāja, noskumuši un bēdīgi, tomēr bez rūgtām žēlabām vai izmisuma vaimanām, jo zināja, ka kādu dienu atkal satiksies, un no jauna viņi atgriezās pie ikdienas darba un no jauna bija apmierināti un priecīgi. Ainu apklāja mākonis un paslēpa to no ķestera skatiena.

«Ko tu doma par to?» teica rūķis, piegriezdams Gebriēlam Grabam savu plato seju.

Gebriēls nomurmināja kaut ko tādu, ka tas esot ļoti jauki, un izskatījās diezgan nokaunējies, kad rūķis pievērsa viņam savas ugunīgās acis.

« Tu esi nožēlojams cilvēks!» rūķis teica nicinājuma pilnā balsī. «Tu!»

Likās, ka viņš gribēja vēl ko piemetināt, bet balss viņam sašutumā aizrāvās, tāpēc viņš pacēla vienu no savām ļoti lokanajām kājām un, mazliet pavicinājis to sev virs galvas, lai labāk notēmētu, deva Gebriēlam Grabam kārtīgu spērienu; tūliņ pēc tam visi kalpojošie rūķi saskrēja ap nelaimīgo ķesteri un spārdīja viņu bez žēlastības, sekodami visu pasaules galminieku stingrajam un nemainīgajam paradumam spārdīt to, ko karalis spārda, un apkampt to, ko karalis apkampj.

«Parādiet viņam vēl kaut ko!» rūķu karalis sacīja. Pēc šiem vārdiem mākonis atkal izgaisa un skatienam atklājās krāšņa un skaista ainava - tieši tāda pati ir redzama vēl šodien pusjūdzi no vecās klostera pilsētas. Saule spīdēja pie skaidrajām, zilajām debesīm, ūdens dzirkstīja zem tās stariem, un tās dzīvinošajā iespaidā koki izskatījās zaļāki un puķes košākas. Ūdens plūda, maigi burbuļodams, koki šalca vieglajā vējā, kas vēdīja lapotnēs; putni dziedāja zaros, un cīrulis augstu gaisā trallināja slavu rītam.

Jā, tas bija rīts, mirdzošais, smaržīgais vasaras rīts; vissīkākā lapiņa, vissmalkākais zāles stiebriņš bija pilns dzīvības. Skudra devās savos dienas darbos, tauriņš plivinājās un sildījās saules staros; kukaiņu miriādes izpleta caurspīdīgos spārniņus un izbaudīja savu īso, bet laimīgo dzīvi. Viss bija krāšņs un mirdzošs un pacilāja cilvēka garu.

«Tu esi nožēlojams cilvēks!» rūķu karalis sacīja vēl nicīgākā balsī.

Un rūķu karalis atkal pavicināja kāju, tā atkal krita uz ķestera pleciem, un kalpojošie rūķi atkal atdarināja sava vadoņa piemēru.

Mākonis daudz reižu izgaisa un atkal parādījās, un Gebriēls Grabs daudz ko mācījās, jo, lai gan viņa pleci ļoti sāpēja no daudzajiem rūķu kāju spērieniem, viņš skatījās ar neatslābstošu interesi. Viņš redzēja, ka cilvēki, kas smagi strādāja un visu mūžu grūtā darbā pelnīja savu trūcīgo iztiku, tomēr bija priecīgi un laimīgi un ka visnemācītākajam cilvēkam dabas skaistais vaigs bija nekad neizsīkstošs prieka avots.

Viņš redzēja, ka tie, kuri bija smalkjūtīgi un ar maigumu audzināti, nezaudēja možumu trūkumā un pārspēja ciešanas, kas būtu satriekušas daudzus spēcīgākus cilvēkus, tādēļ ka viņu pašu sirdīs bija laimes, apmierinājuma un miera avoti. Viņš redzēja, ka sievietes, vismaigākās un vistrauslākās no visām dieva radībām, visbiežāk pārspēja bēdas, neveiksmes un nelaimes, un viņš redzēja, ka tas notiek tādēļ, ka viņu pašu sirdīs mājoja neizsmeļama mīlestība un gatavība ziedoties. Un, galvenais, viņš redzēja, ka viņam līdzīgi cilvēki, kas ņurdēja, redzot citus jautrus un priecīgus, ir visnegantākās nezāles skaistajā pasaulē; un, nostādot visu to, kas pasaulē labs, pret ļauno, viņš nokļuva pie atziņas, ka galu galā šī ir ļoti pieklājīga un cienījama pasaule.

Tikko viņš bija to atskārtis, mākonis, kas aizklāja pēdējo ainu, šķita apņemam viņa jutekļus un ieaijājam viņu miegā. Rūķi cits pēc cita pazuda, un, kad pēdējais bija pazudis, viņš iemiga. Bija uzaususi diena, kad Gebriēls Grabs pamodās un redzēja, ka visā garumā guļ kapsētā uz plakanā kapakmens ar tukšu pudeli blakus, viņa svārki, lāpsta un lukturis gulēja zemē un pagājušās nakts salā bija nosarmojuši balti. Akmens, uz kura viņš bija redzējis sēžam rūķi, stāvēja viņa priekšā taisns kā bulta, un turpat netālu atradās kapa bedre, ko pagājušajā naktī racis. Sākumā viņam uzmācās šaubas, vai viņa piedzīvojumi bijuši reāli, bet, kad viņš gribēja piecelties, asas sāpes plecos liecināja, ka rūķu spērieni nekādā ziņā nav iedomas. Viņam atkal uzmācās šaubas, kad viņš neredzēja nekādu pēdu sniegā, kur rūķi bija lēkājuši pāri kapakmeņiem, bet šo apstākli viņš drīz vien izskaidroja tā, ka, būdami gari, tie nevarēja atstāt nekādas redzamas pēdas. Tā nu Gebriēls Grabs kā varēdams piecēlās kājās, jo mugura viņam ļoti sāpēja, un, notraucis no svārkiem sarmu, uzvilka tos mugurā un pagrieza seju pret pilsētu.

Bet viņš tagad bija kļuvis cits cilvēks un nevarēja pat iedomāties par atgriešanos vietā, kur viņa grēku nožēlošanu izsmies un neticēs tam, ka viņš labojies. Dažus mirkļus viņš šaubījās, tad pagriezās, lai ietu, kur acis rāda, un meklētu iztiku kaut kur citur.

Lukturi, lāpstu un klūdziņām appīto pudeli tai pašā dienā atrada kapsētā. Sākumā par ķestera likteni izteica ļoti daudz minējumu, bet drīz vien nosprieda, ka viņu aiznesuši rūķi, un netrūka arī ļoti ticamu liecinieku, kas bija skaidri redzējuši, kā viņš lidojis pa gaisu uz bēra, vienacaina zirga ar lauvas pakaļu un lāča asti. Pēdīgi tam visam nešaubīgi noticēja, un jaunais ķesteris par niecīgu atlīdzību mēdza ziņkārīgajiem rādīt prāvu gabalu no baznīcas vēja rādītāja, ko nejauši nolauzis minētais zirgs savā lidojumā un ko viņš pats pēc pāris gadiem atradis kapsētā.

Par nelaimi, šo stāstu ticamībai mazliet kaitēja tas, ka pēc kādiem desmit gadiem negaidot atkal parādījās pats Gebriēls Grabs, vecs. noskrandis, slims ar reimatismu, bet apmierināts. Viņš izstāstīja savu stāstu garīdzniekam un mēram, un ar laiku to sāka uzskatīt par vēsturisku faktu, un par tādu to uzskata līdz pat šai dienai. Tie, kas bija noticējuši stāstam par vēja rādītāju, vienu reizi pievīlušies, otru reizi vairs negribēja tik viegli iekrist, tādēļ viņi rādīja, cik vien iespējams, gudru izskatu, raustīja plecus, lika pirkstus pie pieres un runāja kaut ko par to, ka Gebriēls Grabs esot izdzēris visu džinu un tad uz plakanā kapakmens aizmidzis; un to, ko viņš it kā redzējis rūķa alā, centās izskaidrot, teikdami, ka viņš esot redzējis pasauli un kļuvis gudrāks. Bet šīs domas, kas nu nekādā ziņā nav bijušas populāras pat tolaik, pamazām izzuda, un, - lai būtu kā būdams, - tā kā Gebriēls Grabs mocījās ar reimatismu līdz pat mūža galam, tad vismaz vienu šis stāsts mums māca, un proti, - ja kāds cilvēks ir saīdzis un viens pats dzer ziemassvētku vakarā, viņš var būt drošs, ka no tā viņam nekāda labuma nebūs, kaut arī viņš nebūtu skatījis ne pusi no tā, ko gari rādīja Gebriēlam Grabam rūķu alā.

XXX NODAĻA

Kā pikvikieši iepazinās un iedraudzējās ar diviem patīkamiem jauniem cilvēkiem, kas piederēja pie vienas no brīvajām profesijām; kā viņi uzjautrinājās uz ledus, un kā beidzās viņu pirmā ciemošanās

- Nu, Sem, - teica misters Pikviks, kad ziemassvētku rītā iemīļotais sulainis ienāca viņa guļamistabā ar karstu ūdeni, - vai vēl arvien salst?

- Ūdens mutes bļodā klāts ar ledu, ser, - Sems atbildēja.

- Bargs laiks, Sem, - misters Pikviks piezīmēja.

- Jauks laiciņš priekš tādiem, kas labi ietinušies, kā pats sev sacīja ledus lācis, vingrinādamies slidošanā, - misters Vellers atbildēja.

- Es būšu lejā pēc ceturtdaļstundas, Sem, - misters Pikviks teica, atraisīdams savu naktscepuri.

- Labi, ser, - Sems atbildēja. - Tur lejā ir pārs «kaulzāģeru».

- Kas tur ir? - iesaucās misters Pikviks, paceldamies gultā sēdus.

- Pārs kaulzāģeru, - Sems atkārtoja.

- Kas ir kaulzāģeris? - misters Pikviks jautāja, labi nezinādams, vai tas ir kāds dzīvnieks vai kaut kas ēdams.

- Kā? Jūs nezin, kas ir kaulzāģers? - misters Vellers izbrīnījās. - Es bij domājs - katram zināms, ka kaulzāģers ir dakters.

- Ak tā, dakteris, - misters Pikviks teica pasmaidīdams.

- Taisni tā, ser, - Sems atbildēja, - tie tur apakšā gan nav ritīgi norūdīti kaulzāģeri, tie vēl tik mācās.

- Citiem vārdiem, tie ir medicīnas studenti, vai ne? - misters Pikviks sacīja.

Sems Vellers apstiprinoši pamāja.

- Par to man prieks, - misters Pikviks sacīja, sparīgi nomezdams savu naktscepuri uz segas. - Tie ir jauki puiši, ļoti jauki puiši, kuru prāts ir nobriedis vērojumos un pārdomās un gaume izsmalcināta lasot un studējot. Es par to ļoti priecājos.

- Viņi pīpē cigārus pie virtuves pavarda, - Sems teica.

- Ā! - misters Pikviks attrauca, berzēdams rokas. - Braši, dzīvesprieka pārpilni puiši. Tieši tas man patīk.

- Un viens no tiem, - Sems turpināja, neievērodams sava kunga vārdus, - viens no tiem ir salics kājas uz galda un dzer tīru degvīnu, kamēr otrais - tas ar brillēm, iespieds starp ceļiem austeru muciņu, strādā kā tvaikmašiņš un, tiklīdz kādu apēds, sviež ar čaulām tam jaunajam snaužam, kas sēd aizmidzs kaktā aiz kamīna.

- Ģēnija ekstravagances, Sem, - misters Pikviks sacīja. - Jūs varat iet.

Sems arī aizgāja, un misters Pikviks pēc ceturtdaļstundas ieradās lejā pie brokastgalda.

- Te viņš beidzot ir, - vecais Vordls izsaucās. - Pikvik, šis ir mis Ellenas brālis misters Bendžemins Ellens - mēs viņu saucam par Benu, un tā arī jūs viņu varat saukt, ja vēlaties. Šis džentlmenis ir viņa labākais draugs misters...

- Misters Bobs Soijers, - teica misters Bendžemins Ellens, un pēc tam misters Bobs Soijers un misters Bendžemins Ellens reizē iesmējās.

Misters Pikviks paklanījās pret Bobu Soijeru, un misters Bobs Soijers paklanījās pret misteru Pikviku. Tad Bobs un tā labākais draugs ar lielāko centību ķērās pie ēdieniem, kas atradās viņiem priekšā, un misteram Pikvikam bija izdevība viņus abus apskatīt.

Misters Bendžemins Ellens bija parupjš, drukns, spēcīgi noaudzis jauneklis ar melniem, pārāk īsiem matiem un bālu, pārāk garu seju. Viņš bija izrotājies ar brillēm un valkāja baltu kaklautu. Zem viņa melnajiem vienrindas svārkiem, kas bija aizpogāti līdz pat zodam, bija redzams parastais skaits piparu un sāls krāsas biksēs ietērptu kāju, kas nobeidzās ar pāri slikti nospodrinātu zābaku. Lai gan viņa svārku piedurknes bija īsas, no krekla aprocēm nebija redzamas ne zīmes, un, kaut gan kakls bija pietiekoši garš, lai uz tā atrastos vieta apkaklītei, to tomēr negreznoja nekas šim apģērba gabalam līdzīgs. Visā visumā viņam bija diezgan noplucis izskats, un ap viņu izplatījās stipru Kubas cigāru aromāts.

Misters Bobs Soijers bija ģērbies rupja, zila auduma svārkos, tie nebija ne mētelis, ne īsti svārki, bet kaut kas vidējs starp abiem. Viņam piemita tas nevīžīgais švītīgums un uzpūtīgā izturēšanās, kas raksturīga jauniem džentlmeņiem, kuri dienu ielās smēķē, bet nakti pa tām kliedz un bļaustās, sauc krodziņu apkalpotājus kristāmvārdos un veic vēl citus tikpat asprātīgus darbus un izdarības. Viņš valkāja rūtainas bikses un platu rupja auduma divrindu vesti un, izejot no mājas, ņēma līdzi resnu spieķi ar lielu bumbu galā. Viņš neatzina cimdus un visā visumā izskatījās kā nodzēries Robinsons Krūzo.

Tādi bija abi cienījamie džentlmeņi, ar kuriem misteru Pikviku iepazīstināja ziemassvētku rītā pie brokastgalda.

- Lielisks rīts, džentlmeņi, - misters Pikviks teica.

Misters Bobs Soijers par atbildi viegli pamāja un lūdza misteru Bendžeminu Ellenu pasniegt sinepes.

- Vai jūs, džentlmeņi, šorīt esat tālu nākuši? - misters Pikviks apjautājās.

- No «Zilā Lauvas» Magltonā, - īsi atbildēja misters Ellens.

- Jums būtu vajadzējis vakar būt mūsu sabiedrībā, - misters Pikviks teica.

- Būtu gan vajadzējis, - Bobs Soijers atbildēja, - bet degvīns bija pārāk labs, lai to tik ātri varētu atstāt, vai ne, Ben?

- Protams, - misters Bendžemins Ellens atsaucās, - un arī cigāri nebija slikti, tāpat cūkas kotletes. Vai nav tiesa, Bob?

- Noteikti, - Bobs teica.

Un abi sirdsdraugi atjaunoja uzbrukumu brokastīm jo drosmīgāk, it kā atmiņas par vakardienas maltīti dotu ēdienam vēl labāku garšu.

- Sukā, Bob! - teica misters Ellens, uzmudinādams savu draugu.

- To es daru, - Bobs Soijers atbildēja.

Jāsaka patiesība - to viņš patiešām arī darīja.

- Nekas tā neveicina ēstgribu kā līķa sekcija, - misters Bobs Soijers ieminējās, aplūkodams galdu.

Misters Pikviks viegli noskurinājās.

- Starp citu, Bob, - misters Ellens sacīja, - vai tu to kāju jau pabeidzi?

- Gandrīz, - Soijers atbildēja un runādams paņēma pusi vistas. - Bērnam tā ir neparasti muskuļaina kāja.

- Ak tā? - nevērīgi apjautājās misters Ellens.

- Jā gan, - Bobs Soijers atteica ar pilnu muti.

- Es tur pie mums parakstījos uz roku, - misters Ellens teica. - Mēs gribam kopīgi iegādāties vienu līķi, un saraksts jau ir gandrīz pilns, tikai mēs nevaram dabūt nevienu, kam vajadzētu galvu. To tu varētu ņemt.

- Nē, - Bobs Soijers atbildēja, - tik dārgu prieku es nevaru atļauties.

- Blēņas, - Ellens attrauca.

- Tiešām nevaru, - Bobs Soijers atbildēja. - Par smadzenēm es vēl neko neteiktu, bet par visu galvu es nevaru samaksāt.

- Klusāk, klusāk, lūdzu džentlmeņi! - misters Pikviks izsaucās, - Es dzirdu lēdijas.

Misteram Pikvikam runājot, lēdijas, ko galanti pavadīja misteri Snodgrass, Vinkls un Tapmens, atgriezās no agrās pastaigas.

- Skat, Bens! - teica Arabella balsī, kas izteica drīzāk pārsteigumu nekā prieku par satikšanos ar brāli.

- Ierados, lai aizvestu tevi rīt uz māju, - Bendžemins atbildēja.

Misters Vinkls nobālēja.

- Vai tu Bobu Soijeru neredzi, Arabella? - misters Bendžemins Ellens mazliet pārmetoši jautāja.

Arabella, ievērojusi Boba Soijera klātbūtni, graciozi pastiepa roku, Mistera Vinkla sirdi pārņēma naida trīsas, kad Bobs Soijers pasniegto roku spēcīgi paspieda.

- Ben, dārgais, - Arabella teica nosarkdama, - vai, - vai... tu esi iepazīstināts ar misteru Vinklu?

- Neesmu, bet būšu ļoti priecīgs iepazīties, Arabella, - cienīgi atbildēja viņas brālis.

Tad misters Ellens stīvi paklanījās pret misteru Vinklu, bet misters Vinkls un misters Bobs Soijers viens uz otru pašķielēja greizi un neuzticīgi.

Abu jauno viesu ierašanās, kas nepatīkami iztraucēja misteru Vinklu un jauno lēdiju zābaciņos ar kažokādas apmali, laikam gan būtu ļoti nevēlamā kārtā sabojājusi viesu jautro garastāvokli, ja vien mistera Pikvika dzīvesprieks un saimnieka labsirdība nebūtu pakalpojuši vispārības labklājībai. Misters Vinkls pamazām ieguva mistera Bendžemina Ellena labvēlību un pat iesāka draudzīgu sarunu ar misteru Bobu Soijeru, kas, degvīna, brokastu un sarunu uzmundrināts, pamazām nonāca ļoti jautrā garastāvoklī un līksmi atstāstīja patīkamu notikumu par to, kā kādam džentlmenim operēts augonis galvā; to viņš par labu pamācību visiem klātesošajiem ilustrēja ar austeru naža un maizes klaipa palīdzību. Tad visi devās uz baznīcu, kur misters Bendžemins Ellens cieši iemiga, bet misters Bobs Soijers novērsa savas domas no pasaulīgām lietām, baznīcas solā mākslīgi iegriezdams savu vārdu ar resniem, collas četras gariem burtiem.

- Nu, - Vordls ieteicās pēc kārtīgām pabrokastīm ar patīkamām stipralus un ķiršu degvīna piedevām, - kā jums patiktos, ja mēs kādu stundiņu pavadītu uz ledus? Laika mums pietiks.

- Vareni, - teica misters Bendžemins Ellens.

- Lieliski! - iesaucās misters Bobs Soijers.

- Jūs, Vinkl, protams, slidojat? - teica Vordls.

- J-jā; jā gan, - atbildēja misters Vinkls, - bet es... es... diezgan ilgi neesmu ar to nodarbojies.

- Ak, lūdzu, paslidojiet gan! - teica Arabella. - Man tā patīk noskatīties!

- Ak,tas izskatās tik graciozi! - otra jaunā lēdija teica.

Trešā jaunā lēdija sacīja, ka tas esot eleganti, un kāda ceturtā izteica domas, ka slidotājs «līdzinoties gulbim».

- Es to, nudien, darītu ar lielāko prieku, - misters Vinkls atteica nosarkdams, - bet man nav slidu.

Šo iebildumu nekavējoties noraidīja. Trandlam bija divi pāri, un resnais puika paziņoja, ka lejā esot vēl pusducis. Misters Vinkls apgalvoja, ka viņš par to ļoti priecājoties, taču izskatījās ļoti noraizējies.

Vecais Vordls viņus aizveda pie diezgan liela ledus lauka; un, kad resnais puika un misters Vellers a r lāpstām un slotām bija notīrījuši naktī uzkritušo sniegu, misters Bobs Soijers pielika slidas ar tādu izveicību, kas misteram Vinklam šķita tiešām apbrīnojama, un veidoja a r kreiso kāju apļus un uzvilka astoņniekus, un, ne reizes neapstādamies atvilkt elpu, uzrakstīja uz ledus vēl daudz citu skaistu un apbrīnojamu rakstu, kas ārkārtīgi iepriecināja misteru Pikviku, misteru Tapmenu un lēdijas.

Sajūsma sasniedza augstāko pakāpi, kad vecais Vordls un Bendžemins Ellens, tam pašam minētajam Bobam Soijeram piepalīdzot, izpildīja dažas mistiskas izdarības, kuras tie nosauca par skotu deju.

Pa to laiku misters Vinkls, kam seja un rokas bija zilas nosalušas, bija iegriezis skrūves savu kurpju zolēs un pielicis slidas ar priekšgalu atpakaļ, bet saites sasējis ļoti komplicētā un sarežģītā veidā. Viņam palīdzēja misters Snodgrass, kas no slidām saprata vēl mazāk nekā indietis. Tomēr beidzot ar mistera Vellera palīdzību nelaimīgās slidas stingri pieskrūvēja un piesprādzēja, bet misteru Vinklu piecēla kājās.

- Nu, ser! - Sems uzsauca uzmundrinošā balsī. - Laiž nu vaļā un parāda viņiem, kā to dara!

- Pagaidiet, Sem, pagaidiet! - misters Vinkls attrauca, stipri trīcēdams un turēdamies pie Sema rokām kā slīcējs. - Cik šeit slidens, Sem!

- Uz ledus, ser, tas tā mēdz būt, - misters Vellers atbildēja. - Saturas, ser!

Mistera Vellera pēdējā piezīme attiecās uz mistera Vinkla šai brīdī izrādīto neatturamo vēlēšanos izsviest kājas gaisā un triekt pakausi pret ledu.

- Tās... tās... ir ļoti neveiklas slidas, vai ne, Sem? - misters Vinkls jautāja grīļodamies.

- Bīstos, ser, ka uz tām stāv neveikls džentelmens, - atbildēja Sems.

- Nu, Vinkl! - misters Pikviks sauca, nemaz nenojauzdams, ka kaut kas nav kārtībā. - Nāciet, lēdijas nepacietīgi gaida!

- Jā, jā, - atbildēja misters Vinkls, smaidīdams ar nobālušu seju. - Es nāku.

- Tūlīt sāksies, - Sems teica, pūlēdamies atbrīvoties. - Nu, ser, sāk nu!

- Pagaidiet brīdi, Sem! - misters Vinkls elsa, ļoti mīlīgi turēdamies pie mistera Vellera. - Es atcerējos, ka man mājās ir pāris uzvalku, kas man nav vajadzīgi. Tos jūs varat dabūt, Sem.

- Pateikšan, ser, - misters Vellers atbildēja.

- Neķerieties pie cepures, Sem! - misters Vinkls steidzīgi attrauca. - Tāpēc jums nav jāatlaiž rokas. Es jums šorīt gribēju dāvināt piecus šiliņus ziemassvētkiem. Es jums tos iedošu pēc pusdienas.

- Jūs ir ļoti laipns, ser, - misters Vellers atbildēja.

- Tikai pieturiet mani sākumā, Sem. Labi, vai jā? - misters Vinkls sacīja. - Tā... tā būs labi. Es drīz iemācīšos, Sem. Ne pārāk ātri, Sem, ne pārāk ātri!

Misters Vinkls, saliecies gandrīz divkāršus, ar mistera Vellera palīdzību slīdēja pa ledu ļoti īpatnējā veidā, kas nemaz neatgādināja gulbja peldēšanu. Pēkšņi misters Pikviks, nekā ļauna nedomādams, no pretējā krasta iesaucās:

- Sem!

- Ser? - misters Vellers atsaucās.

- Šurp! Jūs man esat vajadzīgs.

- Laiž mani vaļā, ser! - Sems teica. - Vai jūs nedzird, ka priekšnieks sauc? Laiž mani vaļā!

Ar spēcīgu rāvienu misters Vellers atbrīvojās no izmisušā pikvikieša apkampiena un, tā rīkodamies, deva nelaimīgā mistera Vinkla slidojumam ievērojamu sparu. Ar precizitāti, kādu nevarētu nodrošināt nekāda iedzimta izveicība vai vingrināšanās, šis nelaimīgais džentlmenis ātri ielidoja dejotāju grupas vidū tieši tajā brīdī, kad misters Bobs Soijers izpildīja nesalīdzināmi skaistu figūru. Misters Vinkls spēcīgi atsitās pret viņu, un abi ar skaļu blīkšķi smagi nogāzās gar zemi. Misters Pikviks skrēja uz notikuma vietu. Bobs Soijers bija piecēlies kājās, bet misters Vinkls bija pārāk gudrs, lai mēģinātu darīt ko tamlīdzīgu ar slidām pie kājām. Viņš sēdēja uz ledus un krampjaini mēģināja smaidīt, bet visos sejas vaibstos bija lasāmas ciešanas.

- Vai jūs sasitāties? - ļoti uztraucies jautāja misters Bendžemins Ellens.

- Ne visai, - misters Vinkls teica, spēcīgi berzēdams muguru.

- Atļaujiet jums nolaist asinis! - dedzīgi piedāvājās misters Bendžemins.

- Nē, pateicos, - steidzīgi atsaucās misters Vinkls.

- Es tiešām domāju, ka tā būtu labāk, - Ellens uzstāja.

- Pateicos, - misters Vinkls atbildēja, - es to gan nevēlētos.

- Kā jūs domājat, mister Pikvik? - Bobs Soijers jautāja.

Misters Pikviks bija uztraucies un sašutis. Viņš pieaicināja misteru Velleru un stingrā balsī teica:

- Noņemiet viņam slidas!

- Nē, es taču tikko kā iesāku, - misters Vinkls protestēja.

- Noņemiet viņam slidas! - stingri atkārtoja misters Pikviks.

Šai pavēlei nevarēja pretoties. Misters Vinkls klusēdams atļāva Semam to izpildīt.

- Pieceliet viņu kājās! - teica misters Pikviks.

Sems palīdzēja misteram Vinklam piecelties.

Misters Pikviks atgāja dažus soļus no klātesošajiem, pieaicinādams draugu sev klāt, cieši viņu uzlūkoja un klusi, bet skaidri un izteiksmīgi izsacīja šos ievērojamos vārdus:

- Jūs esat lielībnieks, ser.

- Kas? - misters Vinkls teica saraudamies.

- Lielībnieks, ser. Ja jūs gribat, es izteikšos skaidrāk. Mānītājs, ser.

Izteicis šos vārdus, misters Pikviks lēni apgriezās uz papēža un atkal piegāja pie saviem draugiem.

Kamēr misters Pikviks izkratīja sirdi, kā tikko attēlots, misters Vellers un resnais puika, kopīgiem spēkiem attīrījuši slidināšanās celiņu, izdarīja uz tā meistarīgus un žilbinošus vingrinājumus. Sevišķi izcēlās Sems Vellers ar skaisto slidināšanās veidu, ko parasti sauc par klaudzināšanu pie kurpnieka durvīm un ko izdara, slidinoties pa ledu a r vienu kāju un ar otru palaikam piesitot pie ledus tā, kā parasti klaudzina divpensu pastnieki. Celiņš bija gluds un garš, un misteram Pikvikam, kam, mierīgi stāvot, bija ļoti auksti, noskatoties radās skaudība.

- Rādās, kā tā var jauki sasildīties, vai ne? - viņš jautāja Vordlam, kad šis džentlmenis bija palicis pilnīgi bez elpas, ar kājām kā diviem cirkuļiem nenogurstoši zīmēdams uz ledus sarežģītas figūras.

- O, tas tiešām sasilda! - Vordls atbildēja. - Vai jūs slidināties?

- Kad biju vēl zēns, es bieži slidinājos pa grāvjiem, - misters Pikviks atbildēja.

- Pamēģiniet tagad, - Vordls ieteica.

- Ak, lūdzu, mister Pikvik! - sauca visas lēdijas.

- Es būtu ļoti priecīgs, ja varētu jūs kaut kādā veidā izklaidēt, atbildēja misters Pikviks, - bet tādas lietas es neesmu darījis jau trīsdesmit gadu.

- Ūja! Kas par blēņām! - Vordls atteica, noraudams savas slidas ar sparu, kas vienmēr bija raksturīgs viņa rīcībai. - Es jums iešu biedros. Nāciet!

Un omulīgais večuks aizslidinājās pa celiņu ar tādu ātrumu, kas gandrīz līdzinājās mistera Vellera ātrumam un pilnīgi atstāja kaunā resno puiku.

Misters Pikviks kavējās, pārdomāja, novilka cimdus un ielika tos cepurē, izdarīja divus trīs īsus ieskrējienus un tikpat daudz reižu apstājās, beidzot vēlreiz ieskrējās un, iepletis kājas viena un ceturtdaļjarda attālumā, lēni un svinīgi aizslīdēja pa celiņu, visiem skatītājiem sajūsmā kliedzot.

- Lai rūc tā būda, ser! - Sems uzsauca.

Atkal aizslidinājās Vordls un tad misters Pikviks, un tad Sems, un tad misters Vinkls, un tad misters Bobs Soijers, un tad resnais puika, un tad misters Snodgrass, sekodami cits citam cieši uz pēdām un traukdamies cits citam pakaļ tik dedzīgi, it kā visas viņu turpmākās dzīves izredzes būtu atkarīgas no tagadējās izveicības.

Bija ārkārtīgi interesanti vērot, kā misters Pikviks izpildīja savu lomu šajā ceremonijā; vērot mokpilnās bažas, ar kādām viņš noskatījās uz sev sekojošo cilvēku, kas viņam tuvojās tik ātri, ka draudēja uzskriet virsū; redzēt, kā viņš pamazām samazina sākumā ar tādu piepūli uzņemto ātrumu un lēnām pagriežas uz celiņa ar seju pret vietu, no kuras sācis slīdēt; uzlūkot jautro smaidu, kas rotāja viņa seju, kad viņš bija beidzis distanci, un dedzību, ar kādu viņš pēc tam apgriezās un skrēja pakaļ iepriekšējam slidotājam, melnajām getrām jautri tipinot pa sniegu un acīm dzīvespriecīgi un jautri mirdzot aiz brillēm. Un, kad viņu notrieca no kājām (kas caurmērā notika katrā trešajā gājienā), bija līdz neiespējamībai iepriecinoši redzēt, kā viņš, sejai kvēlojot, uzlasa cepuri, cimdus un kabatas lakatiņu un pilns dedzības un sajūsmas, ko nekas nespēja mazināt, ieņem savu vietu rindā.

Jautrība bija sasniegusi augstāko pakāpi, slidināšanās noritēja visstraujākajā tempā, smiekli skanēja pašā skaļumā, kad atskanēja spalgs brīkšķis. Visi metās uz krastu, lēdijas griezīgi spiedza, bet misters Tapmens iekliedzās. Liels ledus gabals bija pazudis, pāri tam burbuļoja ūdens, bet ūdenī peldēja mistera Pikvika cepure, cimdi un kabatas lakatiņš - tas bija viss, ko varēja redzēt no mistera Pikvika.

Visu sejās atspoguļojās izmisums un izbailes. Vīrieši nobālēja, sievietes ģība.

Misters Snodgrass un misters Vinkls satvēra viens otru pie rokas un neprātīgā satraukumā skatījās uz vietu, kur bija nogrimis viņu vadonis, bet misters Tapmens, gribēdams palīdzēt iespējami ātrāk un tai pašā laikā visiem, kas atrastos dzirdamības robežās, iespējami skaidrāk paziņot par notikušo katastrofu, skrēja cik ātri vien varēdams tieši pāri laukiem un kliedza visā spēkā:

- Ugunsgrēks!

Brīdī, kad vecais Vordls un Sems Vellers uzmanīgiem soļiem tuvojās āliņģim un misters Bendžemins Ellens steigšus apspriedās ar misteru Bobu Soijeru, vai visiem klātesošajiem nederētu nolaist asinis un tādā kārtā mazliet pavingrināties amatā, - tieši šai brīdī no ūdens iznira seja, galva un pleci un parādījās mistera Pikvika vaibsti un brilles.

- Turieties tikai vienu brīdi... tikai vienu brīdi! - misters Snodgrass bļāva.

- Jā, turieties, es jūs lūdzu... manis dēļ! - auroja misters Vinkls ļoti satricināts.

Šis lūgums bija diezgan nevajadzīgs, jo jādomā, ka misteram Pikvikam, ja arī viņam nepatiktos turēties kāda cita dēļ, droši vien ienāktu prātā, ka to varētu darīt pats sevis dēļ.

- Vai jūs varat aizsniegt dibenu, vecais draugs? - Vordls sauca.

- Jā, protams, - misters Pikviks atbildēja, slaucīdams ūdeni no galvas un sejas un cīnīdamies pēc elpas. - Es nokritu uz muguras. Sākumā nevarēju piecelties kājās.

Māli, kas klāja mistera Pikvika svārkus, ciktāl pēdējie bija redzami, apliecināja viņa liecības patiesīgumu, un, kad resnais puika pēkšņi atcerējās, ka ūdens šeit nekur nav dziļāks par piecām pēdām, un tādā kārtā vēl vairāk izkliedēja skatītāju izbailes, tika parādīti varonības brīnumi, lai izglābtu misteru Pikviku. Pēc lielas šļakstināšanas, brīkšķināšanas un ķepurošanās misteru Pikviku beidzot laimīgi izvilka no nepatīkamā stāvokļa, un viņš atkal stāvēja uz sauszemes.

- Ak vai, viņš saaukstēsies līdz nāvei, - Emīlija ieteicās.

- Mīļais večukiņš! - Arabella atsaucās. - Ļaujiet man aptīt jums šo šalli, mister Pikvik.

- Jā, tas ir labākais, ko jūs varat darīt, - Vordls teica, - un pēc tam skrieniet mājās, cik ātri kājas nes, un tūliņ liecieties gultā!

Acumirklī tika piedāvāts kāds ducis šaļļu. Izlasīja trīs četras biezākās, misteru Pikviku tajās ievīstīja, un viņš devās ceļā mistera Vellera pavadībā, rādīdams visai neparastu skatu: vecāks džentlmenis, pilnīgi slapjš un bez cepures, turklāt pie sāniem piesaistītām rokām, skriešus drāžas pa laukiem bez skaidri redzama mērķa ar ātrumu, kas līdzinās krietnām sešām angļu jūdzēm stundā.

Bet šādā ārkārtējā gadījumā misters Pikviks par izskatu nebēdāja un, Sema Vellera skubināts, skrēja, cik ātri jaudāja, kamēr sasniedza Menora fermas durvis. Misters Tapmens bija ieradies tur pirms minūtēm piecām un pārbiedējis veco lēdiju līdz sirdsklauvei, iedvesdams viņai negrozāmu pārliecību, ka aizdedzies virtuves skurstenis, - šī nelaime vienmēr visspilgtākajās krāsās tēlojās vecās lēdijas gara acīm, kad viņas tuvumā kāds izrādīja jel mazāko uztraukumu.

Misters Pikviks nerimās ne mirkli, līdz nebija ērti iekārtojies gultā. Sems Vellers iekūra istabā gaišu uguni un atnesa viņam pusdienas. Vēlāk uznesa punša trauku un sarīkoja lielas dzīres par godu mistera Pikvika izglābšanai. Vecais Vordls negribēja ne dzirdēt par to, ka viņš celtos augšā, tāpēc gultu pārvērta par priekšsēdētāja krēslu, un misters Pikviks prezidēja. Punšu atnesa vēl otru un trešo reizi, un, kad misters Pikviks otrā rītā pamodās, no reimatisma nebija ne zīmēs. Kā misters Bobs Soijers ļoti pareizi izsacījās, tas pierāda, ka tādos gadījumos nekas nav labāks par karstu punšu, un, ja arī karsts punšs kādreiz nav līdzējis, tad tikai tādēļ, ka pacients izdarījis rupju kļūdu un iedzēris to par maz.

Otrā rītā jautrā sabiedrība šķīrās. Skolas dienās izklīst pa mājām ir ļoti patīkami, bet vēlākā dzīvē šī gaita ir diezgan sāpīga. Nāve, patmīlība un likteņa pārmaiņas katru dienu šķir daudz laimīgu draugu pulciņu un izkaisa tos tālumā, un zēni un meitenes vairs nekad neatgriežas. Mēs negribam teikt, ka tieši tā bija arī šai gadījumā; viss, ko gribam pavēstīt lasītājam, ir tas, ka viesi devās katrs uz savām mājām; ka misters Pikviks un viņa draugi atkal ieņēma vietas uz Magltonas karietes jumta un ka Arabella Ellena devās uz savu ceļa mērķi, lai nu kur tas bija, - uzdrīkstamies sacīt, ka misters Vinkls to zināja, bet atzīstamies, ka mēs to nezinām, - sava brāļa Bendžemina un viņa vistuvākā un vissirsnīgākā drauga mistera Boba Soijera uzraudzībā un apsardzībā.

Tomēr pirms šķiršanās minētais džentlmenis un misters Bendžemins Ellens ar diezgan noslēpumainu izteiksmi pavilka misteru Pikviku sāņus, un misters Bobs Soijers, iegrūzdams rādītāja pirkstu starp divām mistera Pikvika ribām un tādā kārtā vienlaikus parādīdams gan savu iedzimto jautro garu, gan savas cilvēka ķermeņa anatomijas zināšanas, jautāja:

- Paklau, veco zēn, kur jūs esat iemitinājies?

Misters Pikviks atbildēja, ka patlaban dzīvojot pie «Džordža un Vanaga».

- Es gribētu, ka jūs ierastos pie manis ciemos, - Bobs Soijers teica.

- Nekas man nesagādātu lielāku prieku, - misters Pikviks atbildēja.

- Te ir mana adrese, - misters Bobs Soijers teica, izvilkdams vizītkarti, - Lentstrītā, Boro. Tas ir tuvu Gaijam[1] un man, zināt, ļoti izdevīgi. Mazu gabaliņu aiz svētā Džordža baznīcas nogriezieties no Haistrītas pa labo roku.

- Es atradīšu gan, - misters Pikviks atsacīja.

- Ierodieties pēcnākamu ceturtdienu un paņemiet līdzi pārējos puišus, - misters Bobs Soijers teica, - pie manis tad būs daži mediķi, Misters Pikviks apgalvoja, ka viņam būšot liels prieks satikties ar mediķiem, un, kad misters Bobs Soijers bija paziņojis, ka, pēc viņa domām, būšot ļoti omulīgi un ka viens no viesiem būšot viņa draugs Bens, viņi sadevās rokām un šķīrās.

Mēs jūtam, ka šai vietā mums var jautāt, vai pa šīs īsās sarunas laiku misters Vinkls nesačukstējās ar Arabellu Ellenu, un, ja tā bija, ko tad viņš teica. Un tālāk - vai misters Snodgrass slepus nesarunājās ar Emīliju Vordlu, un, ja tā bija, ko tad viņš teica. Uz to mēs atbildam, ka, lai nu ko viņi būtu teikuši šīm lēdijām, misteram Pikvikam vai misteram Tapmenam viņi divdesmit astoņas jūdzes neteica ne vārda, bet ļoti bieži nopūtās, atteicās no alus un degvīna un izskatījās sadrūmuši. Ja mūsu uzmanīgās lasītājas no šiem faktiem var kaut ko secināt, mēs viņas lūdzam katrā ziņā to darīt.

1 - Tas ir tuvu Gaijam. - Tā dēvēja Londonas slimnīcu, ko XVIII gadsimta sākumā dibinājis tirgonis Tomass Gaijs.

XXXI NODAĻA

kas visa veltīta likumam un dažādiem lieliem likuma zinātājiem

Dažādos Tempļa kaktos un nostūros ir izkaisītas dažādas tumšas un netīras telpas, kur tiesu brīvdienu laikā visu rīta cēlienu, bet sesiju laikā arī līdz pat vakaram redz gandrīz nepārtrauktā rindā pastāvīgi steidzamies iekšā un ārā advokātu klerkus ar papīru vīstokļiem. padusēs un kabatās. Ir dažādas advokātu klerku pakāpes. Ir klerks māceklis, kas, samaksājis mācību naudu, dienās cer kļūt atornejs; viņam i r rēķins pie drēbnieka, viņu ielūdz viesībās, viņš saietas ar kādu ģimeni Gauerstrītā un kādu citu Tevistokskvērā, garajās brīvdienās viņš vienmēr izbrauc no pilsētas apmeklēt tēvu, kam pieder neskaitāms daudzums dzīvu zirgu; īsi sakot, tas ir īsts klerku aristokrāts. Ir klerks, kuram maksā algu, - viņš dzīvo vai nu turpat kantorī, vai ārpus tā, kā kuro reizi gadās, - kurš lielāko daļu no saviem trīsdesmit šiliņiem, ko saņem nedēļā, veltī savām personiskajām izpriecām un garderobei, kurš vismaz trīs reizes nedēļā iet par puscenu Edelfijas teātrī[1], pēc tam majestātiski izklaidējas sidra pagrabiņos un ir nejēdzīga karikatūra modei, kas beigusies pirms pusgada. Ir klerks pārrakstītājs, pusmūža gados, ar lielu ģimeni, vienmēr noplīsis un bieži piedzēries. Un ir kantora puikas, kas pirmo reizi uzvilkuši virssvārkus. Viņi izjūt pienācīgu nicināšanu pret zēniem, kas apmeklē dienas skolu; vakaros, mājās ejot, viņi samet naudu desām un porterim un domā, ka neesot nekā labāka par «dzīvi». Ir vēl citi šīs dzimtas paveidi, pārāk daudzi, lai tos varētu uzskaitīt, bet, lai cik daudz to arī būtu, zināmajās dienesta stundās tos visus var redzēt steidzamies iekšā un ārā iepriekš minētajās vietās.

Šie nomaļie stūrīši ir advokātu kantori, kur izsniedz tiesu pavēles, apstiprina spriedumus, ievada sūdzības un laiž darbā daudz citu viltīgu izdomājumu viņa majestātes uzticamo pavalstnieku mocīšanai un spīdzināšanai un likuma kalpu labklājības veicināšanai. Pa lielākajai daļai tās ir piesmakušas telpas a r zemiem griestiem, kurās neskaitāmi pergamenta vīstokļi, pelēdami tur jau simtu gadu, izplata patīkamu smaržu, kam dienu piejaucas sausa trūdu dvaka, bet nakti dažādi izgarojumi, kas ceļas no mitriem mēteļiem, slapjiem lietussargiem un vissliktākajām tauku svecēm.

Kādas desmit dienas vai divas nedēļas pēc mistera Pikvika un viņa draugu atgriešanās Londonā ap pusastoņiem vakarā vienā no šiem kantoriem iesteidzās kāds cilvēks brūnos svārkos a r misiņa pogām. Viņa garie mati bija rūpīgi uzgriezti augšup, līdz pat nonēsātās cepures apmalei, un notraipītās drapa bikses bija tik cieši uzvilktas uz Blīhera zābakiem, ka ceļi katru brīdi draudēja izlauzties no savas paslēptuves. Viņš izvilka no svārku kabatas garu un šauru pergamenta strēmeli, uz kuras dežurējošais darbinieks uzspieda nesalasāmu, melnu zīmogu. Tad viņš izvilka četras līdzīgu izmēru papīra strēmeles, no kurām katra bija šīs pergamenta strēmeles iespiesta kopija a r tukšu vietu, kur ierakstīt vārdu. Tukšās vietas aizpildījis, viņš iebāza visus piecus dokumentus kabatā un aizsteidzās.

Vīrs brūnajos svārkos ar kabalistiskajiem dokumentiem kabatās nebija neviens cits kā mūsu vecais paziņa misters Džeksons no Dodsona un Foga kantora Kornhilas Frīmenskortā. Viņš tomēr neatgriezās kantorī, no kura bija nācis, bet devās tieši uz Sankortu un, iegājis viesnīcā «Džordžs un Vanags», vēlējās zināt, vai tāds misters Pikviks esot mājās.

- Pasauciet mistera Pikvika sulaini, Tom! - teica «Džordža un Vanaga» bufetniece.

- Nepūlieties, - misters Džeksons atsaucās, - esmu ieradies darīšanās. Ja jūs man parādītu mistera Pikvika istabu, es uzietu augšā pats.

- Kāds jūsu vārds, ser? - apkalpotājs vaicāja.

- Džeksons, - klerks atbildēja.

Apkalpotājs devās augšā, lai pieteiktu misteru Džeksonu, bet misters Džeksons viņam šīs pūles aiztaupīja, sekodams cieši uz pēdām un ieiedams istabā, pirms viņš paspēja izteikt kaut balsienu.

Misters Pikviks todien bija ielūdzis savus trīs draugus pusdienās. Visi bija sasēdušies ap kamīnu un dzēra vīnu, kad minētajā veidā ieradās misters Džeksons.

- Kā klājas, ser? - misters Džeksons noteica, pamādams misteram Pikvikam ar galvu.

Šis džentlmenis paklanījās un izskatījās mazliet pārsteigts, jo mistera Džeksona seja viņa atmiņā nebija saglabājusies.

- Es esmu ieradies no Dodsona un Foga, - misters Džeksons paskaidrodams teica.

Šos vārdus dzirdot, misters Pikviks uztraucās.

- Ejiet pie mana advokāta, ser, - mistera Perkera Greizinnā! - viņš teica. -

Apkalpotāj, pavadiet šo džentlmeni ārā!

- Lūdzu piedošanu, mister Pikvik! - Džeksons sacīja, mierīgi nolikdams savu cepuri uz grīdas un izvilkdams no kabatas pergamenta strēmeli, - bet tādos gadījumos klerka vai aģenta pakalpojumi, jūs saprotat, mister Pikvik... piesardzība vienmēr vietā, ser, visam jānotiek pēc likuma, vai ne?

Misters Džeksons uzmeta acis pergamentam un, atspiezdamies ar rokām uz galda un paskatīdamies apkārt ar patīkamu un pievilcīgu smaidu, teica:

- Paklausieties, netērēsim vārdus par tādiem sīkumiem. Kurš no jums, džentlmeņi, ir Snodgrass?

Šī jautājuma misters Snodgrass tik nepārprotami un acīm redzami satrūkās, ka citas atbildes vairs nevajadzēja.

- Ahā, tā jau es domāju! - misters Džeksons noteica vēl laipnāk. - Man jūs, ser, mazliet jāapgrūtina.

- Mani! - misters Snodgrass iesaucās.

- Tas ir tikai uzaicinājums ierasties Bārdlas un Pikvika lietā kā sūdzētājas lieciniekam, - Džeksons atbildēja, izmeklēdams vienu no papīra strēmelēm un izvilkdams no vestes kabatas šiliņu. - To iztiesās sesijas sākumā, kā mēs sagaidām, - četrpadsmitajā februāri. Mēs to esam atzinuši par lietu, kas jāiztiesā speciālai žūrijai[2], un tā ir pēc saraksta desmitā. Šī ir jūsējā, mister Snodgras.

To teikdams, Džeksons parādīja misteram Snodgrasam pergamentu u n ielika viņa rokā papīru un šiliņu.

Misters Tapmens bija klusā izbrīnā vērojis notiekošo, kad Džeksons, strauji pret viņu pagriezies, teica:

- Man šķiet, es nekļūdos, sacīdams, ka jūsu vārds ir Tapmens, vai ne?

Misters Tapmens paskatījās uz misteru Pikviku, bet, neieraudzīdams šī džentlmeņa plaši atvērtajās acīs pamudinājumu noliegt savu vārdu, teica:

- Jā, ser, mans vārds ir Tapmens.

- Un tas otrais džentlmenis, man šķiet, ir misters Vinkls, - Džeksons turpināja.

Misters Vinkls stomīdamies deva apstiprinošu atbildi, un abi džentlmeņi tūliņ saņēma no izveicīgā mistera Džeksona pa papīra strēmelei un šiliņam.

- Nu, - Džeksons teica, - es bīstos, ka jūs mani uzskatīsit par diezgan uzbāzīgu, bet, ja tas jums nesagādā pārāk lielas neērtības, man vajadzīgs vēl viens. Man, mister Pikvik, šeit nu ir pierakstīts Semjuela Vellera vārds.

- Apkalpotāj, atsūtiet manu sulaini! - misters Pikviks sacīja.

Apkalpotājs, stipri izbrīnījies, izgāja, un misters Pikviks norādīja Džeksonam uz krēslu.

Sekoja nepatīkama pauze, ko beidzot pārtrauca nevainīgais apsūdzētais.

- Man liekas, ser, - uzsāka misters Pikviks, kas runādams arvien vairāk sadusmojās, - man liekas, ser, ka jūsu darba devēju nodoms ir apvainot mani uz manu paša draugu liecību pamata.

Misters Džeksons vairākas reizes ar rādītāja pirkstu piesita sev pie deguna kreisās puses, ar to norādīdams, ka nav šeit ieradies tāpēc, lai atklātu cietuma nama noslēpumus, un jokodams atbildēja:

- Nezinu, nemāku teikt.

- Kāda cita iemesla dēļ, ser, - misters Pikviks turpināja - viņiem izsniegtas šīs pavēstes, ja ne tādēļ?

- Ļoti labas lamatas, mister Pikvik, - Džeksons atbildēja, lēni šūpodams galvu, - bet nekas neiznāks. Varat jau pamēģināt, bet no manis maz ko izdabūsit.

Misters Džeksons vēlreiz uzsmaidīja klātesošajiem un, pielicis kreisās rokas īkšķi pie degungala, ar labo roku pagrieza iedomātas kafijas dzirnaviņas, tādā kārtā izpildīdams to ļoti graciozo pantomīmu (toreiz ļoti iecienītu, bet tagad nelaimīgā kārtā gandrīz aizmirstu), kas nozīmē tik daudz: «Mani nepaķersi.»

- Nē, nē, mister Pikvik, - Džeksons teica noslēgumā, - Perkera ļaudīm jāuzmin, kāpēc mēs esam izsnieguši šīs pavēstes. Ja viņi to nevar, viņiem jāpagaida līdz tiesai, un tad tie to uzzinās.

Misters Pikviks veltīja nelūgtajam viesim skatienu, kas izteica ārkārtīgu pretīgumu, un viņš laikam būtu izgāzis dažus briesmīgus lādējumus pār misteru Dodsona un Foga galvām, ja viņu nebūtu aizkavējusi Sema ienākšana.

- Semjuels Vellers? - misters Džeksons apjautājās.

- Tie ir tie patiesākie vārdi, kādus jūs ir izrunājs kopš daudziem gadiem, - ļoti mierīgi atbildēja Sems.

- Šeit jums pavēste, mister Veller, - Džeksons sacīja.

- Ko tas nozīmē pa angliski? - Sems vaicāja.

- Šeit ir oriģināls, - Džeksons turpināja, izvairīdamies atbildēt uz jautājumu.

- Kurš? - Sems teica.

- Šis, - Džeksons atbildēja, pavicinādams pergamentu.

- Ak tas ir tas orģināls? - Sems noteica. - Nu, es ir ļoti priecīgs, ka es ir redzējs to oriģinālu, jo tas ir iepriecinošs skats un ļoti atvieglo dvēseli.

- Un šeit būs šiliņš, - Džeksons turpināja, - tas ir no Dodsona un Foga.

- Un tas ir gaužām jauki no.Dodsona un Foga, kas tak mani tik maz pazīst, tomēr pasniedz dāvanu, - Sems atsaucās. - Es to, ser, uzskata par ļoti lielu laipnību, un tas viņiem dara daudz goda, ka viņi prot algot tikumu, kur vien sastapdami. Un bez tam - tas dikti grābj aiz sirds.

To sacīdams, misters Vellers mazliet paberzēja labās acs plakstiņu ar svārku piedurkni - pēc vispār atzītā aktieru parauga, kuri attēlo patētiskas ģimenes scēnas.

Misters Džeksons likās diezgan apmulsis par Sema izturēšanos, bet, tā kā pavēstes viņš bija izsniedzis un vairāk viņam nebija ko teikt, viņš izlikās, ka uzvelk vienīgo cimdu, ko izskata pēc parasti nesa rokā, un atgriezās kantorī paziņot par padarīto.

Misters Pikviks tonakt gulēja slikti. Viņa atmiņas par misis Bārdlas sūdzību bija ļoti nepatīkamā kārtā atsvaidzinātas. Otrā rītā viņš laikus pabrokastoja un, likdams Semam sevi pavadīt, devās uz Greizinna skvēru.

- Sem, - apkārt paskatīdamies, teica misters Pikviks, kad viņi bija nonākuši Čīpsaidas galā.

- Ser? - Sems atsaucās, pienākdams pie sava kunga.

- Uz kuru pusi?

- Pa Ņugeitstrītu.

Misters Pikviks nenogriezās vis tūlīt, bet dažas sekundes ar tukšu skatienu vērās Sema sejā un izdvesa dziļu nopūtu.

- Kas par lietu, ser? - Sems jautāja.

- Šī prāva, Sem, - misters Pikviks teica, - kā sagaidāms, tiks iztiesāta nākošā mēneša četrpadsmitajā datumā.

- Tā. ir zīmīga sagadīšanās, ser, - Sems atbildēja.

- Kāpēc zīmīga, Sem? - misters Pikviks apvaicājās.

- Valentīna diena, ser, - Sems paskaidroja. - Jāndie laba diena, lai tiesātu par laulības solījuma laušanu.

Mistera Vellera smaids nelika jautri iemirdzēties viņa kunga sejai. Misters Pikviks spēji pagriezās un turpināja ceļu klusēdams.

Tā viņi gāja kādu gabalu - misters Pikviks, dziļās pārdomās nogrimis, tipināja pa priekšu, un Sems, kura seja pauda apskaužamu un nepiespiestu nevērību pret visu un visiem, viņam sekoja. Tad Sems, kas vienmēr centās dalīties ar savu kungu visās savās gudrībās, paātrināja gaitu, līdz nonāca misteram Pikvikam cieši pie papēžiem, un, norādīdams uz māju, kam viņi gāja garām, teica:

- Tā te ir ļoti jauka gaļas pārdotava, ser.

- Jā, tā liekas, - misters Pikviks atteica.

- Slavena desu fabrika, - Sems turpināja.

- Tiešām? - misters Pikviks piezīmēja.

- Tiešām! - Sems atkārtoja, mazliet saskaities. - Man rādās gan. Lai dievs svētī jūsu nevainīgās actiņas, ser! Te tak četri gadi atpakaļ noslēpumainā kārtā pazuda kāds cienījams tirgotājs.

- Jūs taču, Sem, negribat sacīt, ka viņu noslepkavoja, - misters Pikviks atsaucās, steigšus atskatīdamies.

- Nē, ser, to es nesaka, - misters Vellers atbildēja, - kaut jel tā bijs, - bet lieta bij daudz ļaunāka. Viņš, ser, bij šitā veikala īpašnieks un desu gatavošanai izgudroja patentētu tvaika mašiņu, kas darbojās bez pārtraukuma. Šitais mašiņš aprītu bruģa akmeni, ja to tam pieliktu par tuvu, un samaltu to desās tik viegli, it kā tas bijs kusls bērniņš. Ar šito mašiņu viņš ļoti lepojās, un tas jau ar ir pilnīgi dabīgi. Viņš bieži mēdza stāvēt pagrabā un skatījās, ka šis strādā pilnā sparā, līdz aiz priekiem sametās gluži melankālisks. Šitais vīrs, ser, būtu bijs dikti laimīgs ar tādu mašiņu un vēl abiem jaukajiem bērniņiem piedevām, ja vien sieva tam nebijse visnegantākā ragana. Viņa vienādiņ staigāja tam pakaļ un dīca ausīs, līdz beigās viņš to vaira nevarē izturēt. «Es tev kaut ko teiks, dārgā,» viņš kādu dienu saka, «ja tu tādā veidā turpinās uzjautrināties,» viņš saka, «lai mani velns parauj, ja es neaizbrauc uz Ameriku, un tas ir viss.» - «Tu esi nelietīgs sliņķis,» viņa saka, «un es amerikāņiem novēl piedzīvot no tevs daudz prieka.» Pēc tam viņa lamā to vienā lamāšanā vēl pusstundu, tad ieskrien mazajā istabiņā aiz veikala, sāk spiegt, saka, ka šis viņu iedzīšot kapā, un viņai uznāk lēkme, kas ilgst savas krietnas trīs stundas, - nu, viena no tām lēkmēm, kur to vien dara kā ķērc un spārdās. Nu, un otrā rītā vīrs bij pazuds. Viņš nekā nebij' paņems no kases, nebij pat mēteli uzvilcs, tātad bij pilnīgi skaidrs, ka uz Ameriku nebij vis aizbraucs. Nepārradās i nākošā dienā, nepārradās i nākošā nedēļā. Misis lika iespiest sludinājumus, kur bij teikts, ka, ja šis atgriezīsies, šim viss tikšot piedots. (Tas bij ļoti augstsirdīgi, ņemot vērā to, ka viņš tak vispār nekā nebij izdarījs.) Pārmeklēja visus kanālus, un vēl veselus divus mēnešus pēc tam, tikko kā atrada kādu līķi, to bez liekām runām tūliņ stiepa prom uz desu veikalu. Tomēr neviens no tiem nederēja, tāpēc nosprieda, ka viņš būšot aizbēdzs, un sieva turpināja tirgoties. Kādā sestdienas vakarā veikalā varen uztraukts ienāk mazs, tievs, vecs džentelmens un saka: «Vai jūs būtu šitā veikala saimeniece?» - «Jā, es tā ir,» viņa saka. «Labi, madam,» viņš saka, «tad es tik ir ienācs pateikt, ka es un mana ģimene negribam aizrīties gluži par neko.

Un vēl vairāk, madam,» viņš saka, «jūs atļaus man piebilst, ka, reiz jūs desu taisīšanai nelieto labākas šķiras gaļu, tad, man šķiet, jūs piekritīs, ka vēršgaļa ir gandrīz tikpat lēta kā pogas.» - «Pogas, ser!» viņa saka. «Pogas, madam,» saka mazais, vecais džentelmens, attin papīra gabaliņu un parāda divdesmit vai trīsdesmit gabalus pogu.

«Laba gan piedeva, madam, pie desām ir bikšu pogas.» - «Tās ir mana vīra pogas,» saka atraitne un sāk ģībt. «Ko!» iespiedzas mazais, vecais džentelmens gluži bāls.

«Nu es saprot,» saka atraitne, «prāta aptumšošanas brīdī viņš sevi pārvērts desās!» Un tā tas ar bij, ser, - misters Vellers piebilda, cieši skatīdamies mistera Pikvika šausmu pilnajā sejā, - vai ar varbūtās viņu ierāva mašiņā nejauši. Bet, lai tas būtu bijs kā būdams, vecais, mazais džentelmens, kam visu mūžu desas bija ārkārtīgi gaumējšas, izskrē no veikala kā traks, un no tā laika par viņu nekas vairs nav dzirdēts.

Kamēr Sems stāstīja šo aizkustinošo stāstu par kādas ģimenes dzīvi, kungs un kalps bija nonākuši pie mistera Perkera dzīvokļa. Lautens, turēdams durvis pusviru, sarunājās ar kādu nožēlojama izskata cilvēku apbružātā uzvalkā, zābakos bez purngaliem un cimdos bez pirkstiem. Viņa kalsnajā un rūpju sagrauztajā sejā bija redzamas trūkuma un ciešanu (gandrīz izmisuma) atstātās pēdas. Viņš apzinājās savu nabadzību, jo, misteram Pikvikam tuvojoties, ierāvās trepju telpas tumšākajā stūrī.

- Tas ir ļoti bēdīgi, - svešinieks teica nopūzdamies.

- Ļoti, - Lautens atteica, rakstīdams savu vārdu uz durvju stenderes un ar spalvas otru galu to atkal izdzēsdams. - Vai jūs gribat viņam kaut ko paziņot?

- Kā jūs domājat, kad viņš būs atpakaļ? - svešinieks jautāja.

- Nekā nezinu, - Lautens atbildēja un, kad svešinieks nolaida acis, pamirkšķināja misteram Pikvikam.

- Vai jums neliekas, ka man būtu vērts viņu pagaidīt? - svešinieks teica, domīgi lūkodamies kantorī.

- O nē! Es skaidri zinu, ka tam nav nozīmes, - klerks atbildēja, nostādamies vairāk durvju centrā. - Šonedēļ viņš noteikti nebūs atpakaļ, un ir vēl jautājums, vai viņš būs nākošajā nedēļā, jo, kad Perkers kādreiz izbrauc no pilsētas, viņš nekad nesteidzas atgriezties.

- Izbraucis no pilsētas! - misters Pikviks izsaucās. - Ak kungs, cik tas ir nepatīkami!

- Neejiet projām, mister Pikvik, - Lautens sacīja, - man jums jānodod vēstule.

Svešinieks, kā likās, šaubījās un atkal nodūra acis, bet klerks viltīgi pamirkšķināja misteram Pikvikam, it kā gribēdams paziņot, ka pašlaik tiek izspēlēts ļoti labs joks, taču, kāds tas bija, to misters Pikviks neparko nevarēja iedomāties.

- Nāciet iekšā, mister Pikvik, - Lautens teica. - Kā tad būs, mister Votij, vai liksit viņam ko paziņot vai atnāksit otrreiz?

- Palūdziet viņam, lai viņš ir tik laipns un paziņo, kas ir darīts manā lietā! - apmeklētājs sacīja. - Dieva dēļ, neaizmirstiet to, mister Lauten!

- Nē, nē, es to neaizmirsīšu, - klerks atbildēja. - Nāciet iekšā, mister Pikvik. Ar labu rītu, mister Votij. Šodien jauks laiks pastaigai, vai ne?

Redzēdams, ka svešinieks vēl arvien kavējas, viņš pamāja Semam Velleram sekot savam kungam un aizcirta durvis svešinieka deguna priekšā.

- Man liekas, ka tik uzbāzīgs bankrotieris nav redzēts kopš pasaules radīšanas, - teica Lautens, izskatīdamies apvainojies, un nometa spalvu. - Nav pagājuši vēl ne četri gadi, kopš viņa lietā atrodas Kanclera tiesā, un lai es esmu nolādēts, ja viņš nenāk mūs šeit traucēt divas reizes nedēļā. Nāciet šeit, mister Pikvik! Perkers ir mājās, un es zinu, ka viņš jūs pieņems. Velnišķīgi auksti, - viņš pikti piebilda, - tā stāvēt pie durvīm un izšķiest savu laiku ar šādiem noplukušiem klaidoņiem!

Ļoti sparīgi uzbikstījis milzīgi lielu uguni ar ārkārtīgi mazu biguli, klerks devās uz sava saimnieka kabinetu un pieteica misteru Pikviku.

- Ak cienījamo ser! - mazais misters Perkers izsaucās, strauji pieceldamies no krēsla. - Nu, cienījamo ser, kādas ir ziņas par jūsu lietu? Vai ir kaut kas jauns par mūsu draugiem Frīmenskortā? Tie nav vis gulējuši, to es zinu. O, tie ir ļoti izveicīgi puiši - tiešām ļoti izveicīgi.

Beidzis runāt, mazais vīriņš ievilka iespaidīgu šņaucienu par godu misteru Dodsona un Foga izveicībai.

- Tie ir lieli nelieši, - misters Pikviks atteica.

- Nuja, nuja, - mazais vīriņš Sttrauca, - tā nu, vai zināt, ir gaumes lieta, un par apzīmējumiem mēs nestrīdēsimies, jo, protams, nevar sagaidīt, ka jūs uz šīm lietām raudzīsities no profesionāla redzes viedokļa. Labi. Mēs esam izdarījuši visu nepieciešamo. Es esmu pieaicinājis seržantu[3] Snabinu.

- Vai viņš ir prasmīgs cilvēks? - misters Pikviks jautāja.

- Prasmīgs cilvēks! - Perkers atbildēja. - Lai dievs jūs pasargā, cienījamo ser!

Seržants Snabins ir savas profesijas lepnums. Viņam ir trīsreiz vairāk darba nekā jebkuram citam tiesas darbonim - viņš piedalās katrā prāvā. Par to nevajag runāt tālāk, bet mēs, profesionāļi, sakām, ka seržants Snabins vadā tiesu aiz deguna.

To paziņojis, mazais vīriņš ieņēma jaunu šņaucienu un noslēpumaini pamāja misteram Pikvikam.

- Viņi ir piesūtījuši pavēstes maniem trim draugiem, - misters Pikviks ieminējās.

- Ahā, nu saprotams, - Perkers attrauca. - Svarīgi liecinieki, redzējuši jūs delikātā situācijā.

- Bet viņa paģība tīšām, - misters Pikviks aizrādīja. - Viņa pati metās manās rokās.

- Ļoti iespējams, cienījamo ser, - atbildēja Perkers, - ļoti iespējams un ļoti dabiski.

Nekas nav dabiskāks par to, cienījamo ser, nekas. Bet kas to var pierādīt?

- Viņi ir piesūtījuši pavēsti arī manam sulainim, - misters Pikviks turpināja, mainīdams tematu, jo mistera Perkera jautājums viņu bija mazliet apmulsinājis.

- Semam? - teica Perkers. Misters Pikviks atbildēja apstiprinoši.

- Protams, cienījamo ser, protams. Es jau zināju, ka viņi to darīs. To es būtu varējis jums pateikt jau pirms mēneša. Redziet, cienījamo ser, ja pēc tam, kad esat uzticējuši savas lietas advokātam, jūs tomēr katrā ziņā gribat rīkoties pats uz savu roku, tad jums arī jāuzņemas sekas.

To teicis, misters Perkers ļoti cienīgi izslējās un notrauca dažus tabakas puteklīšus no krekla kruzuļiem.

- Un ko viņi gribēs, lai viņš liecina? - misters Pikviks jautāja pēc pāris minūšu klusuma.

- Ka jūs viņu esot sūtījuši pie sūdzētājas piedāvāt kaut kādā veidā kompromisu, kā man šķiet, - Perkers atbildēja. - Taču tas nav svarīgi, jo es nedomāju, ka kāds advokāts daudz ko izdabūs no viņa.

- Es arī nedomāju, - misters Pikviks apliecināja un, par spīti savām nepatikšanām, pasmaidīja, iedomādamies Semu liecinieka lomā. - Kāds ir mūsu rīcības plāns?

- Plāns, cienījamo ser, mums var būt tikai viens, - Perkers atbildēja, - nopratināt lieciniekus jautājumu krustugunīs, uzticēties Snabina daiļrunībai, pūst tiesnesim miglu acīs un paļauties uz zvērinātajiem.

- Un ja nu spriedums ir man nelabvēlīgs? - misters Pikviks teica.

Misters Perkers pasmaidīja, ieņēma ļoti garu šņaucienu, uzbikstīja uguni, paraustīja plecus un turpināja izteiksmīgi klusēt.

- Jūs domājat, ka tādā gadījumā man būs jāmaksā? - uzstāja misters Pikviks, kas ar stingru skatienu bija vērojis šo telegrāfisko[4] atbildi.

Perkers vēlreiz pilnīgi bez vajadzības pabikstīja uguni un teica:

- Baidos, ka jā.

- Tad es lūdzu jūs ievērot manu negrozāmu lēmumu nemaksāt it nekā, - uzsvērdams sacīja misters Pikviks. - Nekā, Perker. Neviena mārciņa, neviens penss no manas naudas nenonāks Dodsona un Foga kabatās. Tas ir mans pārdomātais un negrozāmais lēmums.

Un misters Pikviks smagi uzsita uz blakus stāvošā galda, tā apstiprinādams, ka viņa nodoms nav atsaucams.

- Ļoti labi, cienījamo ser, ļoti labi, - Perkers atteica. - Jūs, protams, zināt labāk.

- Protams, - misters Pikviks steigšus attrauca. - Kur dzīvo seržants Snabins?

- Linkolnsinnā, Oldskvērā, - Perkers atbildēja.

- Es viņu gribētu satikt, - misters Pikviks teica.

- Satikt seržantu Snabinu! Cienījamo ser! - Perkers iesaucās ārkārtīgi pārsteigts. - Nē, nē, cienījamo ser, tas nav iespējams. Satikt seržantu Snabinu! Lai dievs jūs pasargā, cienījamo ser! Vēl nekad nav dzirdēts, ka viņš kādu pieņemtu, ja par to nav iepriekš samaksāts un pieņemšanai noteikts laiks. To nevar izdarīt, cienījamo ser, to nevar izdarīt.

Misters Pikviks tomēr bija ieņēmis galvā, ka to ne tikai var izdarīt, bet ka tas arī jāizdara, un sekas bija tādas, ka desmit minūtes pēc tam, kad viņam bija apgalvots, ka šī lieta nav iespējama, viņš sava advokāta pavadībā iegāja pašā dižā seržanta Snabina kantora priekšistabā.

Tā bija diezgan liela telpa bez grīdsegas. Pie kamīna atradās liels rakstāmgalds, kura vilnas drēbe jau sen bija zaudējusi visas tiesības saukties par zaļu un pamazām kļuvusi pelēka no putekļiem un vecuma, izņemot vietas, kur tās dabisko krāsu bez pēdām bija iznīcinājuši tintes traipi. Uz galda atradās daudz mazu, ar sarkanu lentīti[5] pārsietu papīra paciņu, un aiz tā sēdēja kāds vecāks klerks, kura gludenais izskats un smagā zelta pulksteņķēde iespaidīgi liecināja par seržanta Snabina plašo un ienesīgo praksi.

- Vai seržants ir savā istabā, mister Mellerd? - Perkers jautāja, izmeklēti pieklājīgi piedāvādams savu tabakas dozi.

- Jā, ir gan, - skanēja atbilde. - bet viņš ir ļoti aizņemts. Paskatieties, par visām šīm lietām vēl nav dots slēdziens, un par visām jau ir samaksāts.

To pasacījis, klerks pasmaidīja un iešņauca tabaku ar tādu aizrautību, kurā, likās, apvienojās kāre pēc šņaucamās tabakas un tieksme pēc honorāriem.

- Tā, lūk, ir prakse, - Perkers sacīja.

- Jā, - advokāta klerks atsaucās, izvilkdams pats savu tabakas dozi un to ļoti laipni piedāvādams. - Un vislabākais ir tas, ka neviens cilvēks, izņemot mani, nevar izlasīt seržanta rokrakstu. Tāpēc viņi ir spiesti gaidīt slēdzienus, ko viņš jau devis, kamēr es tos pārrakstu. Ha, ha, ha!

- Mēs gan zinām, kas no tā nopelna, ja neskaita seržantu, un kas izspiež no klientiem vēl mazāk šo to - e? - Perkers teica. - Ha, ha, ha!

Arī seržanta klerks atkal pasmējās - ne skaļus un skanīgus smieklus, bet klusi, iekšēji nogrudzinādams, ko misteram Pikvikam nepavisam nepatika dzirdēt. Ja kāds cilvēks iekšēji asiņo, tas ir bīstami viņam pašam, bet, ja viņš iekšēji smejas, tas nesola nekā laba citiem cilvēkiem.

- Vai jūs neesat sastādījuši sarakstiņu par honorāriem, ko es jums esmu parādā? - Perkers apvaicājās.

- Nē, neesmu, - klerks atbildēja.

- Es gribētu jūs lūgt to izdarīt, - Perkers turpināja. - Iedodiet man to, un es jums atsūtīšu čeku. Bet laikam jūs gan esat pārāk aizņemti ar skaidras naudas saņemšanu, lai domātu par parādniekiem, ko? Ha, ha, ha!

Šis joks, šķiet, klerkam lieliski glaimoja, un viņš atkal klusi pie sevis nosmējās.

- Bet, mister Mellerd, mans dārgais draugs, - teica Perkers, pēkšņi atkal kļūdams nopietns un ievilkdams lielā vīra lielo vīru aiz svārku atloka kādā kaktā, - jums, jāpierunā seržants, lai viņš pieņem mani un šo manu klientu.

- Ko jūs, ko jūs! - klerks attrauca. - Ko vēl neizdomāsit! Satikties ar seržantu!

Klausieties, tas taču ir absurds.

Neskatoties uz to, ka šis priekšlikums bija absurds, klerks tomēr laipni atļāva, ka viņu aizvelk tik tālu, lai misters Pikviks nevarētu noklausīties, un pēc īsas sačukstēšanās klusi izgāja mazā, tumšā gaitenītī, nozuzdams jurisprudences spīdekļa vissvētākajā vietā. Drīz viņš no turienes atgriezās uz pirkstgaliem un paziņoja misteram Perkeram un misteram Pikvikam, ka seržants ļāvies pierunāties un, neskatoties uz vispāratzītajiem noteikumiem un parašām, pieņems viņus nekavējoties.

Misters seržants Snabins bija apmēram četrdesmit piecus vai - kā parasti raksta romānos -- varbūt arī piecdesmit gadus vecs vīrs ar iekritušiem vaigiem un dzeltenīgu seju. Viņam bija tās nespodrās, izdzisušās acis, kādas tik bieži ir cilvēkiem, kas daudzus gadus nodevušies nogurdinošām un grūtām studijām, un pietika tās uzskatīt, lai svešinieks, nemaz neņemot vērā lorneti, kas platā, melnā lentā karājās viņam kaklā, saprastu, ka viņš bija ļoti tuvredzīgs. Mati viņam bija reti un plāni, pa daļai tādēļ, ka viņš nekad nebija ziedojis daudz laika to kopšanai, un pa daļai tādēļ, ka viņš divdesmit piecus gadus bija valkājis advokāta parūku, kas karājās turpat blakus uz statīva. Pūdera paliekas uz svārku apkakles un slikti izmazgātais un vēl sliktāk apsietais baltais kaklauts rādīja, ka viņam nav atlicis laika pēc tiesas sēdes pārmainīt uzvalku, taču pārējo apģērba piederumu nevīžīgais izskats liecināja, ka viņa āriene nebūtu kļuvusi labāka arī tad, ja viņam laiks būtu bijis. Uz galda bija izmētātas juridiskas grāmatas, papīru kaudzes un atvērtas vēstules, kuras, acīm redzot, neviens nebija mēģinājis sakārtot. Visa istabas iekārta bija veca un izļodzījusies, grāmatu skapja durvis tikko turējās virās, no grīdsegas pie katra soļa mazos mākonīšos pacēlās putekļi; aizkari bija nodzeltējuši aiz vecuma un netīrības, un viss šai istabā skaidri un nepārprotami liecināja, ka seržants Snabins ir pārāk aizņemts ar savām amata darīšanām, lai daudz rūpētos par savām personīgajām ērtībām.

Seržants patlaban rakstīja, kad ienāca viņa klienti. Viņš izklaidīgi paklanījās, kad advokāts stādīja priekšā misteru Pikviku, lūdza tos apsēsties, rūpīgi ielika spalvu tintnīcā, pašūpoja savu kreiso kāju un gaidīja, lai viņu uzrunā.

- Misters Pikviks ir apsūdzētais Bārdlas un Pikvika lietā, seržant Snabin, - teica Perkers.

- Vai es tajā uzstājos? - seržants vaicāja.

- Ja, ser, - Perkers atbildēja.

Seržants pamāja ar galvu un gaidīja turpmāko. - Misters Pikviks ļoti gribēja jūs satikt, seržant Snabin, - Perkers turpināja, - lai, pirms jūs ar šo lietu sākat darboties, paziņotu jums: viņš noliedz, ka sūdzībai pret viņu būtu jel kāds pamats vai iemesls, un viņš vispār neierastos tiesā, ja nevarētu to darīt ar tīrām rokam un ja pēc vislabākās sirdsapziņas nebūtu pārliecināts, ka viņam ir tiesības noraidīt sūdzētājas prasību. Man šķiet, ka es pareizi apgaismoju jūsu viedokli, cienījamo ser, vai ne? - mazais vīriņš sacīja, pievērsdamies misteram Pikvikam.

- Pilnīgi pareizi, - šis džentlmenis apliecināja.

Seržants Snabins atvāza savu lorneti, pacēla to pie acīm, tad, misteru Pikviku dažas sekundes ļoti ziņkārīgi uzlūkojis, pievērsās misteram Perkeram un, viegli smaidīdams, teica:

- Vai mistera Pikvika izredzes ir drošas?

Advokāts paraustīja plecus.

- Vai jūs gribat izsaukt lieciniekus?

- Nē.

Smaids seržanta sejā iezīmējas skaidrāk, viņš vēl sparīgāk pašūpoja kāju un, atgāzdamies atzveltnes krēslā, mazticīgi ieklepojās.

Šie mājieni, kas ļāva noprast seržanta domas par lietas izredzēm, bija gan neuzkrītoši, tomēr misters Pikviks tos pamanīja. Viņš ciešāk nostiprināja uz deguna brilles, caur kurām bija uzmanīgi novērojis seržanta jūtu izpausmes, kādas tas bija atļāvies izrādīt, un ļoti sparīgi, pilnīgi neievērodams visus mistera Perkera brīdinošos mājienus un saraukto pieri, teica:

- Mana vēlēšanās tāda iemesla dēļ apmeklēt jūs, ser, bez šaubām, liksies ļoti neparasta džentlmenim, kas šādās lietās pieredzējis tik daudz kā jūs.

Seržants mēģināja nopietni skatīties ugunī, bet viņa sejā atkal atgriezās smaids.

- Jūsu profesijas džentlmeņi, ser, - misters Pikviks turpināja, - redz cilvēku dabas sliktāko pusi, jo visi viņu strīdi, visi niknie novēlējumi un viss ļaunums atklājas jūsu priekšā. No saviem piedzīvojumiem ar zvērinātajiem (es nedomāju nosodīt ne jūs, ne viņus) jūs zināt, cik daudz kas atkarīgs no efekta; un jums ir tieksme pierakstīt citiem vēlēšanos negodīgos un egoistiskos nolūkos lietot tos pašus ieročus, ar kuru īpašībām un vērtību jūs tik labi esat iepazinušies, paši tos pastāvīgi lietodami visgodīgākajos un cienījamākajos nolūkos un ar slavējamu vēlēšanos darīt visu iespējamo jūsu klientu labā. Es tiešām domāju - šim apstāklim jāpateicas par vulgāro, bet ļoti izplatīto uzskatu, ka jūsu profesijas cilvēki visi kā viens esot aizdomīgi, neuzticīgi un pārāk piesardzīgi. Pilnīgi apzinādamies, ser, cik neizdevīgi man pašreizējos apstākļos jums ko tādu sacīt, es tomēr esmu šeit ieradies tādēļ, ka gribu, lai jūs skaidri saprastu to, ko jau mans draugs misters Perkers teica: es esmu nevainīgs vārda laušanā, par ko mani apsūdz, un, lai gan es ļoti labi apzinos, ser, cik nenovērtējama būtu jūsu palīdzība, man tomēr jāpiebilst, ka, ja jūs man neticat, es labāk iztieku bez jūsu talanta atbalsta nekā to izmantoju.

Jau labu brīdi pirms tam, kad beidzās šī runa, kas, mums jāatzīst, mistera Pikvika mutei bija pārāk prozaiska, seržants atkal bija kļuvis izklaidīgs. Tomēr pēc dažām minūtēm, paņēmis spalvu, viņš, liekas, atkal ievēroja klientu klātbūtni un, pacēlis acis no papīriem, diezgan strupi pavaicāja:

- Kas šai lietā ir mans palīgs?

- Misters Fankijs, seržanf Snabin, - advokāts atbildēja.

- Fankijs, Fankijs, - seržants sacīja, - šo vārdu es nekad neesmu dzirdējis. Viņš laikam ir ļoti jauns cilvēks.

- Jā, viņš ir ļoti jauns cilvēks, - advokāts atbildēja. - Viņš tikai nupat kā pielaists.

Pagaidiet... jā, viņš pie tiesas vēl nav ne astoņus gadus.

- Ā, es jau tā domāju, - teica seržants līdzcietīgā balsī, kādā parasti cilvēki runā par gluži bezpalīdzīgiem maziem bērniņiem. - Mister Mellerd, aizsūtiet pēc mistera... mistera...

- Fankija - Holbornkortā, Greizinnā, - Perkers iejaucās (Holbornkortu, starp citu, tagad sauc par Sautskvēru). - Pēc mistera Fankija - un sakiet, ka es ļoti priecātos, ja viņš uz brīdi ierastos.

Misters Mellerds aizgāja izpildīt savu uzdevumu, un seržants Snabins iegrima pārdomās līdz pat mistera Fankija atnākšanai..

Lai gan kā aizstāvis būdams vēl bērna autos, tas bija pilnīgi pieaudzis cilvēks.

Viņš bija ļoti nervozs un runājot mokoši stostījās, tomēr likās, ka tā viņam nav iedzimta kaite, bet drīzāk ceļas no kautrības, no apziņas, ka viņu neievēro, - kas nu zina, līdzekļu, iespaida, sakaru vai nekaunības trūkuma dēļ. Viņš ar vislielāko godbijību noskatījās uz seržantu un bija ārkārtīgi pieklājīgs pret atorneju.

- Man līdz šim vēl nav bijis prieks jūs redzēt, mister Fankij, - seržants Snabins teica ar augstprātīgu labvēlību.

Misters Fankijs paklanījās. Viņam bija gadījies prieks seržantu redzēt - un arī apskaust, kā var apskaust tikai nabaga vīrs, - veselus astoņus gadus un vēl gada ceturksni.

- Cik es saprotu, jūs šai lietā esat mans palīgs? - seržants ieminējās.

Ja misters Fankijs būtu bijis bagāts, viņš nekavējoties būtu aizsūtījis pēc sava klerka, lai tas viņam palīdz atcerēties; ja viņš būtu bijis gudrs, tad būtu pielicis rādītāja pirkstu pie pieres un centies atminēties, vai starp daudzajām lietām, ko viņš uzņēmies, nav arī šī lieta; bet, tā kā viņš nebija ne bagāts, ne gudrs (vismaz šai ziņā ne), viņš nosarka un paklanījās.

- Vai ar dokumentiem jūs, mister Fankij, esat iepazinies? - seržants jautāja.

Šeit atkal misteram Fankijam vajadzēja izlikties, ka viņš aizmirsis visu, kas attiecas uz šo lietu, bet, tā kā viņš bija izlasījis dokumentus, kas procesa gaitā viņam bija piesūtīti, un ne nomodā, ne miegā ne par ko citu arī nebija domājis jau divus mēnešus, kopš bija norīkots par seržanta Snabina jaunāko palīgu, viņš nosarka vēl vairāk un atkal paklanījās.

- Šis ir misters Pikviks, - teica seržants, pamādams ar spalvu uz to pusi, kur šis džentlmenis atradās.

Misters Fankijs paklanījās pret misteru Pikviku ar cieņu, ko vienmēr iedveš pirmais klients, un atkal nolieca galvu pret savu vadītāju.

- Varbūt jūs pavadītu misteru Pikviku, - seržants teica - un... un... un... uzklausītu visu, ko misters Pikviks gribētu sacīt. Mēs, protams, konsultēsimies.

Tā devis mājienu, ka ir jau diezgan ilgi traucēts, seržants Snabins, kas pamazām bija kļuvis arvien izklaidīgāks, uz mirkli pielika pie acīm lorneti, pret visiem viegli paklanījās un atkal dziļi iegremdējās lietā, kura attiecās uz nebeidzamu tiesāšanos, ko bija izraisījis kāda cilvēka nodarījums. Šis cilvēks, kurš bija miris kopš simt vai vairāk gadiem, savā laikā bija aizsprostojis kādu taciņu, kas veda no kādas vietas, no kuras neviens nekad nenāca, uz kādu citu vietu, uz kuru neviens nekad negāja.

Misters Fankijs neparko negribēja iziet ne pa vienām durvīm, pirms pa tām nebija izgājis misters Pikviks un viņa advokāts, tādēļ aizritēja zināms laiks, līdz tie nokļuva skvērā, un, to sasnieguši, viņi pastaigājās šurpu turpu un ilgi apspriedās, rezultātā atzīdami, ka esot ļoti grūti pateikt, kāds būšot spriedums; ka neviens nevarot uzņemties pareģot jel kādas prāvas iznākumu; ka tā esot liela laime, ka pretinieki neesot dabūjuši seržantu Snabinu, un izteica vēl daudz līdzīgu šaubu un mierinājumu, kas tādos gadījumos parasti.

Tad misteru Velleru viņa kungs pamodināja no stundu ilga salda snaudiena, un, pateikuši ardievas Lautenam, viņi atgriezās Sitijā.

1 - Tas nozīmē: pēc izrādes, sākuma, ap pulksten deviņiem, kad biļetes tika pārdotas ievērojami lētāk. Edelfija - teātris, kurā galvenokārt uzveda melodrāmas.

2 - Speciāla žūrija - tas ir, speciāls piesēdētāju sastāvs dažās civillietās atšķirībā no parastā sastāva (Anglijā daļa civillietu pakļautas piesēdētāju tiesai).

3 - Seržants - ievērojamu juristu goda tituls (citādi tos sauc arī par karaliskajiem juriskonsultiem; agrāk tas atbilda titulam «tieslietu doktors»).

4 - Telegrāfiska atbilde. - Domāts pirmais telegrāfa paveids - zīmju telegrāfs, kad no speciāliem torņiem, kas izvietoti redzamības attālumā cits no cita, ziņas padeva tālāk ar mehāniskas signalizācijas kodu, - dienu vicināja īpašus vēzēkļus, nakti raidīja uguns signālus.

5 - Pēc vecvecas paražas Anglijā dažādu oficiālu dokumentu mapes vai saiņus sasēja vai pārsēja ar sarkanām lentītēm. No tā mūsdienu angļu leksikā izteiciens «sarkanā lentīte» (Red Tape) dabūjis nozīmi «birokrātisms».

XXXII NODAĻA

kas daudz pilnīgāk nekā jebkurš tiesu reportieris apraksta vecpuišu dzīres, ko sarīkoja misters Bobs Soijers savā dzīvoklī Boro

Boro Lentstrītā vienmēr valda miers, kas dvēselei iedveš maigas skumjas. Šajā ielā arvien ir izīrējamas krietni daudz māju, tā ir iela ar mazu kustību, un tās garlaicība atstāj nomierinošu iespaidu. Māju Lentstrītā nevar saukt par pirmās klases rezidenci šī vārda stingrā nozīmē, tomēr tā ir ļoti jauka vietiņa. Ja kāds cilvēks vēlētos aizmirst pasauli, izbēgt no visiem kārdinājumiem un neizjust ne mazāko vilinājumu lūkoties ārā pa logu, mēs viņam ieteiktu katrā ziņā apmesties Lentstrītā.

Šo laimīgo patvēruma vietu ir kolonizējuši nedaudzie veļas mazgātāji, kādi grāmatsējēji, viens vai divi Maksātnespējīgo tiesas cietuma aģenti, daži mazi namīpašnieki, kas strādā dokos, saujiņa mēteļu šuvēju un neliela piedeva drēbnieku, kas strādā gabaldarbu. Lielākā iedzīvotāju daļa vai nu izlieto savu enerģiju mēbelētu istabu izīrēšanai, vai arī nododas veselīgajai un spēcinošajai nodarbībai - veļas rullēšanai. Šīs ielas klusās dabas raksturīgākie vilcieni ir zaļi slēģi, zīmītes, ka izīrējami dzīvokļi, misiņa durvju plāksnītes un zvanu rokturi; galvenie dzīvās dabas pārstāvji ir zēns - trauku mazgātājs, jauneklis, kas pārdod smalkmaizītes, un vīrs, kurš tirgojas ar ceptiem kartupeļiem. Šejienes iedzīvotāji ir klejotāji, kas parasti pazūd dienu pirms gada ceturkšņa beigām, pie tam lielāko tiesu pa nakti. Šai laimīgajā ielejā reti izdodas ievākt viņa majestātes nodokļus, īres maksas saņemšana ir nedroša un ūdensvads ļoti bieži ir noslēgts.

Tajā pievakarē, uz kuru misters Bobs Soijers bija ielūdzis misteru Pikviku, viņš pats pušķoja ar savu personu vienu kamīna pusi, bet misters Bens Ellens - otru. Likās, ka viss ir sagatavots viesu saņemšanai. Lietussargi, kas mēdza stāvēt gaitenī, bija sakrauti kaktiņā aiz dibenistabas durvīm; saimnieces kalpones cepure un šalle bija noņemtas no margām; uz paklāja pie ielas durvīm neatradās vairāk kā divi pāri koka pazoļu, un kāpņu telpas logā priecīgi dega virtuves svece ar ļoti garu degli. Misters Bobs Soijers pats bija iegādājies stipros dzērienus kādā Haistrītas vīna pagrabā un pavadījis nesēju līdz mājām, lai neatgadītos, ka tos nogādā neīstā vietā. Guļamistabā sarkanā bļodā jau bija sagatavots punšs; no viesistabas jau bija paņemts mazs galdiņš ar zaļu tūka pārvalku, uz kura spēlēt kārtis, un visas dzīvoklī esošās glāzes kopā ar tām, kas šim gadījumam bija aizlienētas no restorāna, bija sakārtotas uz paplātes kāpņu laukumiņā aiz durvīm.

Lai gan viss bija sagatavots ļoti apmierinošā kārtā, mistera Boba Soijera seju, kad viņš sēdēja pie kamīna, klāja tumšs mākonis. Arī mistera Bena Ellena sejā, kas bija pievērsta kamīna oglēm, atspoguļojās līdzīga izteiksme, un viņa balss skanēja melanholiski, kad viņš pēc ilgas klusēšanas teica:

- Jā, tā nu ir nelaime, ka viņai tieši tādā reizē ienācis prātā sapūsties. Viņa būtu varējusi pagaidīt vismaz līdz rītam.

- Tā ir tīrā ļaunprātība, tīrā ļaunprātība, - sparīgi atbildēja misters Bobs Soijers, - viņa saka: ja jau es spējot sarīkot viesības, tad man vajagot būt pa spēkam samaksāt arī viņas sasodīto «mazo rēķiniņu».

- Cik tad tur ir notecējis? - misters Bens Ellens jautāja.

Starp citu runājot - rēķins ir tā visneparastākā lokomotīve, kādu vien cilvēka prāts izgudrojis. Tas turpinās savu gaitu pat visgarāko cilvēka mūžu un nekad neapstāsies pats no sevis.

- Tikai par ceturksni un vēl kādu mēnesīti, - misters Bobs Soijers atbildēja.

Bens Ellens bezcerīgi noklepojās un pavērsa meklējošu skatienu pret pavarda diviem augšējiem stieņiem.

- Tā būtu nolādēti nepatīkama lieta, ja viņai ienāktu prātā sākt ārdīties, kad tie puiši būs sanākuši, vai ne? - pēdīgi sacīja misters Bens Ellens.

- Šausmīgi, - Bobs Soijers atbildēja, - šausmīgi.

Pie istabas durvīm atskanēja klusa klauvēšana. Misters Bobs Soijers izteiksmīgi paskatījās, uz savu draugu un lūdza klauvētāju nākt iekšā. Pa durvīm pabāza galvu netīra, nolaidīgi ģērbusies meitene melnās kokvilnas zeķēs, kuru varēja noturēt par ārkārtīgi veca un ļoti trūcīgos apstākļos dzīvojoša ielu slaucītāja novārtā pamesto meitu, un teica:

- Lūdzu, mister Soijer, misis Redla vēlas ar jums runāt.

Pirms misters Bobs Soijers paspēja kaut ko atbildēt, meitene ar pēkšņu rāvienu pazuda, it kā no mugurpuses kāds viņai būtu spēcīgi iebelzis. Tūliņ pēc šīs noslēpumainās pazušanas pie durvīm atkal atskanēja klauvēšana - asa un uzsvērta, kas, likās, sacīja: «Šeit esmu es, un es eju iekšā.»

Misters Bobs Soijers paskatījās uz draugu ar izbaiļu pilnu skatienu un vēlreiz iesaucās:

- Iekšā!

Šis uzaicinājums nepavisam nebija vajadzīgs, jo, pirms misters Bobs Soijers bija šo vārdu izteicis, istabā iegāzās maza, nikna sievele, trīcēdama aiz uztraukuma un bāla aiz dusmām.

- Nu, mister Soijer, - mazā, niknā sievele teica un mēģināja izskatīties ļoti mierīga.

- Ja jūs būtu tik laipns un nokārtotu manu mazo rēķiniņu, es jums būtu pateicīga, tāpēc, ka šodien man pašai jāmaksā īre un mans saimnieks pašlaik apakšā gaida.

To sacīdama, mazā sievele berzēja rokas un ar nekustīgu skatienu vērās pāri mistera Boba Soijera galvai sienā.

- Man, misis Redla, ļoti žēl, ka sagādāju jums neērtības, - godbijīgi sacīja Bobs Soijers, - bet...

- O, tās nav nekādas neērtības, - mazā sievele atbildēja, spalgi iesmiedamās. - Līdz šai dienai man tās naudas sevišķi nevajadzēja, un, tā kā tā bija domāta ko samaksāt manam saimniekam, tā tikpat labi varēja stāvēt pie jums kā pie manis. Jūs, mister Soijer, apsolījāt man šodien samaksāt, un visi džentlmeņi, ser, kas še jebkad dzīvojuši, ir savu vārdu turējuši, un tā, protams, dara katrs, kas sevi sauc par džentlmeni.

Un misis Redla kratīja galvu, kodīja lūpas, berzēja rokas vēl stiprāk un skatījās uz sienu vēl ciešāk. Kā misters Bobs Soijers vēlāk austrumu alegoriju stilā izteicās kādā piemērotā gadījumā, bija skaidri redzams, ka viņa «paceļ tvaiku».

- Man ļoti žēl, misis Redla, - Bobs Soijers teica cik vien spēdams pazemīgi, - bet lieta tāda, ka šodien man Sitijā iznāca vilšanās.

Šī Sitija ir ļoti savāda vieta. Mēs pazīstam apbrīnojami daudz tādu cilvēku, kam šai vietā vienmēr iznāk vilties.

- Nu labi, mister Soijer, - misis Redla atbildēja, stingri nostādamās uz purpursarkana puķukāposta Kiderminsteras paklājā[1], - bet kas man tur par daļu, ser?

- Es... es... nešaubos, misis Redla, - Bobs Soijers turpināja, izvairīdamies atbildēt uz pēdējo jautājumu, - ka līdz nākošās nedēļas vidum mēs savus rēķinus varēsim pilnīgi nolīdzināt un uz priekšu ievērot labāku kārtību.

Tas bija viss, ko misis Redlai vajadzēja. Viņa bija ielauzusies nelaimīgā Boba Soijera dzīvoklī ar tik dedzīgu vēlēšanos sarīkot traci, ka par samaksu viņa laikam gan nebūtu priecājusies, bet drīzāk izjutusi vilšanos. Uz šāda veida mazu izklaidēšanos viņa bija lieliski sagatavota, jo nupat kā bija virtuvē izmainījusi dažus pieklājības apliecinājumus ar misteru Redlu.

- Vai jūs, mister Soijer, domājat, - misis Redla teica, paceldama balsi tā, lai varētu dzirdēt arī kaimiņi, - vai jūs domājat, ka es arī uz priekšu atļaušu savu dzīvokli aizņemt tādam zellim, kas nedomā maksāt īri, ne arī atdot pat to naudu, kas samaksāta par svaigo sviestu un graudu cukuru viņa brokastīm, un pat ne par pienu, ko priekš viņa noliek pie ielas durvīm? Vai jūs domājat, ka sievietei, kas grūti strādā un kas mīl darbu, un kas ir nodzīvojusi šai ielā divdesmit gadus (desmit gadus viņpus ielas un deviņus gadus un deviņus mēnešus šai pašā mājā), nav nekā cita ko darīt kā nostrādāties līdz nāvei sliņķu bandas dēļ, kas vienmēr smēķē un dzer, un blandās apkārt, kad viņiem vajadzētu būt priecīgiem par iespēju pielikt kaut kur rokas un nopelnīt naudu, ar ko samaksāt savus rēķinus? Vai jūs...

- Mīļā sirds, - mierinādams iejaucās misters Bendžemins Ellens.

- Esiet tik labs, ser, un paturiet savas piezīmes pie sevis, es jūs lūdzu, - teica misis Redla, piepeši apturēdama savas valodas ātro tecējumu un uzsvērti lēni un svinīgi uzrunādama trešo. - Es, ser, neesmu pārliecināta par to, ka jums būtu jebkādas tiesības mani uzrunāt. Man liekas, ser, ka šo dzīvokli es neesmu jums izīrējusi.

- Protams, ne, - misters Bendžemins Ellens teica.

- Ļoti labi, ser, - misis Redla atbildēja ar augstprātīgu pieklājību. - Tādā gadījumā, ser, jūs varbūt apmierināsities ar to, ka laužat rokas un kājas nabaga ļautiņiem slimnīcās, bet šeit, ser, turiet muti, citādi, ser, te var atrasties daži cilvēki, kas jūs piespiedīs to darīt.

- Jūs gan esat nesaprātīga sieviete, - misters Bendžemins Ellens iebilda.

- Lūdzu piedošanu, jaunais cilvēk, - svīzdama aukstus dusmu sviedrus, teica misis Redla, - vai jūs, ser, nebūtu tik labs un vēlreiz mani tā nenosauktu?

- Es, kundze, šo vārdu nelietoju apvainojošā nozīmē, - atbildēja misters Bendžemins Ellens, sākdams gandrīz vai bažīties pats par savu drošību.

- Lūdzu piedošanu, jaunais cilvēk, - vēl skaļāk un pavēlošāk prasīja misis Redla, - bet ko jūs saucat par sievieti? Vai jūs to uz mani zīmējāt, ser?

- Dievs, stāvi man klāt! - misters Bendžemins Ellens izsaucās.

- Es jums prasu, ser: vai jūs to vārdu uz mani zīmējāt? - ārkārtīgā niknumā pārtrauca viņu misis Redla un atgrūda durvis līdz galam vaļā.

- Nuja, protams, - misters Bendžemins Ellens atbildēja.

- Jā, protams, - misis Redla teica, pamazām atkāpdamas uz durvju pusi un paceldama balsi līdz pēdējai iespējai speciāli mistera Redla dēļ, kas atradās virtuvē.

- Jā, protams, jūs to darījāt, un katrs zina, kā mani var droši apvainot manas pašas mājā, kamēr mans vīrs apakšā sēž snauzdams un neliekas par mani zinis vairāk kā par suni uz ielas. Kā viņam nav kauna pašam no sevis (misis Redla iešņukstējās) - pieļaut, ka ar viņa sievu tā apietas jaunu neliešu banda, kuri griež un graiza dzīvu cilvēku miesas, kuri apkauno visu dzīvokli (atkal šņuksti)! Viņš pieļauj, ka viņa sievu apvaino visādā veidā - šis zemiskais, bailīgais, nožēlojamais gļēvulis, kam bailes nākt augšā un stāties pretī šiem dauzoņām. Viņam ir bail... viņam ir bail nākt!

Misis Redla apklusa, lai paklausītos, vai atkārtotās nievas nav pamodinājušas viņas labāko pusi, bet, manīdama, ka tas nav izdevies, turpināja kāpt pa trepēm lejā, visu laiku šņukstēdama. Kad pie ielas durvīm atskanēja skaļa klauvēšana, viņai uznāca histēriska raudu lēkme, ko pavadīja izmisuma pilni vaidi. Tas turpinājās, kamēr klauvēšana bija atkārtojusies sešas reizes, un tad viņa nevaldāmās mokās apgāza visus lietussargus un nozuda dibenistabā, ar briesmīgu blīkšķi aizcirzdama durvis.

- Vai šeit dzīvo misters Soijers? - misters Pikviks jautāja kad durvis atvērās.

- Jā, - meitene teica, -. otrā stāvā. Kad jūs uzkāpsit pa trepēm, durvis būs tieši pretī.

Izteikusi šos norādījumus, meitene, kas bija audzināta pie Sautvorkas iedzimtajiem, ar sveci rokā nokāpa virtuvē, būdama pilnīgi pārliecināta, ka izdarījusi visu, ko no viņas šajos apstākļos varētu prasīt.

Misters Snodgrass, kas ienāca pēdējais, pēc dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem aiztaisīja durvis ar ķēdi, un draugi klupdami uzkāpa pa kāpnēm, kur viņus sagaidīja misters Bobs Soijers, kam bija bailes kāpt lejā, lai viņam neuzbruktu misis Redla.

- Kā jums klājas? - teica apmulsušais students. - Priecājos jūs redzēt... uzmaniet glāzes!

Šis brīdinājums attiecās uz misteru Pikviku, kas bija ielicis cepuri paplātē.

- Ak kungs! - misters Pikviks izsaucās. - Lūdzu piedošanu.

- Nekas, nekas, - teica Bobs Soijers. - Es šeit dzīvoju diezgan ierobežotās telpās, bet, nākot ciemos pie jauna vecpuiša, uz to jābūt gatavam. Nāciet iekšā! Šo džentlmeni jūs jau esat redzējuši, man šķiet?

Misters Pikviks sniedza roku misteram Bendžeminam Ellenam, un viņa draugi sekoja tā piemēram. Tikko viņi bija apsēdušies, pie durvīm atkal atskanēja klauvēšana.

- Ceru, ka tas ir Džeks Hopkinss, - misters Bobs Soijers sacīja. - Kuš... Jā, tā ir.

Nāc augšā, Džek, nāc augšā!

Kāpnēs atskanēja smagi soļi, un parādījās Džeks Hopkinss. Viņš valkāja melnu samta vesti ar spožām pogām un zili strīpainu kreklu ar baltu pieliekamo apkaklīti.

- Tu nāc vēlu, Džek, - misters Bendžemins Ellens pārmeta.

- Aizkavējos Bartolomjū slimnīcā, - Hopkinss atbildēja.

- Vai ir kas jauns?

- Nē, nekā sevišķa. Diezgan interesants pacients nelaimes gadījumu palātā.

- Kas tad tur bijis, ser? - misters Pikviks apjautājās.

- Tikai kāds vīrs, kas izkritis no ceturtā stāva loga, bet ļoti lielisks gadījums, tiešām ļoti lielisks gadījums.

- Vai jūs gribat sacīt, ka pacientam ir lieliskas izredzes izveseļoties? - misters Pikviks jautāja.

- Nē, - bezrūpīgi atbildēja Hopkinss. - Nē, es drīzāk teiktu, ka viņš neizveseļosies.

Taču rīt notiks spīdoša operācija. Ja Slešers operēs, būs lielisks skats.

- Vai jūs uzskatāt misteru Slešeru par labu ķirurgu? - misters Pikviks painteresējās.

- Par labāko pasaulē, - Hopkinss atbildēja. - Pagājušo nedēļu viņš kādam zēnam amputēja kāju, - zēns pa to laiku apēda piecus ābolus un ingvera cepumu, - un tieši divas minūtes pēc tam, kad viss jau bija beidzies, zēns teica, ka viņš tur negulēšot par apsmieklu un ka viņš pateikšot mātei, ja šie tūlīt nesākšot.

- Ak kungs! - misters Pikviks pārsteigts sacīja.

- Tas vēl nav galīgi nekas, - teica Džeks Hopkinss. - Vai ne, Bob?

- Gluži nekas, - misters Bobs Soijers atbildēja.

- Starp citu, Bob, - teica misters Hopkinss, gandrīz nemanāmi paskatījies uz mistera Pikvika uzmanības pilno seju. - Vakar vakarā mums bija interesants nelaimes gadījums. Ieveda kādu bērnu, kas bija norijis krelles.

- Ko norijis, ser? - misters Pikviks viņu pārtrauca.

- Krelles, - atbildēja Džeks Hopkinss. - Jūs saprotat, ne jau visas uzreiz. Tas būtu par daudz - to pat jūs nevarētu izdarīt, kur nu vēl bērns. Tā ja, mister Pikvik. Ha, ha! - misters Hopkinss, kā šķita, bija ļoti uzjautrināts pats par savu joku un turpināja. - Nē, tā lieta bija tāda. Šī bērna vecāki ir nabadzīgi cilvēki un dzīvo kādā šķērsieliņā.

Vecākā māsa nopirka krelles - parastas krelles, savērtas no prāvām, melnām koka bumbiņām. Bērnam ļoti patika rotaļlietas, un viņš krelles nočiepa. Viņš tās paslēpa, rotaļājās ar tām, pārgrieza aukliņu un norija vienu bumbiņu. Viņam likās, ka tas ir lielisks joks, tāpēc viņš otrā dienā atkal ņēma un norija vēl vienu bumbiņu.

- Lai dievs pasargā! - teica misters Pikviks. - Cik tas ir šausmīgi! Lūdzu piedošanu, ser! Stāstiet tālāk.

- Nākošajā dienā bērns norija divas bumbiņas, dienu vēlāk pacienāja sevi ar trim un tā turpināja, līdz nedēļas laikā bija ticis galā ar visām krellēm - kopskaitā divdesmit piecām bumbiņām. Viņa māsa, strādīga meitene, kas reti sev atļāvās kādu greznuma lietiņu, par pazudušajām krellēm vai acis izraudāja. Viņa tās meklēja visās malās, bet man nav nemaz jāsaka, ka nekā neatrada. Dažas dienas vēlāk ģimene sēdēja pie pusdienu galda, kurā bija cepts jēra plecis ar kartupeļiem. Bērns, kas nebija izsalcis, istabā rotaļājās. Pēkšņi atskanēja velnišķīgs troksnis, it kā plosītos neliels krusas negaiss. «Tā nedari, zēn,» teica tēvs. «Es nekā nedaru,» teica bērns. «Nu, labi, tikai vairāk tā nedari,» teica tēvs. Pēc īsa klusuma brīža troksnis sākās atkal un bija vēl stiprāks nekā pirmo reizi. «Ja tu, zēn, neklausīsi, ko es tev saku,» teica tēvs, «tu nepaspēsi ne iepīkstēties, kad būsi jau gultā.» Lai piespiestu bērnu paklausīt, viņš to krietni sapurināja, un nu atskanēja tāda grabēšana, kādu vēl neviens nebija dzirdējis.

«Ak, sasodīts, tas taču viņam iekšā!» teica tēvs. «Viņam ir krups, tikai neīstā vietā!» -

«Nē, nav vis, tēt,» saka bērns, sākdams raudāt, «tās ir krelles, es tās noriju, tēt.» Tēvs paķēra bērnu un skrēja uz slimnīcu, un krelles zēna vēderā no kratīšanās visu laiku grabēja. Cilvēki skatījās augšup gaisā un lejup pagrabos, lai redzētu, no kurienes nāk šī neparastā skaņa. Patlaban viņš atrodas slimnīcā, - Džeks Hopkinss nobeidza, - un staigādams saceļ tik velnišķīgu troksni, ka viņš jāietin naktssarga svārkos, lai neuzmodinātu pacientus!

- Tas ir visdīvainākais gadījums, kādu es jebkad esmu dzirdējis, - misters Pikviks sacīja, izteiksmīgi uzsizdams dūri uz galda.

- Ak, tas vēl nav nekas, - Džeks Hopkinss atsaucās. - Vai ne, Bob?

- Zināms, ka ne, - misters Bobs Soijers atbildēja.

- Mūsu profesijā atgadās visdīvainākās lietas, to es jums, ser, varu apgalvot, -

Hopkinss teica.

- To es ļoti labi varu iedomāties, - misters Pikviks atsacīja.

Pie durvīm atkal atskanēja klauvēšana, un ieradās kāds jauneklis ar lielu galvu un melnu parūku, atvezdams sev līdzi jaunekli ar augstu, sastīvinātu apkaklīti, kurš izskatījās kā slims ar skorbutu.

Nākošais viesis bija džentlmenis, kura kreklu rotāja rožaini enkuri, un viņam cieši sekoja bāls jauneklis ar zeltītu pulksteņķēdi. Kad ieradās kāda švītīga persona ar tīru kreklu un audekla kurpēm, viesu sastāvs bija pilnīgs. Izvilka galdiņu ar zaļo tūka pārvalku, baltā krūzē ienesa pirmo punša porciju, un turpmākās trīs stundas tika veltītas acītei, rēķinot sešus pensus par divpadsmit spēles markām. Spēli tikai vienu reizi pārtrauca neliels strīds starp skorbutisko jaunekli un džentlmeni ar rožainajiem enkuriem. Strīda laika skorbutiskais jauneklis izteica dedzīgu vēlēšanos paraustīt aiz deguna džentlmeni ar cerības emblēmām. Atbildot uz to, pēdēji minētais džentlmenis izsacīja noteiktu nevēlēšanos pieņemt par velti jebkādus «pakalpojumus» kā no ķildīgā jaunā džentlmeņa ar skorbutisko seju, tā no jebkuras citas personas, kuras plecus rotā galva.

Kad bija pasludināta pēdējā acīte un saskaitītas iegūtas un zaudētās spēles markas un sešpensi, pie kam iznākums visus apmierināja, misters Bobs Soijers pazvanīja, lai pasniedz vakariņas, un viesi saspiedās kaktos, gaidīdami, kamēr visu sagatavo.

Sagatavošanās neveicās tik ātri, kā to daži cilvēki varētu iedomāties. Vispirms vajadzēja pamodināt meiteni, kas bija aizmigusi ar seju uz virtuves galda. Tas prasīja zināmu laiku, un pat tad, kad viņa izdzirda zvanu un ieradās, pagāja vēl ceturtdaļa stundas neauglīgos mēģinājumos pamodināt viņā kaut vāju un nedrošu saprāta gaismiņu. Vīram, pie kura bija pasūtītas austeres, nebija pateikts, lai tās atver. Ar trulu nazi vai divzaru dakšiņu austeres atvērt ir ļoti grūti, un maz ko tādā veidā arī izdarīja.

Vēršgaļas bija ļoti maz un tāpat šķiņķa (tie nāca no vācieša desu veikala aiz stūra). Taču alvas kannā bija daudz portera, un liela piekrišana bija sieram, kam bija stipri asa garša. Tā visā visumā vakariņas varbūt bija gluži tikpat labas, cik labas tādas vakariņas parasti mēdz būt.

Pēc vakariņām uz galda nolika jaunu punša krūzi līdz ar cigāru paciņu un pāris pudelēm stiprāka dzēriena. Tad sekoja ļoti nepatīkama pauze, un šīs nepatīkamās pauzes iemesls bija starpgadījums, kas šādās vietās ir ļoti parasts, bet tomēr ļoti traucējošs.

Lieta tā, ka meitene mazgāja glāzes. Mājā tādas bija pavisam četras. Ar to mēs negribam izteikt pārmetumu misis Redlai, jo vēl nav bijušas mēbelētas istabas, kurās būtu diezgan glāžu. Saimnieces glāzes bija maziņas un no plāna stikla, bet no restorāna aizlienētas bija lieli, vēderaini trauki ar resnām, podagriskām kājām. Ar to vien būtu pieticis, lai viesus iepazīstinātu ar lietas patieso stāvokli, bet, ja kādam džentlmenim par šo lietu būtu varējušas rasties nepareizas domas, jaunā kalpone tādu iespēju novērsa, ar varu atņemdama katram viņa glāzi, pirms tas bija paspējis izdzert alu, un, neievērojot mistera Boba Soijera mājienus un iebildumus, visiem dzirdot, paskaidroja, ka tās tūliņ jānesot lejā un jāizmazgājot.

Tikai ļoti slikts vējš neatnes nevienam nekā laba. Švītīgais cilvēks audekla kurpēs, kurš pa visu spēles laiku bija nesekmīgi pūlējies pateikt kādu joku, redzēja izdevību un to izmantoja. Tikko pazuda glāzes, viņš iesāka garu stāstu par kādu lielu sabiedrisku darbinieku, kura vārdu tas bija aizmirsis. Šis sabiedriskais darbinieks esot ļoti asprātīgi atbildējis kādai citai izcilai un slavenai personai, kuras vārdu viņš tāpat nevarēja nosaukt. Viņš diezgan gari un ļoti sīki izrunājās par dažādiem blakus apstākļiem, kam bija kāds attāls sakars ar šo anekdoti, bet neparko pasaulē viņš tieši šobrīd nevarēja atcerēties, kāda šī atbilde bijusi, lai gan viņš anekdoti esot jau stāstījis desmit gadus, visur iemantodams lielu piekrišanu.

- Ak kungs, - teica švītīgais cilvēks audekla kurpēs, - tas ir gan savāds atgadījums.

- Man žēl, ka jūs esat aizmirsis, - Bobs Soijers sacīja, nepacietīgi skatīdamies uz durvīm, jo viņam likās, ka viņš dzirdētu glāžu šķindēšanu. - Ļoti žēl.

- Man arī, - švītīgais cilvēks atbildēja, - jo es zinu, ka tas visiem ļoti patiktu. Nu nekas, es ceru, ka pēc kādas pusstundas es atcerēšos.

Kad švītīgais cilvēks bija ticis tik tālu, glāzes atgriezās, un misters Bobs Soijers, kas visu laiku bija ļoti uzmanīgi klausījies, teica, ka viņam ļoti gribētos noklausīties beigas, jo, spriežot pēc dzirdētā, tas esot vislabākais stāsts.

Ieraudzījis glāzes, Bobs Soijers pirmo reizi pēc sarunas ar saimnieci zināmā mērā atguva garīgo līdzsvaru. Viņa seja atplauka, un viņš sāka justies tīri omulīgi.

- Un tagad, Betsij, - Bobs Soijers ļoti pieklājīgi teica un tai pašā laikā izdalīja mazo, nesaderīgo glāžu pulciņu, ko meitene bija nolikusi galda vidū, - un tagad, Betsij, karsto ūdeni! Esi laba meitene un taisi žigli!

- Karstu ūdeni jūs nevarat dabūt, - Betsija atbildēja.

- Nevaram dabūt! - misters Bobs Soijers iesaucās.

- Nē, - meitene atteica un pakratīja galvu, tā izsacīdama noteiktāku noliegumu, nekā to varētu izteikt visbagātākā valoda. - Misis Redla teica, ka jūs nekādu karstu ūdeni nedabūsit.

Pārsteigums, kas atspoguļojas viesu sejās, deva saimniekam jaunu drosmi.

- Tūlīt atnesiet karstu ūdeni... tūlīt! - misters Bobs Soijers teica ar izmisuma stingrību.

- Nē, to es nevaru, - meitene atbildēja, - misis Redla pirms gulētiešanas izdzēsa pavardā uguni un ieslēdza katliņu.

- Ak, tas nekas, tas nekas. Lūdzu, neuztraucieties par tādiem sīkumiem! - misters Pikviks sacīja, vērodams sabangotās jūtas, kas atspoguļojās Boba Soijera sejā. - Iztiksim tikpat labi ar aukstu ūdeni.

- Jā, lieliski, - Bendžemins Ellens izsaucās.

- Manai saimniecei reizēm uznāk vieglas gara aptumšošanās lēkmes, - ar vārgu smaidu piezīmēja Bobs Soijers. - Es bīstos, ka man vajadzēs viņu brīdināt.

- Nē, kādēļ? - Bens Ellens ieteicās.

- Bīstos, ka vajadzēs gan, - ar varonīgu stingrību atkārtoja Bobs. - Es samaksāšu to, ko esmu viņai parādā, un rīt no rīta viņu brīdināšu.

Nabadziņš! Cik karsti viņš vēlējās, kaut varētu to izdarīt!

Mistera Boba Soijera aizkustinošie mēģinājumi atgūties no šī pēdējā trieciena atstāja uz viesiem nomācošu iespaidu. Lielākā daļa, lai uzlabotu garastāvokli, ar sevišķu sirsnību ķērās pie aukstā groka, kura pirmais jūtamais iespaids izpaudās naidīgās darbības atjaunošanā starp skorbutisko jaunekli un džentlmeni kreklā. Kādu laiku karojošās puses izteica savu savstarpējo nicināšanu, dažādos veidos raucot pieri un šņācot, līdz beidzot skorbutiskais jauneklis sajuta, ka par šo lietu nepieciešams izteikties skaidrāk, un tad notika šāda izskaidrošanās.

- Soijer! - skaļā balsī teica skorbutiskais jauneklis.

- Nu, Nodij, - misters Bobs Soijers atbildēja.

- Man ļoti negribētos, Soijer, - misters Nodijs turpināja, - sacelt nepatikšanas pie kāda drauga galda un vismazāk pie jūsu galda, Soijer, ļoti negribētos, bet man jāizmanto šis gadījums un jāpaziņo misteram Ganteram, ka viņš nav džentlmenis.

- Un man ļoti negribētos, Soijer, sacelt nekārtības ielā, kurā jūs dzīvojat, - teica misters Ganters, - bet es bīstos, ka man vajadzēs satraukt kaimiņus, izmetot pa logu to personu, kas nupat runāja.

- Ko jūs ar to gribējāt teikt, ser? - jautāja misters Nodijs.

- To, ko pateicu, ser, - atbildēja misters Ganters.

- Es, ser, gribētu redzēt, kā jūs to izdarīsit, - teica misters Nodijs.

- Pēc pusminūtes jūs to jutīsit, ser, - atbildēja misters Ganters.

- Es prasu, ser, lai jūs pasniegtu man savu karti, - teica misters Nodijs.

- Es nekā tamlīdzīga nedarīšu, ser, - atbildēja misters Ganters.

- Kāpēc ne, ser? - jautāja misters Nodijs.

- Tāpēc, ka jūs to piesliesit uz kamīna dzegas, ser, un ar to ierosināsit saviem viesiem maldīgu pārliecību, ka pie jums viesos bijis džentlmenis, - atbildēja misters Ganters.

- Rīt pie jums, ser, ieradīsies kāds no maniem draugiem, - teica misters Nodijs.

- Ser, es jums ļoti pateicos par brīdinājumu un atstāšu kalponei speciālu norādījumu ieslēgt karotes, - atbildēja misters Ganters.

Šai brīdī iejaucās pārējie viesi un pārmeta abām naidīgajām pusēm nepiedienīgo izturēšanos. Tad misters Nodijs lūdza ievērot, ka viņa tēvs esot gluži tikpat cienījams kā mistera Gantera tēvs, bet misters Ganters atbildēja, ka viņa tēvs esot pilnīgi tikpat cienījams kā mistera Nodija tēvs un ka viņa tēva dēls katrā laikā esot tikpat labs kā misters Nodijs. Tā kā šis paziņojums izklausījās pēc priekšspēles jaunam disputam, atkal iejaucās pārējie, un sekoja liela runāšana un klaigāšana, līdz misters Nodijs pamazām ļāva vaļu jūtām un atzinās, ka vienmēr izjutis sirsnīgu draudzību pret misteru Ganteru. Misters Ganters atbildēja, ka visā visumā misters Nodijs viņam patīkot labāk nekā paša brālis. Izdzirdis šo atzīšanos, misters Nodijs piecēlās no krēsla un augstsirdīgi sniedza roku misteram Ganteram. Misters Ganters to satvēra ar aizkustinošu dedzību, un visi sacīja, ka visa strīda norise darot lielu godu abām pusēm.

- Nu, Bob, - Džeks Hopkinss teica, - man liekas, ka derētu nodziedāt kādu dziesmu, lai atkal tiktu uz ceļa.

Un, spēcīgu aplausu pamudināts, tūliņ uzsāka «Dievs lai svētī karali!», dziedādams to cik skaļi varēdams, pie tam jaunā meldijā, kas bija sastādīta no «Biskajas līča» un «Vardulēna»[2]. Galvenā loma šai dziesmā bija korim, un, tā kā katrs džentlmenis dziedāja tai melodijā, ko viņš vislabāk zināja, iespaids bija tiešām satriecošs.

Korim dziedot pirmā panta piedziedājumu, misters Pikviks pacēla roku it kā klausīdamies un, tiklīdz iestājās klusums, teica:

- Klusu! Ludzu piedošanu, man liekas, ka no augšstāva kāds sauc.

Tūliņ iestājās dziļš klusums, un varēja novērot, ka misters Bobs Soijers nobālēja.

- Man šķiet, es dzirdu atkal, - misters Pikviks teica. - Esiet tik labi un atveriet durvis!

Tikko durvis atvērās, visas šaubas izklīda.

- Mister Soijer, mister Soijer! - trešajā stāvā spiedza kāda balss.

- Tā ir mana saimniece, - Bobs Soijers sacīja un izmisis paskatījās visapkārt. - Jā, misis Redla!

- Ko jūs gan domājat, mister Soijer? - griezīgā balss atbildēja, ātri izrunādama vārdus. - Vai nepietiek ar to, ka jūs man nemaksājat un neatdodat aizņemto naudu un ka mani nolamā un apvaino jūsu draugi, kas uzdrošinās saukties par vīriešiem? Jums vēl vajag apgriezt visu māju otrādi un pulksten divos naktī sacelt tādu troksni, ka var ierasties ugunsdzēsēji? Dzeniet tos neliešus prom!

- Jums vajadzētu kaunēties, - teica mistera Redla balss, kas, kā likās, nāca no segas apakšas.

- Kaunēties! - misis Redla atsaucās. - Kāpēc tu neej lejā un nenosvied visus pēc kārtas pa trepēm? Ja tu būtu vīrietis, tu to izdarītu.

- Es to izdarītu, mana dārgā, ja es būtu ducis vīriešu, - miermīlīgi atbildēja misters Redls. - Bet viņi, mana dārgā, ir diezgan lielā skaitliskā pārsvarā.

- Ak tu gļēvuli! - ārkārtīgi nicinoši atbildēja misis Redla. - Vai jūs, mister Soijer, dzīsit tos neliešus prom vai ne?

- Viņi jau iet, misis Redla, viņi jau iet, - teica nelaimīgais Bobs. - Man šķiet, ka jums labāk vajadzētu iet, - misters Bobs Soijers sacīja saviem draugiem. - Man jau likās, ka jūs saceļat pārāk lielu troksni.

- Tas ir ļoti nepatīkami, - teica švītīgais cilvēks. - Mēs tikko sākām justies omulīgi!

Lieta tāda, ka švītīgais cilvēks nupat kā sāka neskaidri atcerēties stāstu, ko bija aizmirsis.

- Tas ir grūti paciešams, - švītīgais cilvēks teica, skatīdamies apkārt. - Grūti paciešams, vai ne?

- To nevar ciest, - Džeks Hopkinss atbildēja. - Nākošo pantu Bob! Nu, lai iet!

- Nē, nē, Džek, nevajag! - Bobs Soijers izsaucās. - Tā ir lieliska dziesma, bet man liekas, ka otro pantu dziedāt labāk nevajadzētu. Šai mājā ir ļoti varmācīgi cilvēki.

- Vai man neuzkāpt augšā un neiekaustīt saimnieku? - jautāja Hopkinss. - Vai varbūt sākt zvanīt vai iziet uz kāpnēm un bļaut? Tu, Bob, izrīko, ko man darīt.

- Es tev, Hopkins, ļoti pateicos par draudzību un labo sirdi, - nomocītais misters Bobs Soijers sacīja, - bet man liekas, ka labākais ceļš, kā izvairīties no turpmākajām ķildām, ir tūliņ izbeigt.

- Nu, mister Soijer! - spiedza misis Redlas griezīgā balss. - Vai tie lopi iet prom?

- Viņi tikai meklē cepures, misis Redla, - Bobs atsaucās. - Viņi tūliņ ies.

- Ies! - misis Redla teica un pabāza savu naktscepuri pār margām tai brīdī, kad misters Pikviks, kam sekoja misters Tapmens, iznāca no istabas. - Ies! Kāpēc viņiem vispār vajadzēja atnākt?

- Dārgā kundze... - misters Pikviks iebilda, paskatīdamies augšup.

- Taisieties, kā pazūdat, vecais nelieti! - misis Redla atbildēja, ātri atraudama no margām naktscepuri. - Tik vecs, ka varētu būt viņam vectētiņš, jūs neģēli! Jūs esat sliktāks par viņiem visiem.

Misters Pikviks redzēja, ka velti mēģināt pierādīt savu nevainību, tādēļ steidzās lejā pa kāpnēm un ārā uz ielas, bet misters Tapmens, misters Vinkls un misters Snodgrass viņam cieši sekoja. Misters Bens Ellens, uz kuru garīgie dzērieni un uztraukumi bija atstājuši nomācošu iespaidu, pavadīja viņus līdz pat Londonas tiltam un iedams uzticēja misteram Vinklam, kā jau cilvēkam, kas vislabāk prot glabāt noslēpumus, savu apņemšanos pārgriezt rīkli katram džentlmenim, atskaitot misteru Bobu Soijeru, kas uzdrošināsies cerēt uz viņa māsas Arabellas mīlestību. Ar pienācīgu stingrību izteicis savu lēmumu izpildīt šo nepatīkamo brāļa pienākumu, viņš sāka raudāt, uzrāva cepuri pār acīm un, mēģinādams atrast ceļu uz mājām, dauzījās pie kādām durvīm Boro tirgus laukumā un pārmaiņus snauda uz kāpnēm līdz pat rītam, būdams stingri pārliecināts, ka viņš tur dzīvo, tikai aizmirsis atslēgu.

Kad visi viesi, paklausot misis Redlas diezgan neatlaidīgajai prasībai, bija izklīduši, nelaimīgais misters Bobs Soijers palika viens un pārdomāja šī vakara priekus un varbūtējos notikumus nākamajā rītā.

1 - Kiderminsteras paklājs - lēts īpaša izstrādājuma paklājs, ko gatavoja Kiderminsteras pilsētā.

2 - «Biskajas līcis» un «Vardulēns» faktiski ir viena dziesmiņa, kuras mūziku sacerējis Dž. Dēvijs. Tā ir senlaiku balāde, pazīstama jau XVII gadsimtā sākās ar vārdiem: «Varde gribēja precēties», un tās motīvs laika gaitā dažādu mainījies.

XXXIII NODAĻA

Misters Vellers vecākais izsaka dažas kritiskas piezīmes par literāriem sacerējumiem un ar sava dēla Semjuela palīdzību atmaksā mazu daļiņu parāda cienījamajam džentlmenim ar sarkano degunu

Trīspadsmitajā februārī - šī patiesā stāsta lasītāji zina tikpat labi kā mēs, ka tā bija pēdējā diena pirms misis Bārdlas sūdzības iztiesāšanas, - misters Semjuels Vellers visu rītu bija ļoti aizņemts. No deviņiem rītā līdz diviem pēc pusdienas viņš nepārtraukti ceļoja no «Džordža un Vanaga» uz mistera Perkera dzīvokli un atpakaļ.

Patiesībā nekas vairs nebija darāms, jo konsultācija bija jau notikusi un pieņemts galīgs lēmums, kā rīkoties, bet misters Pikviks, būdams ārkārtīgi uztraucies, pastāvīgi sūtīja savam advokātam mazas zīmītes, kas saturēja vienīgi jautājumu: «Dārgo Perker, vai viss iet labi?» Misters Perkers ikreiz atbildēja; «Dārgo Pikvik, iet tik labi, cik vien iespējams.» Kā jau mēs iepriekš norādījām, lieta bija tāda, ka vispār nebija kam iet ne labi, ne slikti līdz pat tiesas sēdei nākamajā rītā.

Bet cilvēkiem, kas brīvprātīgi vai piespiesti iet pie tiesas pirmo reizi, var piedot, ka viņi cieš no pārejoša uztraukuma un bažām, un Sems, pienācīgi atzīdams cilvēka dabas trūkumus, paklausīja visiem sava kunga rīkojumiem ar nesatricināmu dvēseles mieru un labu omu, kas bija viszīmīgākās un patīkamākās viņa rakstura īpašības.

Sems bija iebaudījis ļoti labas mazas pusdienas un patlaban pie bufetes gaidīja glāzi karsta maisījuma, ar ko misters Pikviks viņam bija ieteicis noskalot nogurumu, kuru radījušas šī rīta iešanas, kad «Džordža un Vanaga» gaitenī ienāca kāds jauns, apmēram trīs pēdas garš zēns pinkainā cepurē un parķa virsvalkā. Šis ietērps liecināja par slavējamu godkārību ar laiku ieņemt augsto zirgu puiša amatu. Jauneklis paskatījās vispirms augšup pa kāpnēm, tad pa gaiteni un tad bufetes istabā, it kā meklēdams kādu, pie kura sūtīts uzdevumā. Bufetniece, iedomādamās par gluži iespējamu, ka šis uzdevums varētu būt mērķēts uz iestādes tējkarotēm vai ēdamkarotēm, zēnu uzrunāja:

- Nu, jauno cilvēk, ko jūs vēlaties?

- Vai šeit ir kāds, ko sauc par Semu? - jauneklis vaicāja skaļā un augstā balsī.

- Kā uzvārds? - Sems Vellers sacīja atskatīdamies.

- Kā lai es zinu? - aši atbildēja jaunais džentlmenis ar pinkaino cepuri.

- Tev, zēn, asi zobi, - misters Vellers teica, - bet es tavā vietā tos tik daudz nebūtu rādījs, lai kāds neaplauž. Ko tu gan domā? Nāk iekšā viesnīcā un prasa pēc Sema tikpat pieklājīgi kā kāds mežonīgs indijānis.

- Kāds vecs džentlmenis man tā lika, - zēns atbildēja.

- Kas par vecu džentelmeni? - Sems jautāja ar dziļu nicinājumu.

- Tas, kurš brauc ar Ipsvičas karieti un apstājas pie mums, - zēns atbildēja. -

Vakarrīt viņš man teica, lai es šodien pēc pusdienas atnākot uz «Džordžu un Vanagu» un pajautājot pēc Sema.

- Tas ir mans tēvs, dārgā, - misters Vellers paskaidroja jaunajai lēdijai aiz bufetes.

- Lai velns mani parau, bet, man domāt, viņš nudie nezin manu uzvārdu. Nu labi, mazais āpsi, kas par lietu?

- Nu, ko, - zēns teica. - Jums esot jāatnāk pulksten sešos pie viņa uz mūsu viesnīcu, jo viņš jūs gribot redzēt. «Zilais Kuilis» pie Lēdenhollas tirgus. Vai man teikt, ka jūs nāksit?

- Var riskēt, ser, un teikt šito apgalvojienu, - Sems atbildēja.

Saņēmis šādas pilnvaras, jaunais džentlmenis aizgāja un iedams pamodināja visas atbalsis «Džordža» pagalmā, ļoti tīri un ārkārtīgi pareizi atdarinādams lopu dzinēja stabuli, turklāt neparasti pilnīgos un skanīgos toņos.

Misters Pikviks, kam pašreizējā uztraukumā un rūpēs nebūt nebija nepatīkami palikt vienatnē, atļāva misteram Velleram iet, un viņš devās ceļā daudz agrāk par noteikto stundu. Tā kā viņa rīcībā bija daudz laika, viņš aizklīda līdz pat Menšenhauzam, kur apstājās un ar dziļu un filozofisku mieru sejā vēroja daudzos diližansu un omnibusu kučierus, kas mēdza salasīties šai slavenajā pastaigas vietā, par lielām šausmām un nepatikšanām šī rajona iedzīvotājām - vecajām lēdijām.

Noslaistījies tur kādu pusstundu, misters Vellers apgriezās un pa dažādām sāņu un blakus ieliņām sāka iet uz Lēdenhollas tirgus pusi. Tā kā viņš kaut kā gribēja nosist laiku un apstājās gandrīz pie katra priekšmeta, kas viņam krita acīs, nav jābrīnās, ka misters Vellers apstājās arī pie kādas mazas rakstāmlietu un grāmatu tirgotavas loga.

Taču, ja nesniegtu tālākus paskaidrojumus, liktos pārsteidzoši, ka, tikko ieraudzījis dažas pārdošanai izliktās bildes, viņš pēkšņi sarāvās, spēcīgi iesita sev pa labo kāju un sparīgi iesaucās:

- Ja šis te nebijs, es būt aizmirss, līdz jau būt bijs par vēlu!

Bilde, no kuras Sems Vellers, šos vārdus izteikdams, nenolaida acis, spilgtās krāsās attēloja divas cilvēku sirdis, kas bija sastiprinātas kopā ar bultu un cepinājās uz spožas uguns, kamēr kāds vīriešu un kāds sieviešu kārtas kanibāls modernos uzvalkos - džentlmenis zilos svārkos un baltās biksēs, bet lēdija spilgti sarkanā mantijā un ar tādu pašu saulessargu - ar izsalkušām acīm tuvojās mielastam pa grantētu līkloču celiņu. Kāds ļoti nepieklājīgs jauns džentlmenis, kam bija tikai pāris spārnu un mugurā vairāk nekā, uzraudzīja cepšanu. Tālumā bija redzams Lenghempleisas baznīcas tornis, un tas viss kopā bija Valentīna dienas bilde. Kā liecināja logā izliktais sludinājums, veikalā tādu bilžu bija liela izvēle, un tirgotājs apsolīja tās pārdot savas zemes pilsoņiem par pazeminātu cenu - par vienu šiliņu un sešiem pensiem gabalā.

- Es to būt piemirss, es to jānudie būt piemirss, - Sems teica, nekavējoties iegāja veikalā un paprasīja loksni vislabākā vēstuļu papīra ar zeltītu apmali un cietu spalvu, kas garantēta pret plaisāšanu. Drīz vien saņēmis šos priekšmetus, viņš steidzīgiem soļiem, kas ļoti atšķīrās no nesenās slaistīšanās, devās tieši uz Lēdenhollas tirgu.

Paskatījies apkārt, viņš tur ieraudzīja izkārtni, uz kuras gleznotāja māksla bija attēlojusi kaut ko attāli līdzīgu debeszilam zilonim ar ērgļa degunu snuķa vietā.

Pareizi spriezdams, ka šis pats būs «Zilais Kuilis», viņš iegāja namā un apjautājās pēc sava tēva.

- Viņš būs šeit ne ātrāk kā pēc trīsceturtdaļstundas, - atteica jaunā lēdija, kas vadīja «Zilā Kuiļa» mājturību.

- Labi, mana dārgā, - Sems atbildēja. - Būsit tik laipna, mis, un iedosit man par deviņi pensi siltas grokas un tintnīcu.

Kad siltais groks un tintnīca bija ienesti mazajā viesistabā un jaunā lēdija rūpīgi nolīdzinājusi ogles, lai tās neuzliesmotu, un aiznesusi biguli, lai uguni nebūtu iespējams uzbikstīt bez «Zilā Kuiļa» ziņas un iepriekšējas atļaujas, Sems Vellers apsēdās kabīnē netālu no kamīna un izvilka vēstuļu papīra loksni ar zeltīto apmali, kā arī cieto spalvu. Tad, rūpīgi aplūkojis spalvu, vai tajā nav ieķērusies matiņi, un uzpūtis galdam, lai zem papīra nepaliktu maizes drupatas, Sems atlocīja piedurknes, izpleta elkoņus un sagatavojās rakstīt.

Lēdijām un džentlmeņiem, kas nav pieraduši praktiski nodoties rakstīšanas mākslai, uzrakstīt vēstuli nav viegla lieta, jo tādos gadījumos arvien uzskata, ka rakstītājam nepieciešams noliekt galvu uz kreisās rokas tā, lai acis atrastos iespējami tuvāk papīra līmenim, un, sāniski skatoties uz konstruējamiem burtiem, tai pašā laikā veidot atbilstošas zīmes ar mēli. Lai gan nav šaubu, ka šīs kustības vislielākajā mērā palīdz sacerējuma veidošanā, taču rakstīšanas gaitu tā mazliet aizkavē, un Sems nemaz nenojauta, ka jau pusotras stundu raksta vārdus sīkiem burtiņiem, izberzēdams nepareizi uzrakstīto burtus ar mazo pirkstiņu un likdams to vietā jaunus, kurus vajadzēja uzvilkt vairākkārt, lai tie būtu redzami uz vecajiem traipiem. Viņu iztraucēja durvju atvēršanās un tēva ienākšana.

- Sveiks, Semmij! - tēvs teica.

- Sveiks, mans vecais zildeguni! - dēls atbildēja, nolikdams spalvu. - Kā skan pēdējais biļetens par pamātes veselību?

- Misis Vellere nakti pavadīja lieliski, bet šorītās ir neparasti tiepīga un nemīlīga.

Ar zvērestu apliecina Tonijs Vellers, eskvairs. Tas, Semmij, ir pēdējais izlaidums, - misters Vellers atbildēja, atraisīdams šalli.

- Labāk nepaliek? - Sems apjautājās.

- Visas zīmes rāda, ka metas ļaunāk vien, - misters Vellers atbildēja, galvu kratīdams. - Bet ko ta tu te daries? Vaiga sviedros gūsti zināšanas, ko, Semmij?

- Es jau ir beidzs, - mazliet apjucis teica Sems. - Es rakstīj.

- To es redzu, - misters Vellers attrauca. - Ceru, Semmij, ka tas nebūs kādam jaunam sievietim.

- Nu, nav ko liegties, - Sems atbildēja, - tas ir apsveikums Valentīna dienā.

- Kas? - iesaucās misters Vellers, ko, acīm redzot, pārņēma šausmas, izdzirdot šo vārdu.

- Apsveikums Valentīna dienā, - Sems atkārtoja.

- Semivel, Semivel, - misters Vellers izsaucās pārmetošā balsī, - es gan nebij domājs, ka tu tā darīs. Pēc visiem biedinājumiem, ko tev rādījšas tava tēva sliktās tieksmes, pēc visa, ko es tev par šo lietu ir stāstījs, pēc tam, kad tu pats savām acīm ir redzējs savu pamāti un bijs ar viņu kopā - un tā tak, manuprāt, ir tāda mācība, ko neviens cilvēks nav varējs aizmirst līdz pat nāves stundiņai! Es nebij domājs, Semmij, ka tu to darīs, es nebij domājs!

Šīs domas labajam vecajam vīram šķita pārāk smagas. Viņš pielika pie mutes Sema glāzi un izdzēra tās saturu.

- Kā tagad jūties? - Sems apvaicājās.

- Nekas, Semmij, - misters Vellers atbildēja, - manos gados tas man būs gauži smags pārbaudījums, bet es ir diezgan sīksts, un tas man būs vienīgs mierinājums, kā esot bildis kāds diktan vecs tītars, kad fermers teics, ka šis jākauj nost Londonas tirgum.

- Kas būs pārbaudījums? - Sems vaicāja.

- Redzēt tevi precētu, Semmij... redzēt tevi kā piemānītu upuri, kas savā nevainībā domā, ka viss esot varen glauni, - misters Vellers atbildēja. - Tas ir briesmonīgs pārbaudījums tēva jūtām. Tā tas ir, Semmij!

- Blēņas, - Sems atcirta. - Es nemaz netaisās precēties, par to nebēdā. Es zin, ka tev ir saprašana tādās lietās. Uztais nu pīpi, un es tev nolasīs to vēstuli.

Mēs nevaram skaidri pasacīt, vai tās bija domas par pīpi, ko tūdaļ smēķēs, vai nomierinošā atziņa, ka ģimenē liktenīgā tieksme precēties ir iedzimta un tur nekā nevar līdzēt, kas nomierināja mistera Vellera jūtas un lika bēdām norimt. Mēs gandrīz gribam sacīt, ka šāds rezultāts tika sasniegts, abus mierinājuma avotus apvienojot, jo otro avotu viņš nepārtraukti klusā balsī pieminēja, tajā pašā laikā zvanot, lai ienes pirmo. Tad viņš novilka virsdrēbes un, aizdedzinājis pīpi un novietojies pie kamīna ar muguru pret uguni tā, lai pilnā mērā izjustu tās karstumu un tai pašā laikā varētu balstīties pret kamīna dzegu, pievērsās Semam un ar tabakas labdarīgajā iespaidā stipri atmaigušu seju teica, lai šis «šaujot vaļā».

Sems iemērca spalvu tintē, lai nekavējoties varētu izdarīt labojumus, un visai teatrālā balsī iesāka:

- «Mīļā...»

- Pag! - misters Vellers teica pazvanīdams. - Dubultglāzi parastā, mīlulīt!

- Labi, ser, - atbildēja meitene, kas sevišķi ātri parādījās, izgaisa, atgriezās un atkal pazuda.

- Te laikam labi zin tavas paražas, - Sems piezīmēja.

- Jā, - tēvs atbildēja, - savā laikā es jau ir šite iegriezies. Tālāk, Semmij!

- «Mīļā būtne,» - Sems atkārtoja.

- Vai tik tas nav pantos, ko? - tēvs pārtrauca.

- Nē, nē, - Sems apliecināja.

- Priecīgs dzirdēt, - misters Vellers atteica. - Panti tak ir nedabīgi, neviens cilvēks nekad nav runājs pantos, tikai bīdls ziedojumu vākšanas dienā vai Vorrena zābaksmēres un Raulenda eļļas[1] pārdevēji un citi tādi paši kājminas. Nekādās, manu zēn, nenošļūc tik zemu un nerunā pantos. Sāc atkal, Semmij!

Misters Vellers atkal ķērās pie pīpes ar kritiķa nopietnību, un Sems vēlreiz iesāka un izlasīja sekojošo:

- «Dārgā būtne, man ir liels auns... »

- Tā nevar būt, - misters Vellers iebilda, izņemdams pīpi no mutes.

- Nē, te nav auns, - Sems teica, turēdams vēstuli pret gaismu, - te ir «kauns», tur ir traips... «Man ir liels kauns.»

- Labi, - misters Vellers piezīmēja, - tālāk.

- «Liels kauns un pavisam nav... » . Es aizmirsu, kas šitas te par vārdu, - Sems sacīja, kasīdams galvu ar spalvu un veltīgi mēģinādams atcerēties.

- Kāpēc ta tu nepaskatās, kā tur rakstīts? - misters Vellers jautāja.

- Tad es jau skatās, - Sems atbildēja, - bet te atkanāties ir traips, te ir «ē» un «r», un «t».

- «Nav vērts» varbūt, - misters Vellers ieminējās.

- Nē, tas nav tas, - Sems teica. - «Nav ērti,» re, kā tas ir.

- Tas nav tik labi, Semmijs, kā «nav vērts», - cienīgi aizrādīja misters Vellers.

- Tu tā dom? - Sems pārvaicāja.

- Skaidrs kā diena, - tēvs apgalvoja.

- Bet vai tev neliekas, ka tas nozīmē ko vairāk? - Sems taujāja.

- Jā, var būt, ka tas skan mīlīgāk, - misters Vellers teica, brīdi padomājis. - Tālāk, Semmij!

- «Man ir liels kauns un pavisam nav ērti jums rakstīt, jo jūs ir jauks skuķis un vairāk nekas.»

- Tas ir varen jauks izteiciens, - vecākais misters Vellers atzina, izņēmis no mutes pīpi, lai varētu izteikt šo piezīmi.

- Jā, man domāt, ka tas skan diezgan labi, - Sems atteica, ļoti glaimots.

- Kas man pie šitādas izrakstīšanās patīk, - vecākais misters Vellers sacīja, - ir tas, ka tur nav nekādu palamu... nekādu Venēru vai kā tamlīdzīga. Kāda jēga, Semmij, nosaukt jaunu sievišķi par Venēru vai par eņģeli?

- Jā, patiesi, - Sems atbildēja.

- Tikpatās labi viņu varētu nosaukāt par greifu vai par vienradzi, vai ar tūliņ uz vietas par karaļa ģerboni, kas, kā visiem zināms, ir visādu pasaku zvēru kollekcijs, -

misters Vellers piebilda.

- Tā ir, - Sems atbildēja.

- Laid tālāk, Semij! - misters Vellers teica.

Sems paklausīja un turpināja lasīt. Tēvs turpināja smēķēt, un viņa sejas izteiksmē atspoguļojās gudrība un lēnprātība, ko bija ļoti pamācoši novērot.

- «Pirms es bij jūs redzējs, es domāj, ka visi sievieši ir vienādi.»

- Tā ar ir, - vecākais misters Vellers iesprauda.

- «Bet tagadiņās,» - Sems turpināja, - «tagadiņās es redz, kāds tukšgalvains, neticīgs rācenis es ir bijs, jo nav nevienas tādas kā jūs un jūs man patīk labāk kā vispār nekas.» Es bij domājs, - Sems sacīja, uzlūkodams tēvu, - ka te derīgi izteikties stiprāk.

Misters Vellers atzinīgi pamāja, un Sems turpināja:

- «Tāpēc, mana dārgā, Mērij, es izmanto šitās dienas tiesības, - kā teica džentelmens parādos, iziedams no mājas svētdienā, - u n pateikt jums, ka pirmo un vienīgo reizu, kad es jūs ir redzējs, jūsu tēls iespiedās iekš manu sirdi daudz ātrāk un spožākās krāsās, nekā tādu tēlu var uztaisīt profilu mašiņš (par to jūs, mana dārgā Mērij, varbūt ir dzirdējse), lai gan tā var uztaisīt bildi un ielikt rāmi ar stiklu un cilpiņu, aiz kā to pakārt, divās minūtēs ar ceturtdaļu.»

- Es bīstos, Semmij, ka tas jau iet uz dzejas pusi, - šaubīdamies ieminējās misters Vellers.

- Nē, neiet vis, - Sems atbildēja un sāka lasīt ļoti ātri, lai izvairītos no šī jautājuma apspriešanas.

- «Pieņemiet, mana dārgā Mērij, mani par savu Valentīnu un pārdomājat, ko es ir sacījs. Mana dārgā Mērij, es tagad beigs.» Tas ir viss, - Sems nobeidza.

- Vai tas, Semmij, nav mazliet par strauju apturēts? - misters Vellers vaicāja.

- Nemaz ne, - Sems teica. - Viņa gribēs, kauč būtu bijs vairāk, un tā jau, āre, ir tā lielā vēstuļu rakstīšanas māka.

- Jā, - misters Vellers atzina, - tur ir sava daļa patiesības, un es vēlējies, kauč tava pamāte savā valodā turējsēs pie šitā paša cēlā principa. Vai tu parakstīt nedomā?

- Tur, rau, ir grūtības, - Sems teica. - Es nezin, kā parakstīt.

- Paraksties - Vellers, - teica šī vārda vecākais dzīvais īpašnieks.

- Tā neiet, - Sems atsacīja. - Valentīna dienas apsveikumu nekad neparaksta ar īsto vārdu.

- Tad paraksties - Pikviks, - misters Vellers ierosināja. - Tas ir dikten jauks vārds un viegli uzrakstāms.

- Nudie! - Sems atsaucās. - Es gandrīz varētu nobeigt ar pantiņu. Kā tu dom?

- Man tas nepatīk, Sem, - misters Vellers atteica. - Es nezin neviena cienījama kučiera, kas būtu rakstījs dzejas, atskaitot vienu, kas uzrakstīja aizgrābīgus pantiņus naktī, pirms viņu pakāra par laupīšanu uz lielceļa; turklāt viņš bij no Kembervelas, tā ka tas ar neskaitās.

Bet Semu nevarēja atrunāt no poētiskās idejas, kas tam bija ienākusi prātā, un tāpēc viņš vēstuli parakstīja:

«Šīs rindas sūta Pikviks

Un cer, ka jums tās patiks.»

Ļoti mākslīgi vēstuli salocījis, viņš vienā stūrī slīpi uzrakstīja: «Mērijai, kalponei pie mēra mistera Napkinsa Ipsvičā, Safokā.» Vēstuli aizlīmējis, viņš to, gatavu nosūtīšanai, iebāza kabatā. Kad šis svarīgais darbs bija padarīts, misters Vellers vecākais ķērās pie lietas, kuras dēļ bija ataicinājis dēlu.

- Pirmais punkts attiecas uz tavu saimenieku, Semmij, - misters Vellers teica. - Rītdien šo tiesās, vai ne?

- Tiesās, - Sems atbildēja.

- Labi, - misters Vellers teica, - es domā tā, ka viņam būtu derējs izsaukt kādus lieceniekus, kas liecinātu par viņa reputāciju vai varbūt pierādītu alebi. Es šo lietu savā prātā ir pārlics, un viņš, Semmij, var būt mierīgs. Man ir kādi draugi, kas viņa dēļ izdarītu ij vienu, ij otru, bet mans padoms būtu šitentāds: nieks ar visu reputāciju, un turies pie alebi. Par alebi nav nekā labāka, Semmij, itin nekā.

Izsacīdams šīs juridiskās pārdomas, misters Vellers izskatījās ļoti dziļdomīgs, un, iegremdējis degunu glāzē, viņš pār tās malu pamirkšķināja ar acīm savam pārsteigtajam dēlam.

- Kā? Ko tu runā? - Sems teica. - Tu tak nedomā, ka viņu tiesās Oldbeilijā?

- Tas, Semmij, uz šito lietu neattiecas, - misters Vellers atbildēja. - Lai nu kur viņu, manu zēn, tiesās, alebi viņu izvilks cauri. Ar alebi mēs izpestījām Tomu Vaildspārku no lietas par cilvēka nogalināšanu, kauč ar lielās parūkas visas kā viena teica, ka viņu nekas nevar glābt. Un manas domas, Semmij, ir tādas: ja tavs kungs nepierādīs alebi, viņu, kā itālieši saka, būs pamatīgi iznest cauri, un tas ir viss.

Tā kā vecākais misters Vellers turējās pie stingras un negrozāmās pārliecības, ka Oldbeilija ir augstākā tiesas iestāde šajā zemē un ka tās noteikumi un procedūras formas regulē un kontrolē visu pārējo tiesas iestāžu darbu, viņš pilnīgi neņēma vērā sava dēla apgalvojumus un argumentus, kurš centās pierādīt, ka alibi šai gadījumā neesot lietojams; viņš tikai sparīgi protestēja, ka misteru Pikviku «padarot par upuri».

Redzēdams, ka nav nozīmes šo jautājumu tālāk apspriest, Sems mainīja tematu un vaicāja, kāda esot otra lieta, par ko viņa cienījamais tēvs vēlējies apspriesties.

- Tas, Semmij, ir ģimenes politikas jautājiens, - misters Vellers teica. - Šitais te Stiginss...

- Vīrs ar sarkano degunu? - Sems pārvaicāja.

- Tas pats, - misters Vellers atbildēja. - Šitais sarkansnīpis, Semmij, ciemojas pie tavas pamātes tik laipnīgi un tik bieži, ka es neko līdzīgu pat redzējs nav. Viņš, Semmij, iztaisījs sevi par tādu ģimenes draugu, ka, nebūdams pie mums, nevar justies labi, ja tam nav klāt kas tāds, kas mūs atgādina.

- Un, ja es bijs tu, es viņam būtu devs ko tādu, kas viņa atmiņu uz nākošajiem desmit gadiem ieziestu tikpat kā ar terpentīnu un bišu vasku, - Sems piebilda.

- Paga brīsniņu, - misters Vellers teica. - Es gribē sacīt, ka tagad viņš vienādiņ nēsā līdzi plakanu pudeli, kurā ieiet pusotras pintes, un pirms aiziešanas piepilda to ar ananasu rumu.

- Un, man domāt, līdz atnākšanai iztukšo, - Sems teica.

- Pa tīro! - misters Vellers atbildēja. - Vairāk neatstāj iekšā kā korķi un smaržu, - tur tu, Semmij, vari uz viņu paļauties. Šovakar, manu zēn, šitie zeļļi rīko Apvienotās lielās Ebenīzera sātības biedrības Brikleinas nodaļas mēneša sapulci. Tavā pamāte, Semmij, gribē iet, bet viņa ir saķēruse reimatismu un nevar, un es, Semmij... es dabūju abas biļetes, kas šai bij piesūtītas.

Šo noslēpumu misters Vellers paziņoja ļoti priecīgā balsī un pēc tam ņēmās tik neatlaidīgi mirkšķināt aci, kā Sems jau sāka domāt, vai tik tēva labās acs plakstiņā nav iemeties krampis.

- Nu, un? - šis jaunais džentlmenis teica.

- Nu, - viņa radītājs turpināja, ļoti piesardzīgi palūkodamies visapkārt, - tu un es - mēs ieradīsies taisni laikā. Bet gana vietnieks, Semmij, neieradīsies, gana vietnieks ne.

Te nu misteram Velleram uznāca tāda smieklu lēkme, ka viņš pamazām tuvojās noslāpšanai un nogāja tik tālu, cik vien vecāks džentlmenis spēj izturēt.

- Savu mūžu neesu redzējs tādu vecu spoku, - Sems iesaucās, berzēdams vecā džentlmeņa muguru tik spēcīgi, ka tā gandrīz aizdegās. - Ko tu smejies, resnais?

- Kuš, Semmij! - misters Vellers teica, palūkodamies apkārt vēl piesardzīgāk un runādams čukstošā balsī. - Divi mani draugi, Semmij, kas strādā uz Oksfordas ceļa un ir gatavi uz visādiem jokiem, ir paņēmuš gana vietnieku tauvā, Semmij, un, kad šis ierasies Ebenīzera biedrībā (un to viņš noteikti darīs, jo viņi to atvedīs līdz durvīm un, ja būs vajdzīgs, iegrūdis iekšā), šis būs sadzēries vairāk grokas nekā jebkad pie «Grenbijas Marķīza» Dorkingā, - un tas ar nav vis mazais daudzums.

To pasacījis, misters Vellers atkal sāka nevaldāmi smieties un iznākumā atkal gandrīz noslāpa.

Semam Velleram nekas nebūtu paticis labāk par projektēto sarkansnīpja patieso tieksmju un rakstura īpašību atmaskošanu, un, tā kā līdz sapulces sākumam bija atlicis ļoti maz laika, tēvs un dēls tūliņ devās uz Brikleinu; Sems, iedams garām galvenajam pasta kantorim, nepiemirsa iemest vēstuli.

Apvienotās lielās Ebenīzera sātības biedrības Brikleinas nodaļas mēneša sapulces notika kādā lielā telpā, kas atradās patīkamā, izcilā vietā drošu un ērtu kāpņu augšgalā. Priekšsēdētājs bija taisno ceļu staigātājs misters Antonijs Hamms, atgriezts ugunsdzēsējs, tagad skolotājs un pie gadījuma ceļojošs sludinātājs, un sekretārs bija misters Džoness Madžs, sīktirgotājs, entuziasma un nesavtības trauks, kas biedrības locekļiem pārdeva tēju. Pirms darīšanu sākuma lēdijas sēdēja uz soliem u n dzēra tēju, līdz nodomāja, ka laiks mest mieru. Uz galda, pārklāta ar zaļu tūka segu, redzamā vietā bija nolikta liela koka naudas lāde, aiz kuras stāvēja sekretārs un ar pateicīgu smaidu apsveica katru papildinājumu bagātīgajai vara dzīslai, kas tajā atradās.

Šoreiz sievietes dzēra tēju neticamos vairumos, par lielām šausmām misteram Velleram senioram, kas, pilnīgi neievērodams visas Sema brīdinošās dunkas, skatījās uz visām pusēm, itin nemaz neslēpdams izbrīnu.

- Semmij, - misters Vellers pukstēja, - ja dažos no šitiem ļautiņiem rīt nebūs jāieurbj caurums, tad lai es neesu tavs tēvs, kas nu ir, tas ir. Paskat, šitā te vecā lēdija man līdzās tak grib tējā noslīcināties.

- Vai tu nevari palikt kluss! - Sems atčukstēja.

- Sem, - pēc brīža ļoti uztraukts čukstēja misters Vellers, - liec vērā manus vārdus, manu zēn. Ja tas zellis sekretārs turpinās vēl tikai piecas minūtes, viņš no grauzdētās maizes un ūdens pārsprāgs.

- Nu, lai pārsprāgst, ja viņam tas patīk, - Sems atbildēja. - Tā nav tava darīšana.

- Ja tas tā vēl turpināsies, Semmij, - misters Vellers teica tai pašā klusajā balsī, - es kā cilvēks uzskatīs par savu pienākumu celties augšā un runāt a r priekšsēdētāju. Tur tas jaunais sieviets uz trešā sola no mums ir jau izdzērs deviņarpus tases, viņa tak uzpūšas acīm redzot.

Nav šaubu, ka misters Vellers būtu nekavējoties izpildījis šo svētīgo nodomu, ja liels troksnis, kas sacēlās, kad vāca kopā tasītes un apakštasītes, laimīgā kārtā nepavēstītu, ka tējas dzeršana beigusies. Kad trauki bija novākti, galdu ar zaļo tūka galdautu iznesa pašā istabas vidū, un vakara oficiālo daļu iesāka kāds mazs, sparīgs vīriņš a r pliku galvu un īsās drapa biksēs; tas pēkšņi bija uzskrējis pa kāpnēm, riskēdams pārlauzt abas tievās, drapā tērptās kājeles, un nu sacīja:

- Lēdijas un džentlmeņi; es izvirzu par priekšsēdētāju mūsu izcilo brāli misteru Antoniju Hammu.

Pēc šī priekšlikuma lēdijas pavēdināja ar izmeklētu kabatas lakatiņu kolekciju un sparīgais vīriņš burtiski izvirzīja misteru Hammu par priekšsēdētāju, saņemdams viņu aiz pleciem un iegrūzdams mahagonija rāmī, kas kādreiz būs saucies par krēslu. Atkal sākās kabatas lakatiņu vēdināšana, un misters Hamms, gludens cilvēks ar bālu seju, kas pastāvīgi svīda, padevīgi paklanījās, par lielu sajūsmu visām sievietēm, un svinīgi apsēdās. Tad vīriņš drapa biksēs lūdza ievērot klusumu, un misters Hamms piecēlās un teica, ka ar sapulcējušos Brikleinas nodaļas brāļu un māsu atļauju sekretārs nolasīšot Brikleinas nodaļas komitejas ziņojumu; arī šo paziņojumu apsveica ar kabatas lakatiņu parādi.

Kad sekretārs bija ļoti iespaidīgi nošķaudījies un beidzās klepošana, kas vienmēr uznāk katrai sapulcei, ja gaidāms kas svarīgs, tika nolasīts šāds dokuments:

«Apvienotās lielās Ebenīzeras sātības biedrības Brikleinas nodaļas komitejas ziņojums

Mūsu komiteja pagājušajā mēnesī ir turpinājusi savu svētīgo darbu un ar neizsakāmu prieku var ziņot par sekojošiem jauniem gadījumiem, kad cilvēki pievērsušies sātībai.

H. Vokers, drēbnieks, sieva un divi bērni. Atzīst, ka labākos apstākļos viņam esot bijis paradums pastāvīgi dzert alu; saka, ka neesot gluži drošs, vai divdesmit gadu laikā divas reizes nedēļā neesot nogaršojis «suņa purnu», kas, kā mūsu komiteja apjautājoties noskaidrojusi, sastāv no silta portera, cukura, džina un muskatriekstiem (kāda vecāka sieviete novaidējās un iesaucās: «Tā tas ir!»). Tagad viņš ir bez darba un bez naudas; domā, ka pie tā vainīgs porters (piekrišanas saucieni) vai arī tas, ka viņa labā roka vairs nav lietojama; nav gluži pārliecināts, bet uzskata par ļoti iespējamu, ka viņa darba biedrs nebūtu viņam iedūris ar sarūsējušu adatu un nelaime nebūtu notikusi, ja viņš visu mūžu būtu dzēris tikai ūdeni (spēcīgi piekrišanas saucieni). Viņam nav cita nekā ko dzert kā tikai auksts ūdens, un viņš nekad nejūt slāpes (skaļi aplausi).

Betsija Mertina, atraitne, viens bērns un viena acs. Strādā gadījuma darbus un mazgā veļu uz dienām; nekad nav bijis vairāk par vienu aci, bet zina, ka tās māte dzērusi stipralu, un ir pārliecināta, ka tikai tādēļ viņai ir viena acs (skaļa piekrišana). Viņai neliekas neiespējami, ka viņai tagad būtu divas acis, ja viņa pati būtu vienmēr atturējusies no stipriem dzērieniem (skaļi aplausi). Agrāk viņa par savu darbu visur dabūjusi astoņpadsmit pensus, pintu portera un glāzi degvīna dienā, bet, kopš iestājusies Brikleinas nodaļā, viņa tā vietā pieprasot trīs šiliņus un sešus pensus. (Paziņojumu par šo visai interesanto faktu uzņēma ar ārkārtīgu sajūsmu.) Henrijs Bellers, daudzus gadus bijis tostu izsaucējs dažādu apvienību pusdienās, šai laikā izdzēris krietni daudz ārzemju vīna, varbūt kādreiz kādu pudeli pārnesis arī mājās; par to nav gluži pārliecināts, bet, ja ir tā darījis, tad noteikti arī izdzēris saturu. Jutas ļoti nospiests un melanholisks, stipri cieš no drudža un pastāvīgām slāpēm; doma, ka tas ir no vīna, ko viņš agrāk mēdzis dzert (piekrišanas saucieni). Pašlaik ir bez darba un ārzemju vīnu neņem ne mutē (skaļi aplausi).

Tomass Bartons, piegādā gaļu lordmēra, šerifu un dažu pilsētas padomes locekļu kaķiem (šī džentlmeņa vārda pieminēšanu uzņēma ar aizrautīgu interesi). Viņam ir koka kāja; atzīst, ka staigāšana ar koka kāju pa akmeņiem izmaksā ļoti dārgi; parasti valkājis «zem rokas» pirktas koka kājas un katru vakaru dzēris glāzi karsta groka - reizēm pat divas (smagas nopūtas). Atzinis, ka «zem rokas» pirktas koka kājas ļoti ātri plīst un trūd; ir stingri pārliecināts, ka to konstrukciju ietekmē groks (ilgstoša piekrišana). Tagad pērk jaunas koka kājas un nedzer nekā cita kā ūdeni un vāju tēju. Jaunās kājas kalpo divreiz ilgāk nekā vecās, un to viņš izskaidro tikai ar savu atturīgo dzīves veidu (triumfa saucieni).»

Tad Antonijs Hamms lika sapulcei priekšā nodziedāt dziesmu. Lai biedri gūtu kā lietderīgu, tā morālisku baudījumu, brālis Mordlins dziesmas «Kas nav dzirdējis par jautro laivinieku?» skaistos vārdus bija piemērojis simtās Dāvida dziesmas melodijai un lūdza visus dziedāt viņam līdz (skaļi aplausi). Pie reizes viņš vēlējās izteikt savu stingro pārliecību, ka nelaiķis misters Dibdins[2], atzīdams savas iepriekšējās dzīves maldus, esot šo dziesmu sarakstījis, lai izceltu atturības priekšrocības.

Tā esot sātības dziesma (piekrišanas viesulis). Šī interesantā, jaunā cilvēka kārtīgais apģērbs, viņa izveicība, apskaužamais garastāvoklis, kas viņam, skaistajiem dzejnieka vārdiem runājot, ļāvis «Airēt vien, nedomāt it ne par ko,» - tas viss kopā pierādot, ka viņš bijis ūdens dzērājs (piekrišana). Ak, kāds tikumīgs prieks! (Aizrautīga piekrišana.) Un kāds bijis šī jaunā cilvēka atalgojums par to? Lai visi klātesošie jaunekļi ievērojot, ka «Meitenes labprāt tā laiviņā sēda», (Skaļa piekrišana, kam pievienojās arī lēdijas.) Kāds spožs piemērs! Māsas, meitenes, kas pulcējas ap jauno laivinieku un mudina viņu braukt pa pienākuma un sātības straumi! Bet vai tad tikai vienkāršās meitenes viņu mierinājušas, stiprinājušas un pabalstījušas? Nē! «Pat lēdijas viņu par airnieku lūdza.» (Ārkārtīga piekrišana.) Maigais dzimums kā viens vīrs - viņš lūdzot piedošanu: kā viena sieviete - pulcējies ap jauno laivinieku un ar riebumu novērsies no stipru dzērienu lietotājiem (piekrišana). Brikleinas nodaļas brāļi esot laivinieki (piekrišanas saucieni un smiekli). Šī istaba esot viņu laiva, klātesošie esot šīs meitenes, un viņš (misters Antonijs Hamms), lai gan tā necienīgs, esot šis iecienītais «airinieks». (nevaldāmi aplausi).

- Ko viņš, Semmij, domā ar to maigo dzimumu? - misters Vellers čukstus pajautāja.

- Sieviešus, - tādā pašā balsī atteica Sems.

- Tur viņš, Semmij, nav tālu no patiesības, - misters Vellers atbildēja. - Tām ir jābūt maigam dzimumam - nudie, dikti maigam dzimumam, - ja viņas pieļauj, ka tādi zeļļi viņas vazā aiz deguna.

Sašutušā vecā džentlmeņa tālākās piezīmes aizkavēja dziesma, kuras tekstu misters Antonijs Hamms ik pa divām rindām teica priekšā, lai varētu dziedāt tie viņa klausītāji, kas nezināja vārdus. Pa dziesmas laiku mazais vīriņš drapa biksēs bija nozudis, tai beidzoties, viņš tūdaļ atgriezās un ar ļoti nopietnu sejas izteiksmi kaut ko pačukstēja misteram Antonijam Hammam.

- Mani draugi, - misters Hamms teica, lūdzoši paceldams roku, lai apklusinātu tās dūšīgās vecās lēdijas, kas bija atpalikušas par vienu vai divām rindām. - Mani draugi, apakšā gaida mūsu biedrības Dorkingas nodaļas delegāts, brālis Stiginss.

Atkal parādījās kabatas lakatiņi, un tos vēdināja vēl spēcīgāk, jo Brikleinas sieviešu kārtas iedzīvotāju starpā misters Stiginss bija ārkārtīgi populārs.

- Man šķiet, ka viņš var nākt iekšā, - misters Hamms teica, palūkodamies visapkārt ar apmierinātu smaidu. - Brāli Tedžer, lai viņš nāk un apsveic mūs.

Mazais vīriņš drapa biksēs, kurš klausīja uz vārdu «brālis Tedžers», ātri nodrāzās pa kāpnēm lejā, un tūliņ pēc tam bija dzirdams, kā viņš kopā ar augstcienījamo misteru Stiginsu klumburo augšā.

- Viņš nāk, Semmij, - misters Vellers čukstēja, piesarcis no apslāpētiem smiekliem.

- Neteic man nekā! - Sems atbildēja. - Es neizturēšu. Viņš jau pie durvīm. Es dzirdu, kā viņš dauzās ar galvu pret sienu un durvīm.

Sems Vellers vēl nebija beidzis runāt, kad mazās durtiņas atsprāga vaļā un parādījās brālis Tedžers, kam cieši sekoja augstcienījamais misters Stiginss. Tikko pēdējais ienāca, sākās aplausi, kāju dauzīšana un kabatas lakatiņu vicināšana. Uz visiem šiem prieka izpaudumiem brālis Stiginss nekā neatbildēja, bet tikai ar pārvērstām acīm un stingu smaidu blenza svecē, kas atradās svečturī uz galda, tajā pašā laikā ļoti nedroši un nestabili šūpodamies uz priekšu un atpakaļ.

- Vai jums nav labi, brāli Stigins? - misters Antonijs Hamms čukstēja.

- Ar mani viss kārtībā, ser! - misters Stiginss atbildēja, gan niknā balsī, bet ar stīvu mēli. - Ar mani viss kārtībā, ser.

- O, ļoti jauki, - misters Antonijs Hamms atteica un dažus soļus atkāpās.

- Man šķiet, ser, ka šeit neviens neuzdrošināsies sacīt, ka ar mani viss nebūtu kārtībā, - misters Stiginss sacīja.

- O, protams, ne, - misters Hamms attrauca.

- Es, ser, viņam to neieteiktu, es to neieteiktu, - misters Stiginss buldurēja.

Pa šo laiku visi klātesošie bija pilnīgi apklusuši un ar manāmām bažām gaidīja sēdes turpinājumu.

- Vai jūs, brāli, neuzrunāsit sapulci? - aicinoši smaidīdams, teica misters Hamms.

- Nē, ser. - misters Stiginss atcirta. - Nē, ser. Es negribu, ser.

Sapulces dalībnieki cits citu uzlūkoja ieplestām acīm, un telpai pāršalca izbrīnas pilna sačukstēšanās.

- Pēc manām domām, ser, - misters Stiginss teica, atpogādams svārkus un runādams ļoti skaļi, - pēc manām domām, ser, šeit sanākušie ir piedzērušies, ser. Brāli Tedžer, ser! - misters Stiginss turpināja, pēkšņi kļūdams vēl niknāks un strauji pagriezdamies pret mazo vīriņu drapa biksēs. - Jūs esat piedzēries, ser!

To pasacījis, misters Stiginss, izjuzdams slavējamu vēlēšanos veicināt klātesošo atturību un izslēgt no sapulces visus nepiemērotos dalībniekus, tik nekļūdīgi iesita brālim Tedžeram pa degunu, ka drapa bikses zibens ātrumā pazuda. Brālis Tedžers bija uz galvas notriekts pa kāpnēm lejā.

Sievietes sāka skaļi un izmisīgi spiegt un, saskrējušas nelielās grupiņās ap saviem mīļotajiem brāļiem, apkampa tos, lai pasargātu no briesmām. Šī mīlestības izpausme gandrīz izrādījās liktenīga Hammam, kas bija ārkārtīgi populārs, jo dievbijīgo sieviešu bars, kas karājās viņam kaklā, apbērdams glāstiem, viņu gandrīz noslāpēja. Lielāko daļu sveču žigli izdzēsa, un visapkārt bija dzirdams liels troksnis un kliegšana.

- Nu, Semmij, - misters Vellers teica, nesteidzīgi novilkdams mēteli, - ej nu ārā un sadabon kādu policistu.

- Un ko tu pa to laiku darīs? - Sems jautāja.

- Nebēdā par mani, Semmij, - vecais džentlmenis atbildēja, - es te drusciņ norēķināsies ar šito Stiginsu.

Pirms Sems paspēja iejaukties, lai to aizkavētu, viņa varonīgais tēvs atradās kādā attālākā istabas stūrī un ar dūrēm izveicīgi klupa virsū augstcienījamajam misteram Stiginsam.

- Nāc ārā! - teica Sems.

- Panāk šurp! - kliedza misters Vellers un, vairāk nelūgdams, deva augstcienījamajam misteram Stiginsam pamatīgu belzienu pa galvu, tad sāka lēkāt ap to tik viegli kā korķa pludiņš viļņos, kas džentlmenim viņa gados likās tiešām apbrīnojami.

Redzēdams, ka visi viņa aizrādījumi ir veltīgi, Sems uzvilka cepuri cieši uz galvas, paņēma uz rokas tēva mēteli un, sagrābis veco vīru ap vidu, ar varu novilka to lejā pa kāpnēm un ārā uz ielas, nelaizdams to vaļā un neļaudams apstāties, pirms viņi nebija sasnieguši stūri. Tikuši tik tālu, tie dzirdēja aurojam pūli, kas vēroja, kā augstcienījamo misteru Stiginsu aizved pavadīt nakti drošā vietā. Viņi dzirdēja arī troksni, ko sacēla Apvienotās lielās Ebenīzera sātības biedrības Brikleinas nodaļas locekļi, izklīzdami dažādos virzienos.

1 - Vorrena zābaksmēre un Raulenda eļļa. - Pirmā ir Vorrena firmas zābakziede; šajā firmā Dikenss tika strādājis bērnībā. Otrā - augu eļļa matu kopšanai, to izgatavoja Raulenda firma.

2 - Dibdins (1745. -1814. g.) - populārs angļu komponists un iemīļotu dziesmiņu autors.

XXXIV NODAĻA

kas pilnīgi veltīta pilnīgam un patiesam Bārdlas un Pikvika slavenās prāvas aprakstam

- Man gribētos zināt, ko šorīt brokastīs ēdis zvērināto priekšsēdētājs, lai nu kas viņš tāds būtu, - liktenīgajā četrpadsmitā februāra rītā teica misters Snodgrass - vienkārši tādēļ, lai kaut ko sacītu.

- Ā, - Perkers atteica, - es ceru, ka kaut ko labu.

- Kāpēc? - misters Pikviks jautāja.

- Ļoti svarīgi, godājamo ser, ārkārtīgi svarīgi, - Perkers atbildēja. - Ar labsirdīgu, apmierinātu, krietni pabrokastojušu zvērināto var kaut ko iesākt. Neapmierināti vai izsalkuši zvērinātie, godājamo ser, vienmēr spriež par labu sūdzētājam.

- Lai dievs pasarg! - misters Pikviks teica, ļoti apmulsis. - Kāpēc viņi tā dara?

- Nu, es nezinu, - aukstasinīgi atbildēja mazais vīriņš, - man šķiet, lai ietaupītu laiku. Ja tuvojas laiks pusdienot, priekšsēdētājs izvelk pulksteni, kad zvērinātie aizgājuši apspriesties, un saka: «Ak dievs, džentlmeņi, ziņoju, ka bez desmit minūtēm pieci! Es, džentlmeņi, pusdienas ēdu piecos.» - «Es arī,» saka visi pārējie, atskaitot divus, kam būtu vajadzējis pusdienot jau trijos un kas tāpēc vēl vairāk steidzas beigt.

Priekšsēdētājs pasmaida un ieliek pulksteni kabatā: «Nu, džentlmeņi, ko mēs sacīsim? Sūdzētājs vai apsūdzētājs, džentlmeņi? Kas uz maini attiecas, džentlmeņi, es gandrīz domāju - es saku: gandrīz domāju, bet lai tas jūs neiespaido, - es gandrīz domāju, ka taisnība ir sūdzētājam.» Pēc šiem vārdiem divi vai trīs citi katrā ziņā saka, ka arī viņi tā domājot, - un, protams, tā viņi arī domā, - un tālāko nokārto ļoti omulīgi un pilnīgā vienprātībā. Desmit minūtes pāri deviņiem! - mazais vīriņš piebilda, paskatīdamies savā pulkstenī. - Laiks doties ceļā, cienījamo ser. Ja iztiesā lietu par laulības solījuma laušanu, tiesas zāle parasti ir pārpildīta. Labāk, cienījamo ser, lieciet izsaukt karieti, citādi mēs nokavēsim.

Misters Pikviks tūdaļ nekavējoties pazvanīja, un, kad piebrauca kariete, četri pikvikieši un misters Perkers iekāpa tajā un brauca uz Gildhollu[1]; Sems Vellers, misters Lautens un zilā soma viņiem sekoja ormaņa ratos.

- Lauten, - Perkers teica, kad viņi bija sasnieguši tiesas vestibilu, - novietojiet mistera Pikvika draugus studentu ložā! Misteram Pikvikam pašam vislabāk sēdēt blakus man. Nāciet šeit, godājamo ser, nāciet šeit!

Un, saņēmis misteru Pikviku aiz svārku piedurknes, mazais vīriņš viņu aizveda pie zema sēdekļa tieši zem karalisko juriskonsultu soliem; šis sēdeklis ir ierīkots atornejiem, jo no šīs vietas tiem ērti iečukstēt juriskonsultam ausī paskaidrojumus, kas lietas gaitā varētu izrādīties nepieciešami. Lielākajai skatītāju daļai uz šī sola sēdošie nav redzami, jo viņi sēž daudz zemāk kā par aizstāvjiem, tā par publiku, kuras sēdekļi atrodas uz paaugstinājuma. Viņi sēž ar muguru pret aizstāvjiem un publiku un ar sejām pret tiesnesi.

- Tā ir liecinieku loža, man šķiet? - misters Pikviks teica, norādīdams sev pa kreisi uz kaut ko līdzīgu kancelei ar misiņa margām.

- Tā ir liecinieku loža, godājamo ser, - Perkers atbildēja, izņemdams lielu daudzumu papīru no zilās somas, ko Lautens tikko bija nolicis viņam pie kājām.

- Un tur, - misters Pikviks turpināja, norādīdams uz pāri iežogotu solu sev pa labi, - tur sēž zvērinātie, vai ne?

- Tā ir tā vieta, godājamo ser, - Perkers atbildēja, sizdams pa savas šņaucamās dozes vāku.

Misters Pikviks ļoti uztraukts piecēlās un aplūkoja tiesas zāli. Galerijā jau sēdēja krietni daudz skatītāju un aizstāvju solos paprāvs skaits džentlmeņu parūkās, kuri visi kopā sastādīja skaistu un daudzveidīgu degunu un vaigbārdu kolekciju, ar kādām pelnīti var lepoties Anglijas aizstāvju sols. Tie džentlmeņi, kam bija klāt aktis, turēja tās tik uzkrītoši, cik vien tas bija iespējams, un laiku pa laikam pakasīja ar tām degunu, lai vēl vairāk pievērstu tām skatītāju uzmanību. Citi džentlmeņi, kas nevarēja parādīt aktis, turēja padusēs biezus oktāvas[2] sējumus ar sarkanām zīmītēm mugurpusē, iesietus sadegušas maizes garozas krāsas vākos, kuru tehniskais apzīmējums ir «juristu teļāda». Citi, kam nebija ne aktu, ne grāmatu, turēja rokas kabatās un rādīja tik gudru izskatu, cik vien iespējams, un vēl citi ļoti nemierīgi un nopietni staigāja šurpu turpu, lai kaut tādā veidā izraisītu nepiedzīvojušo skatītāju apbrīnošanu. Misteram Pikvikam par lielu izbrīnu, visi bija sadalījušies nelielās grupās un pavisam mierīgā garā pļāpāja un apsprieda dienas jaunumus - it kā nekāda tiesas sēde nebūtu sagaidāma.

Tad mistera Pikvika uzmanību piesaistīja misters Fankijs, kas ienācis viņam paklanījās un apsēdās aiz karaļa juriskonsultiem paredzētā sola. Tikko misters Pikviks bija atbildējis uz sveicienu, parādījās seržants Snabins, tam sekoja misters Mellerds, kas pa pusei aizsedza seržantu, nolikdams uz tā galda lielu, sarkanu somu. Paspiedis roku Perkeram, misters Mellerds izgāja. Tad ienāca vēl divi vai trīs seržanti, un viens no viņiem, ar resnu vēderu un sarkanu seju, draudzīgi pamāja seržantam Snabinam un teica, ka esot jauks rīts.

- Kas ir tas vīrs ar sarkano seju, kas teica, ka esot jauks rīts un pamāja mūsu aizstāvim? - misters Pikviks čukstēja.

- Seržants Bazfazs, - Perkers atbildēja. - Viņš ir pret mums, viņš vada otru pusi.

Džentlmenis aiz viņa ir misters Skimpins, viņa palīgs.

Misters Pikviks, izjuzdams dziļu riebumu pret šī cilvēka aukstasinīgo neģēlību, pašlaik gribēja jautāt, kā seržants Bazfazs, pretējās puses aizstāvis, uzdrīkstoties teikt seržantam Snabinam, viņa aizstāvim, ka esot jauks rīts, kad visi aizstāvji piecēlās kājās un tiesas sulaiņi skaļi iesaucās: «Klusu!» Paskatīdamies visapkārt, viņš redzēja, ka ienācis tiesnesis.

Tiesnesis Steirlijs (kas vadīja sēdes pa galvenā tiesneša slimības laiku) bija ārkārtīgi maza auguma un tik resns, ka likās sastāvam tikai no sejas un vestes. Viņš ievēlās zālē uz divām īsām, līkām kājiņām un, cienīgi pamājis ar galvu aizstāvjiem, kas tikpat cienīgi pamāja viņam, novietoja savas īsās kājiņas zem galda, bet savu mazo trīsstūraino cepuri uz tā; un, kad tiesnesis Steirlijs to bija izdarījis, no viņa varēja redzēt tikai divas mazas, aizdomu pilnas actiņas, platu, sārtu seju un apmēram pusi no lielas un ļoti komiskas parūkas.

Tikko tiesnesis bija apsēdies, tiesas sulainis zālē pavēlošā balsī iesaucās: «Klusu!» - kam atsaucoties kāds cits sulainis galerijā nikni uzsauca: «Klusu!» - un pēc tam vēl trīs vai četri sulaiņi sauca: «Klusu!» - balsī, kas izteica sašutuma pilnu brīdinājumu.

Kad tas bija padarīts, kāds melni ģērbies džentlmenis, kas sēdēja zemāk par tiesnesi, sāka izsaukt zvērināto vārdus, un pēc lielas klaigāšanas noskaidrojās, ka ieradušies tikai desmit speciālie zvērinātie. Tad seržants Bazfazs lūdza nozīmēt atvietotājus.

Džentlmenis melnajā apģērbā sāka meklēt speciālajam zvērināto sastāvam divus no parastajiem zvērinātajiem un tūliņ noķēra kādu sakņu tirgotāju un kādu aptiekāru.

- Atsaucieties, džentlmeņi, lai jūs varētu nozvērināt! - teica džentlmenis melnajā apģērbā. - Ričards Apvičs!

- Šeit, - teica sakņu tirgotājs.

- Tomass Grofins!

- Šeit, - teica aptiekārs.

- Paņemiet grāmatu, džentlmeņi! Jums būs tiesāt pareizi un patiesīgi...

- Es lūdzu tiesas piedošanu, - teica aptiekārs, garš, tievs vīrs ar dzeltenu seju, - bet es ceru, ka tiesa mani atvainos.

- Uz kāda pamata, šer? - tiesnesis Steirlijs vaicāja.

- Man nav palīga, milord, - aptiekārs atteica.

- Tur es nekā nevaru darīt, ser, - tiesnesis Steirlijs atbildēja. - Jums būtu vajadzējis kādu pieņemt.

- Es to nevaru atļauties, milord, - aptiekārs iebilda.

- Jums to vajag varēt, - tiesnesis atsaucās piesarkdams, jo tiesnesis Steirlijs bija viegli sakaitināms un pretī runāšanu necieta.

- Es zinu, ka man to vajadzētu varēt, milord, ja man klātos tik labi, kā es to esmu pelnījis, bet man neklājas tik labi, - aptiekārs atbildēja.

- Nozvēriniet šo džentlmeni! - pavēloši teica tiesnesis.

Tiesas sulainis nebija paspējis izteikt vairāk kā: «Jums būs tiesāt pareizi un patiesīgi,» - kad aptiekārs viņu atkal pārtrauca.

- Vai mani patiešām nozvērinās, milord? - aptiekārs vaicāja.

- Protams, ser, - atbildēja mazais, īgnais tiesnesis.

- Labi, milord, - rezignēti atsaucās aptiekārs. - Tad, pirms vēl šī tiesas sēde būs beigusies, notiks slepkavība. Tas ir viss. Lūdzu, nozvēriniet mani, ser!

Un, pirms tiesnesis bija atradis vārdus, ko sacīt, aptiekārs bija nozvērināts.

- Es gribu teikt tikai to, milord, - aptiekārs sacīja, ļoti mierīgi apsēzdamies, - ka manā veikalā ir palicis vienīgi izsūtāmais zēns. Viņš, milord, ir ļoti jauks zēns, bet zāles visai labi nepazīst, un es zinu, ka viņš ir stingri pārliecināts, ka angļu sāls nozīmē oksālskābi un sennas sīrups - miega zāles. Tas ir viss, milord.

To pasacījis, garais aptiekārs ērti ierīkojās sēdeklī un, rādīdams apmierinātu sejas izteiksmi, likās sagatavojies uz visļaunāko.

Misters Pikviks ar visdziļākajām šausmām skatījās uz aptiekāru, kad tiesas zālē bija vērojams neliels satraukums un tūliņ pēc tam pilnīgā sabrukuma stāvoklī ieveda misis Bārdlu, ko atbalstīja misis Klapinsa, un nosēdināja uz tā paša sola, uz kura sēdēja misters Pikviks, tikai otrā galā. Tad misters Dodsons viņai pasniedza milzīgu lietussargu un misters Fogs - pāri koka pazoļu. Abi šie džentlmeņi šim gadījumam bija sagatavojuši ļoti simpātiskas un melanholiskas sejas. Tad parādījās misis Sendersa, kas ieveda māsteru Bārdlu. Ieraudzījusi savu bērnu, misis Bārdla satrūkās; pēkšņi atguvusies, viņa to skūpstīja kā neprātīga, un tad, atkal ieslīgusi histēriskā neatmaņā, šī krietnā lēdija lūdza, lai kāds pasakot, kur šī atrodoties. Atbildes vietā misis Klapinsa un misis Sendersa novērsa galvas un raudāja, bet misteri Dodsons un Fogs lūdza sūdzētāju nomierināties. Seržants Bazfazs sparīgi berzēja acis ar lielu, baltu kabatas lakatiņu un zīmīgi paskatījās uz zvērinātajiem, kamēr tiesnesis bija redzami aizkustināts un daži no skatītājiem, lai savaldītu savas jūtas, sāka klepot.

- Tiešām ļoti laba izdoma, - Perkers pačukstēja misteram Pikvikam. - Šie Dodsons un Fogs ir vareni zeļļi. Lieliski izdomāts, kā izsaukt efektu, lieliski, godājamo ser.

Kamēr Perkers runāja, misis Bārdla pamazām sāka atlabt, un misis Klapinsa, rūpīgi pārbaudījusi, vai visas māstera Bārdla pogas atrodas attiecīgajos pogcaurumos, nostādīja viņu uz tiesas zāles grīdas mātei priekšā, - šajā izdevīgajā stāvoklī viņam katrā ziņā bija jāmodina tiesneša un zvērināto pilnīga līdzjūtība un simpātijas. Taču tur nostādīt viņu izdevās tikai pēc lielas pretošanās un asaru liešanas, jo jaunajam džentlmenim pašam bija slepenas aizdomas, ka šāda nostādīšana tieši tiesneša acu priekšā būšot tikai priekšspēle viņa tūlītējai aizvešanai uz soda vietu vai vismaz izsūtīšanai pāri jūrai uz visu mūžu.

- Bārdla un Pikviks! - sauca džentlmenis melnajā apģērbā, izsaukdams prāvu, kas sarakstā bija minēta kā pirmā.

- Es pārstāvu sūdzētāju, milord, - teica seržants Bazfazs.

- Kurš ir kopā ar jums, brāli Bazfaz? - tiesnesis vaicāja Misters Skimpins paklanījās, lai parādītu, ka tas ir viņš.

- Es pārstāvu apsūdzēto, milord, - teica seržants Snabins.

- Vai kāds ir kopā ar jums, brāli Snabin? - tiesnesis jautāja.

- Misters Fankijs, milord, - seržants Snabins atbildēja.

- Seržants Bazfazs un misters Skimpins par sūdzētāju, - teica tiesnesis, pierakstīdams šos vārdus piezīmju grāmatiņā un balsī tos lasīdams. - Par apsūdzēto seržants Snabins un misters Monkijs.

- Lūdzu piedošanu, milord, Fankijs.

- Ā, ļoti jauki, - tiesnesis atteica, - man vēl nekad nav bijis tas prieks dzirdēt šī džentlmeņa vārdu.

Misters Fankijs paklanījās un pasmaidīja, un arī tiesnesis paklanījās un pasmaidīja, un tad misters Fankijs, nosarcis līdz pat acu baltumiem, mēģināja izskatīties tā, it kā nezinātu, ka visi uz viņu raugās, - mēģinājums, kas vēl nevienam nav izdevies un gan laikam arī neizdosies.

- Turpiniet! - tiesnesis sacīja.

Tiesas sulaiņi atkal visus uzaicināja klusēt, un misters Skimpins «atklāja lietu»[3], un, kad lieta bija atklāta, rādījās, ka tur gandrīz nekā nav iekšā, jo visu, ko viņš par to zināja, viņš paturēja pie sevis un pēc trim minūtēm apsēdās, atstādams zvērinātos tieši tikpat gudrus, cik tie bijuši pirms tam.

Tad piecēlās seržants Bazfazs ar visu cieņu un diženību, kādu prasīja lietas nopietnais raksturs, un, kaut ko pačukstējis Dodsonam un īsi apspriedies ar Fogu, savilka mantiju pār pleciem, sakārtoja parūku un uzrunāja zvērinātos.

Seržants Bazfazs iesāka ar apgalvojumu, ka nekad visā savas profesionālās karjeras laikā, - kopš pirmā brīža, kad viņš nodevies jurisprudences studijām un praksei, - nekad viņš neesot ķēries pie kādas lietas ar tik dziļu saviļņojumu un ar tik smagu atbildības sajūtu; viņš gribētu sacīt, ka nekad nebūtu uzņēmies tādu atbildību, ja viņu neiedvesmotu un neatbalstītu stipra apziņa, ko pareizāk saukt par drošu pārliecību, ka šie cēlie un inteliģentie divpadsmit vīri, ko viņš tagad redzot uz sola savā priekšā, aizstāvēšot tiesu un taisnību jeb, citiem vārdiem, smagi apvainoto un nomākto - viņa klienti.

Advokāti vienmēr sāk runu tādā veidā, jo tā viņi nodibina vislabākās attiecības ar zvērinātajiem un liek tiem domāt, ka šie gan esot ļoti gudri vīri. Tūliņ tika panākts acīm redzams iespaids, jo daži zvērinātie ļoti cītīgi sāka rakstīt plašas piezīmes.

- Jūs, džentlmeņi, dzirdējāt no mana mācītā drauga, - seržants Bazfazs turpināja, labi zinādams, ka no šī mācītā drauga džentlmeņi zvērinātie absolūti nekā nav dzirdējuši, - jūs, džentlmeņi, dzirdējāt no mana mācītā drauga, ka jūsu priekšā ir lieta par laulības solījuma laušanu, kurā nodarītie zaudējumi novērtēti par tūkstoš pieci simti mārciņām. Bet jūs no mana mācītā drauga nedzirdējāt, tāpēc, ka mana mācītā drauga uzdevumos neietilpa jums to pateikt, kādi ir šīs lietas fakti un apstākļi. Par šiem faktiem un apstākļiem jūs, džentlmeņi, sīkumos dzirdēsit no manis, un tos apliecinās sieviete, kam var neierobežoti ticēt un ko es vedīšu jūsu priekšā uz liecinieku sola.

Spēcīgi uzsvērdams vārdu «sola», seržants Bazfazs skaļi iebelza pa galdu un paskatījās uz Dodsonu un Fogu, kuri, ar galvām mādami, izteica seržantam savu apbrīnu un apsūdzētajam nicinošu sašutumu.

- Sūdzētāja, džentlmeņi, - seržants Bazfazs turpināja maigā un skumjā balsī, - sūdzētāja ir atraitne - jā, džentlmeņi, atraitne. Nelaiķis misters Bārdls, kas daudzus gadus baudīja sava valdnieka cieņu un uzticību kā viens no viņa karalisko ienākumu sargiem, gandrīz nemanāmi aizgāja no šīs pasaules, lai kaut kur citur meklētu mieru un atpūtu, kādu muitas nams nekad nevar sniegt.

Izsakot šo patētisko vēstījumu par mistera Bārdla nāvi, kuras kādā dzertuvē bija iesists pa galvu ar kvartas krūzi, seržanta balss iedrebējās, un viņš saviļņots turpināja:

- Neilgi pirms nāves viņš bija atstājis savu izskatu kādam mazam puisēnam. Ar šo mazo puisēnu, vienīgo ķīlu no sava nelaiķa muitnieka, misis Bārdla noslēdzās no pasaules Gosvelstrītas mierā un klusumā, un šeit viņa savas viesistabas logā izlika zīmīti, uz kurai bija rakstīts: «Izdod dzīvokli neprecētam džentlmenim. Apjautāties šeit.»

Seržants Bazfazs apklusa, kamēr daži džentlmeņi no piesēdētājiem pierakstīja šī dokumenta tekstu.

- Vai datuma nav, ser? - kāds zvērinātais jautāja.

- Datuma nav, džentlmeņi, - seržants Bazfazs atbildēja, - bet es esmu pilnvarots teikt, ka tas ticis novietots sūdzētājas viesistabas logā tieši pirms trijiem gadiem. Es lūdzu zvērinātos pievērst uzmanību šī dokumenta vārdiskajam saturam: «Izdodams dzīvoklis neprecētam džentlmenim!» Misis Bārdlas uzskati par pretējo dzimumu, džentlmeņi, dibinājās uz viņas zudušā laulātā drauga nenovērtējami labo īpašību ilgiem novērojumiem. Viņai nebija baiļu, viņai nebija aizdomu, viņai nebija šaubu - tikai uzticība un paļāvība. «Misters Bārdls,» teica atraitne, «misters Bārdls bija goda vīrs, misters Bārdls bija vīrs, kas turēja vārdu, misters Bārdls nebija krāpnieks, misters Bārdls pats kādreiz bija neprecējies džentlmenis. Pie neprecēta džentlmeņa es meklēšu aizsardzību, palīdzību, atbalstu un mierinājumu. Neprecētā džentlmenī es vienmēr redzēšu kaut ko tādu, kas man atgādinās to, kas bija misters Bārdls, kad iekaroja manu jauno un nepiedzīvojušo sirdi. Tāpēc es izīrēšu savu dzīvokli neprecētam džentlmenim.» Šī skaistā un aizkustinošā impulsa pamudināta (viens no mūsu nepilnīgās dabas labākajiem impulsiem, džentlmeņi), vientuļā un atstātā atraitne nosusināja asaras, iekārtoja pirmo stāvu, spieda savu nevainīgo zēnu pie savām mātes krūtīm un novietoja paziņojumu viesistabas logā. Vai tas palika tur ilgi? Nē. Čūska glūnēja, deglis bija pielikts, mīna sagatavota, sapieris un spridzinātājs strādāja.

Sludinājums nebija atradies viesistabas logā ne trīs dienas - trīs dienas, džentlmeņi, - kad kāda būtne, kas staigāja uz divām kājām un ārēji pilnīgi izskatījās pēc cilvēka, nevis pēc nezvēra, pieklauvēja pie misis Bārdlas nama durvīm. Viņš apjautājās šeit, viņš dzīvokli noīrēja, un tūliņ nākošajā dienā viņš tajā iekravājās. Šis vīrs bija Pikviks

- Pikviks, apsūdzētais.

Seržants Bazfazs, kas bija runājis tik sparīgi, ka viņa seja bija pietvīkusi tumši sārta, apklusa, lai atvilktu elpu. Klusums pamodināja tiesnesi Steirliju, kas nekavējoties kaut ko pierakstīja ar tintē neiemērktu spalvu un turklāt pieņēma neparasti dziļdomīgu izskatu, lai iedvestu zvērinātajiem pārliecību, ka visdziļākās domas viņš domā tad, kad acis aizvērtas. Seržants Bazfazs turpināja:

- Par šo cilvēku, Pikviku, es runāšu maz. Tas ir maz pievilcīgs temats, un es, džentlmeņi, neesmu tāds cilvēks, tāpat arī jūs, džentlmeņi, (neesat tādi cilvēki, kam patīk vērot atbaidošu bezsirdību un sistemātisku neģēlību.

Šai vietā misters Pikviks, kas kādu laiku klusēdams bija cieties, spēji sakustējās, it kā viņam prātā būtu ienākusi doma uzbrukt seržantam Bazfazam taisnības un likuma gaišā vaiga priekšā. Brīdinošs Perkera žests viņu atturēja, un viņš klausījās mācītā džentlmeņa runas turpinājumu ar sašutuma pilnu seju, kas asi kontrastēja ar apbrīnas pilnajām misis Klapinsas un misis Sendersas sejām.

- Es saku - sistemātiska neģēlība, džentlmeņi, - seržants Bazfazs turpināja, uzrunādams misteru Pikviku un ar skatienu to caururbdams. - Un, ja es saku - sistemātiska neģēlība, tad atļaujiet man arī sacīt apsūdzētajam Pikvikam, ja viņš atrodas tiesas zālē (un man ir sacīts, ka viņš šeit atrodoties), ka no viņa puses būtu bijis pieklājīgāk, piedienīgāk, saprātīgāk un taktiskāk, ja viņš nebūtu ieradies.

Atļaujiet man, džentlmeņi, viņam sacīt, ka nekādi neapmierinātības pilni vai nepiekrītoši žesti, kādus viņš šai tiesas zālē varētu atļauties, pie jums nekā nepanāks, ka jūs zināsit, kā tos saprast un novērtēt. Lai man atļauts viņam pateikt vēl to, ka aizstāvis, kā milords jums, džentlmeņi, to var apliecināt, aizstāvot sava klienta lietu, nedrīkst tikt iebiedēts, apdraudēts vai apklusināts un ka katrs mēģinājums darīt vienu vai otru, pirmo vai pēdējo kritīs atpakaļ uz mēģinātāja galvu, vai nu viņš būtu sūdzētājs, vai apsūdzētais, vai viņa vārds būtu Pikviks vai Nokss, vai Stokss, vai Stails, vai Brauns, vai Tompsons.

Šī mazā novirzīšanās no temata, protams, sasniedza gaidīto mērķi, un visu acis pievērsās misteram Pikvikam. Seržants Bazfazs, pamazām atguvies no morāliskā sašutuma, ko pats sevī bija uzkurinājis, turpināja:

- Es jums pierādīšu, džentlmeņi, ka Pikviks divus gadus pastāvīgi un bez pārtraukuma dzīvojis misis Bārdlas namā. Es jums pierādīšu, ka misis Bārdla visu šo laiku viņu apkalpojusi, rūpējusies par viņa ērtībām, vārījusi viņam ēdienu, devusi viņa veļu mazgātājai un pēc mazgāšanas to lāpījusi, vēdinājusi un sagatavojusi valkāšanai un, īsi sakot, baudījusi pilnīgi viņa uzticību. Es jums pierādīšu, ka viņš daudzos gadījumos devis pa puspensam un dažos gadījumos pat sešus pensus viņas mazajam puisēnam, un ar liecinieku, kura liecību manam mācītajam draugam nebūs iespējams apšaubīt vai apgāzt, es jums pierādīšu, ka vienreiz viņš, noglaudījis puisēna galvu un apjautājies, vai tas pēdējā laikā esot laimējis murmuļu spēlē (kas, cik es saprotu, ir ļoti iecienīta bumbiņu spēle mūsu pilsētas jaunatnes vidū), teicis šos ievērojamos vārdus:

«Vai tev negribētos dabūt citu tēvu?» Es jums, džentlmeņi, tālāk pierādīšu, ka apmēram kopš gada Pikviks pēkšņi sācis ilgākus laika sprīžus būt prom no mājas, it kā nolēmis pamazām atsvešināties no manas klientes, bet es jums pierādīšu arī to, ka viņa apņēmība šai laikā vēl nav bijusi pietiekami stingra vai arī bija ņēmušas virsroku viņa labākās jūtas, ja viņam tādas ir, - vai arī manas klientes pievilcība un priekšzīmīgās īpašības uzvarēja viņa gļēvos nodomus, jo kādreiz, atgriezies no provinces, viņš tai nepārprotami un formāli piedāvāja laulības, iepriekš tomēr īpaši parūpējies, lai viņu svinīgajai norunai nebūtu liecinieku, un es jums varu pierādīt ar viņa paša trīs draugu liecībām (tie ir ļoti nelabprātīgi liecinieki, džentlmeņi, ļoti nelabprātīgi), ka tajā rītā viņi to atrada turam sūdzētāju savās rokās un mierinot viņas satraukumu ar glāstiem un maigiem vārdiem.

Šī mācītā seržanta runas daļa atstāja redzamu iespaidu uz klausītājiem. Paņēmis divas ļoti mazas papīra lapiņas, viņš turpināja:

- Un tagad, džentlmeņi, vēl tikai vienu vārdu. Šai lietā figurē divas vēstules, par kurām atzīts, ka šīs vēstules rakstītas ar apsūdzētā roku, un kuras izsaka vairāk nekā veseli sējumi. Arī šīs vēstules apgaismo šī cilvēka raksturu. Tās nav atklātas, dedzīgas, daiļrunīgas vēstules, no kurām dvestu tikai maiga mīlestība. Tie ir slepeni, viltīgi, divdomīgi ziņojumi, bet laimīgā kārtā no tiem var secināt daudz vairāk nekā tad, ja tie būtu sacerēti viskvēlākajos vārdos un ar visdzejiskāko iztēli, - vēstules, kas jālasa ar uzmanīgām un aizdomīgām acīm, vēstules, ko Pikviks, acīm redzot, tolaik rakstījis, lai maldinātu un apmānītu trešās personas, kuru rokās tās varētu nonākt.

Atļaujiet man nolasīt pirmo: «Pie Gereveja[4] plkst. 12. Dārgā misis B.! - Kotletes un tomātu mērce. Jūsu Pikviks.» Džentlmeņi, ko tas nozīmē? Kotletes un tomātu mērce. Jūsu Pikviks! Kotletes! Žēlīgais dievs! Un tomātu mērce! Džentlmeņi, vai jūtīgas un uzticīgas sievietes laimi drīkst aptumšot ar tādiem niekiem?

Nākošajai vēstulei nav vispār nekāda datuma, kas pats par sevi ir aizdomīgi.

«Dārga misis B., būšu mājās tikai rīt. Palēnām kustamies,» Un tad seko šis ļoti ievērojamais izteiciens: «Par sildāmo pudeli neuztraucieties!» Sildāmā pudele! Bet, džentlmeņi, kas tad uztraucas par sildāmo pudeli? Kad gan kāda vīrieša vai sievietes dvēseles mieru ir izpostījusi vai traucējusi sildāmā pudele, kas pati par sevi ir nekaitīgs, derīgs un - es, džentlmeņi, piemetināšu - patīkams mājturības priekšmets?

Kāpēc misis Bārdlu tik nopietni lūdz neuztraukties par šo sildāmo pudeli, ja vien (par ko nevar būt šaubu) šis vārds nav maskēts apzīmējums apslēptai ugunij, - ja tas nav lietots kāda maiga vārda vai solījuma vietā pēc iepriekš norunātas sarakstīšanās sistēmas, ko viltīgi izdomājis Pikviks, plānodams atkāpšanos, un kura nozīmi es nevaru izskaidrot? Un ko nozīmē šie vārdi par palēno kustēšanos? Cik es saprotu, tie var attiekties uz pašu Pikviku, kurš neapšaubāmi visa šī procesa laikā ir tieši noziedzīgi lēni virzījies uz priekšu, bet kura gaita tagad pilnīgi negaidot tiks paātrināta un kura riteņus, džentlmeņi, jūs visai drīz ieziedīsit, kā viņš atskārtis pats sev par postu.

Šai vietā seržants Bazfazs apklusa, lai redzētu, vai zvērinātie par viņa joku smaida, bet, tā kā to bija uztvēris tikai sakņu tirgotājs, kuram to saprast droši vien palīdzēja fakts, ka viņš pats šorīt bija izdarījis šo operāciju saviem ratiem, mācītais seržants uzskatīja par lietderīgu pirms runas beigām vēlreiz atgriezties pie drūmajiem toņiem.

- Bet pietiks par to, džentlmeni, - seržants Bazfazs teica. - Ir grūti smaidīt ar smeldzošu sirdi, nav piedienīgi jokot, kad aizskartas mūsu dziļākās jūtas. Manas klientes cerības un izredzes ir sagrautas, un tas nav pārspīlējums, ja saka, ka viņai nav palicis vairs nekā. Sludinājuma nav - bet nav arī īrnieka. Atkal un atkal iet garām piemēroti neprecēti džentlmeņi - bet neviens tos nelūdz apjautāties ne šeit, ne kaut kur citur. Mājā viss ir drūms un kluss, pat bērna balss ir apklususi, viņa bērnišķīgās rotaļas ir aizmirstas, kad viņa māte raud, tāpat viņš pametis savus murmuļus, aizmirsis parasto saucienu «iesāc!», viņš vairs nespēlē pāri un unpāri. Bet Pikviks, džentlmeņi, Pikviks, šis Gosvelstrīta tuksneša mājīgās oāzes nežēlīgais izpostītājs, - Pikviks, kas aizbēris avotu un pār mauriņu izkaisījis pelnus, - Pikviks, kas šodien nāk jūsu priekšā ar savu bezsirdīgo tomātu mērci un sildāmām pudelēm, - Pikviks vēl arvien nenosarkdams nekaunīgi paceļ savu galvu un bez nopūtas skatās uz postu, ko nodarījis. Zaudējumu atlīdzība, džentlmeņi, smaga zaudējumu atlīdzība ir vienīgais sods, kādu jūs tam varat uzlikt, un vienīgais gandarījums, kādu jūs varat piešķirt manai klientei. Un tagad viņa lūdz šo zaudējumu atlīdzību apgaismotajiem, augstsirdīgajiem, taisnīgajiem, apzinīgajiem, bezpartejiskajiem, līdzjūtīgajiem un sapratīgajiem zvērinātajiem, kas izraudzīti no viņas civilizēto līdzpilsoņu vidus.

Pēc šī skaistā runas nobeiguma seržants Bazfazs apsēdās, bet tiesnesis Steirlijs pamodās.

- Izsauciet Elizabeti Klapinsu! - pēc minūtes piecēlies, ar jaunu sparu teica seržants Bazfazs.

Tuvākais tiesas sulainis izsauca Elizabeti Tapinsu, otrs mazliet tālāk pieprasīja Elizabeti Džapkinsu, bet trešais aizelsies izskrēja uz Kingstrīta un brēca pēc Elizabetes Mafinsas, līdz aizsmaka.

Pa to laiku misis Klapinsu ar misis Bārdlas, misis Sendersas, mistera Dodsona un mistera Foga kopējām pūlēm ievietoja liecinieku ložā, un, kad viņa bija droši tikusi līdz augšējam pakāpienam, misis Bārdla nostājās uz apakšējā, turēdama vienā rokā mutautiņu un koka pazoles[5], bet otrā stikla pudeli, kurā varēja būt, apmēram ceturtdaļa pintes ožamās sāls katram gadījumam. Misis Sendersa, kas, acis nenovērsdama, skatījās tiesnesim sejā, nostājās tai cieši blakus ar lielo lietussargu rokās un, rādīdama nopietnu seju, turēja labās rokas īkšķi pie atsperes, it kā būtu pilnīgi sagatavojusies lietussargu nekavējoties atvērt.

- Misis Klapinsa, - teica seržants Bazfazs, - lūdzu, kundze, nomierinieties!

Tikko misis Klapinsu lūdza nomierināties, viņa, protams, sāka šņukstēt ar jaunu sparu un izrādīja dažādas uztraucošas pazīmes, ka gatavojas krist nesamaņā, jo, kā viņa vēlāk izteicās, šī neesot varējusi savaldīt savas jūtas.

- Vai jūs, misis Klapinsa, atceraties, - seržants Bazfazs turpināja pēc dažiem nesvarīgiem jautājumiem, - vai jūs atceraties, ka bijāt misis Bārdlas otrā stāva dibenistabā kādā pagājušā gada jūlija rītā, kad viņa slaucīja mistera Pikvika istabas?

- Jā, milord un zvērinātie, es atceros, - misis Klapinsa atbildēja.

- Man šķiet, mistera Pikvika kabinets atradās otrajā stāvā ielas pusē?

- Jā, tā bija, ser, - misis Klapinsa apstiprināja.

- Ko jūs darījāt dibenistabā, kundze? - mazais tiesnesis jautāja.

- Milord un zvērinātie, - aizkustinoši uztraukta teica misis Klapinsa,- es jūs negribu mānīt.

- Labāk nedariet gan to, kundze, - mazais tiesnesis aizrādīja.

- Es tur atrados, - misis Klapinsa turpināja, - misis Bārdlai nezinot. Es, džentlmeņi, biju izgājusi ar mazu kurvīti, lai nopirktu trīs mārciņas sarkano kartupeļu, kas trīs mārciņas maksāja divarpus pensus, un te es ieraugu, ka misis Bārdlas ielas durvis ir pusvirā.

- Kā? - mazais tiesnesis iesaucās.

- Pa pusei atvērtas, milord, - seržants Snabins paskaidroja.

- Viņa teica «pusvirā», - ar viltīgu skatienu sacīja mazais tiesnesis.

- Tas ir tas pats, milord, - seržants Snabins atbildēja. Mazais tiesnesis noskatījās aizdomīgi un teica, ka viņš to atzīmēšot.

Tad misis Klapinsa turpināja:

- Es, džentlmeņi, iegāju, lai novēlētu labu rītu, klusām uzkāpu pa trepēm un iegāju dibenistabā. Priekšistabā, džentlmeņi, bija dzirdamas balsis un...

- Un jūs, misis Klapinsa, man šķiet, klausījāties? - seržants Bazfazs sacīja.

- Lūdzu piedošanu, ser, - majestātiski atbildēja misis Klapinsa, - es šādu rīcību nicinu. Balsis, ser, bija ļoti skaļas un pašas spiedās man ausīs.

- Labi, misis Klapinsa, jūs neklausījāties, bet jūs dzirdējāt balsis. Vai viena no tām nebija mistera Pikvika balss?

- Jā, tā bija, ser.

Un misis Klapinsa, nepārprotami paziņojusi, ka misters Pikviks sarunājies ar misis Bārdlu, pamazām vien un ar daudzu jautājumu palīdzību atkārtoja sarunu, kas mūsu lasītājiem jau zināma.

Zvērinātie kļuva domīgi, bet seržants Bazfazs pasmaidīja un apsēdās. Zvērināto izskats kļuva tiešām draudīgs, kad seržants Snabins paziņoja, ka viņš no savas puses liecinieci nenopratināšot, jo misters Pikviks uzskatot par savu pienākumu paziņot, ka viņas liecība pēc būtības esot pareiza.

Misis Klapinsa, reiz salauzusi ledu, nodomāja, ka tagad esot ļoti laba izdevība nolasīt īsu apcerējumu par savām pašas mājas lietām, tāpēc viņa nekavējoties pasteidzās informēt tiesu, ka patlaban viņa esot astoņu bērnu māte un ka šai esot slepenas cerības pēc apmēram sešiem mēnešiem dāvāt misteram Klapinsam devīto.

Šajā interesantajā vietā mazais tiesnesis, ļoti saskaities, viņu pārtrauca, un sekas bija tādas, ka šo cienījamo lēdiju līdz ar misis Sendersu bez tālākām runām mistera Džeksona pavadībā laipnā kārtā izvadīja no tiesas zāles.

- Nataniēls Vinkls! - misters Skimpins teica.

- Šeit, - atbildēja kāda vāja balss.

Misters Vinkls iegāja liecinieku ložā un, pienācīgi nozvērināts, visai pieklājīgi paklanījās pret tiesnesi.

- Neskatieties uz mani, ser! - atbildot uz sveicienu, asi teica tiesnesis. - Skatieties uz zvērinātajiem!

Misters Vinkls paklausīja pavēlei un skatījās uz vietu, kur, pēc viņa domām, vajadzētu atrasties zvērinātajiem, jo par to, ka viņš savā uztraukumā spētu kaut ko saredzēt, nevarēja būt ne runas.

Misteru Vinklu nopratināja misters Skimpins, kas, būdams daudzsološs jauns cilvēks četrdesmit trīs gadu vecumā, protams, visiem spēkiem centās samulsināt liecinieku, kas, acīm redzot, bija noskaņots par labu pretējai pusei.

- Nu, ser, - misters Skimpins teica, - esiet tik labs un pasakiet milordam un zvērinātajiem savu vārdu.

Un misters Skimpins nolieca galvu uz sāniem, lai ļoti uzmanīgi noklausītos atbildi, bet tajā pašā laikā skatījās uz zvērinātajiem, it kā likdams saprast, ka, pēc viņa domām, mistera Vinkla iedzimtā tieksme dot nepatiesas liecības pavedinās to nosaukt vārdu, kas viņam nepieder.

- Vinkls, - atbildēja liecinieks.

- Kāds jūsu kristītais vārds, ser? - dusmīgi jautāja mazais tiesnesis.

- Nataniēls, ser.

- Deniēls - un kā vēl?

- Nataniēls, ser... es gribēju teikt - milord.

- Nataniēls Deniēls vai Deniēls Nataniēls?

- Nē, milord, tikai Nataniēls... Deniēla nemaz nav.

- Kāpēc tad jūs man nupat teicāt Deniēls? - tiesnesis jautāja.

- Es tā neteicu, milord, - misters Vinkls atbildēja.

- Jūs tā teicāt, ser! - tiesnesis atbildēja, bargi saraukdams uzacis. - Kā es būtu varējis pierakstīt Deniēlu, ja jūs man tā nebūtu teicis, ser?

Uz šo argumentu, protams, neko nevarēja atbildēt.

- Misteram Vinklam ir diezgan vāja atmiņa, milord, - iejaucās misters Skimpins, atkal paskatīdamies uz zvērinātajiem. - Uzdrošinos sacīt, ka mēs atradīsim līdzekļus, kā to atsvaidzināt, pirms vēl būsim beiguši ar viņu nodarboties.

- Ieteicu jums, ser, uzmanīties, - mazais tiesnesis sacīja, draudoši uzlūkodams liecinieku.

Nabaga misters Vinkls paklanījās un centās izlikties mierīgs, bet savā uztraukumā drīzāk izskatījās kā pieķerts kabatzaglis.

- Nu, mister Vinkl, - misters Skimpins teica, - esiet tik laipns un uzklausiet mani, ser, un atļaujiet man jums ieteikt jūsu pašu labā paturēt prātā milorda brīdinājumu uzmanīties. Man šķiet, ka jūs esat apsūdzētā mistera Pikvika tuvs draugs, vai ne?

- Cik es šobrīd varu atcerēties, es pazīstu misteru Pikviku jau gandrīz...

- Lūdzu, mister Vinkl, neizvairīties atbildēt uz jautājumu. Vai jūs esat vai neesat apsūdzētā tuvs draugs?

- Es tikko gribēju teikt, ka...

- Vai jūs, ser, atbildēsit vai neatbildēsit uz manu jautājumu?

- Ja jūs neatbildēsit uz jautājumu, jūs, ser, arestēs, - mazais tiesnesis aizrādīja, paceldams acis no savas piezīmju grāmatiņas.

- Klausieties, ser, - misters Skimpins sacīja, - esiet tik laipni: jā vai nē?

- Jā, esmu, - misters Vinkls atbildēja.

- Jā, jūs esat. Un kāpēc jūs to tūlīt nevarējāt pateikt, ser? Varbūt jūs pazīstat arī sūdzētāju... ko, mister Vinkl?

- Es viņu nepazīstu, es viņu tikai esmu redzējis.

- Ak jūs viņu nepazīstat, bet esat redzējis? Tagad esiet tik labs un pasakiet džentlmeņiem zvērinātajiem: ko jūs ar to domājat, mister Vinkl?

- Es gribēju teikt, ka neesmu ar viņu tuvāk pazīstams, bet esmu viņu redzējis, apmeklēdams misteru Pikviku Gosvelstrītā.

- Cik bieži, ser, jūs esat viņu redzējis?

- Cik bieži?

- Jā, mister Vinkl, - cik bieži? Es šo jautājumu varu jums atkārtot divpadsmit reižu, ja jūs tā gribat, ser.

Un mācītais džentlmenis, stingri un bargi savilcis uzacis, iespieda rokas gurnos un daudznozīmīgi uzsmaidīja zvērinātajiem.

Ar šo jautājumu sākās tādos gadījumos parastā pamācošā iebiedēšana. Vispirms misters Vinkls sacīja, ka viņam esot gluži neiespējami pateikt, cik reižu viņš redzējis misis Bārdlu. Tad viņam jautāja, vai viņš to esot redzējis divdesmit reižu, uz ko viņš atbildēja: «Protams... vēl vairāk.» Tad viņam jautāja, vai viņš to neesot redzējis simt reižu... vai viņš nevarot zvērēt, ka redzējis to vairāk nekā piecdesmit reižu... vai viņš neatzīstot, ka redzējis to vismaz septiņdesmit piecas reizes, un tā tālāk, līdz pēdīgi nomāca pie apmierinoša slēdziena, ka viņam vajagot būt uzmanīgākam un apdomāt, ko runā. Kad liecinieks tādā ceļā bija pienācīgi sanervozēts un apmulsināts, nopratināšana turpinājās.

- Sakiet, lūdzu, mister Vinkl, - vai jūs atceraties, ka kādā zināmā jūlija rītā pagājušajā gadā jūs apmeklējāt apsūdzēto Pikviku viņa dzīvoklī sūdzētājas namā Gosvelstrītā?

- Jā, atceros.

- Vai jūs toreiz pavadīja kāds draugs, vārdā Tapmens, un kāds cits, vārdā Snodgrass?

- Jā, pavadīja.

- Vai viņi ir šeit?

- Jā, ir, - atbildēja misters Vinkls, ļoti nopietni skatīdamies uz to vietu, kur bija novietojušies viņa draugi.

- Lūdzu, mister Vinkl, klausieties uz mani un neraizējieties par saviem draugiem, - misters Skimpins teica, atkal izteiksmīgi paskatīdamies uz zvērinātajiem. - Viņiem jāliecina bez iepriekšējas apspriedes ar jums, ja tāda nav jau notikusi (atkal skatiens uz zvērinātajiem). Tagad, ser, pastāstiet džentlmeņiem zvērinātajiem, ko jūs tajā rītā redzējāt, ieiedams apsūdzētā istabā. Nu, runājiet taču, ser, agrāk vai vēlāk mums tas jādabū zināt!

- Apsūdzētais misters Pikviks turēja sūdzētāju rokās, saņēmis ap vidu, - atbildēja misters Vinkls, saprotamā kārtā vilcinādamies, - un sūdzētāja, likās, bija paģībusi.

- Vai jūs dzirdējāt, ka apsūdzētais kaut ko saka?

- Es dzirdēju, ka viņš lūdza misis Bārdlu būt prātīgai, un es dzirdēju, ka viņš lūdza, lai tā nomierinoties un padomājot, kāds esot stāvoklis un kas notiktu, ja kāds ienāktu, vai kaut ko tamlīdzīgu.

- Tagad, mister Vinkl, man jums vēl ir tikai viens jautājums, un es jūs lūdzu atcerēties milorda brīdinājumu. Vai jūs varat apzvērēt, ka apsūdzētais Pikviks toreiz neteica: «Mana dārgā misis Bārdla, esiet prātīga un samierinieties ar šo stāvokli, jo tam bija jānāk,» - vai tamlīdzīgus vārdus?

- Es... es viņu tā gan nesapratu, nekādā ziņā ne, - misters Vinkls sacīja, pārsteigts par to, ka šos nedaudzos vārdus, ko viņš bija dzirdējis, varēja tik izveicīgi sagrozīt. - Es atrados uz kāpnēm un nevarēju skaidri sadzirdēt, bet mans iespaids ir tāds, ka...

- Džentlmeņiem zvērinātajiem nav vajadzīgi jūsu iespaidi, mister Vinkl, un es bīstos, ka godīgiem, taisnprātīgiem cilvēkiem no tiem būtu maz labuma, - misters Skimpins pārtrauca. - Jūs atradāties uz kāpnēm un skaidri nedzirdējāt, bet jūs negribat arī zvērēt, ka Pikviks nav lietojis izteicienus, ko es citēju? Vai es jūs pareizi sapratu?

- Jā, zvērēt es negribu, - misters Vinkls atbildēja, un misters Skimpins ar triumfējošu sejas izteiksmi apsēdās.

Mistera Pikvika lieta līdz šim brīdim nemaz nerisinājās tik sevišķi laimīgi, lai varētu atļauties, ka uz viņu krīt vēl jaunas aizdomas. Bet, tā kā labāks apgaismojums lietas apstākļiem nenāktu par ļaunu, ja tāds būtu iespējams, tad piecēlās misters Fankijs, lai, misteru Vinklu nopratinot, iegūtu kādas nozīmīgas ziņas. Vai viņš tādas ieguva, tūliņ būs redzams.

- Man šķiet, mister Vinkl, - misters Fankijs teica, - ka misters Pikviks vairs nav jauns cilvēks?

- O nē, - misters Vinkls atbildēja. - Viņš varētu būt mans tēvs.

- Jūs sacījāt manam mācītajam draugam, ka jau sen pazīstat misteru Pikviku. Vai jums kādreiz ir bijis iemesls domāt vai ticēt, ka viņš gatavojas precēties?

- O nē! Protams, ne, - misters Vinkls atbildēja tik dedzīgi, ka misteram Fankijam būtu vajadzējis dabūt viņu projām no liecinieku ložas, cik ātri vien iespējams. Pēc advokātu domām, ir divas šķiras sevišķi neizdevīgu liecinieku - tādi, kas liecina nelabprāt, un tādi, kas pārāk cenšas; misteram Vinklam liktenis bija lēmis darboties abās lomās.

- Es iešu vēl tālāk, mister Vinkl, - ļoti mierīgi un lēnprātīgi turpināja misters Fankijs. - Vai mistera Pikvika attiecībās un izturēšanās veidā pret pretējo dzimumu jūs kādreiz esat pamanījis kaut ko tādu, kas liktu domāt, ka viņš savos gados vēl vēlētos precēties?

- O nē. Protams, ne, - misters Vinkls attrauca.

- Vai pret sievietēm viņš vienmēr izturējies kā cilvēks, kas sasniedzis diezgan lielu vecumu, kam pietiek ar paša darīšanām un izpriecām un kas pret viņām izturas kā tēvs pret savām meitām?

- Par to nav ne mazāko šaubu, - no visas sirds atbildēja misters Vinkls. - Tas ir... jā... nujā... protams.

- Jūs nezināt neviena gadījuma, kad viņa izturēšanās pret misis Bārdlu vai kādu citu sievieti būtu bijusi kaut mazākā mērā aizdomīga? - misters Fankijs izteica, gatavodamies sēsties, jo seržants Snabins viņām māja ar acīm.

- Nē... n-nē, - misters Vinkls atbildēja, - atskaitot vienu nenozīmīgu gadījumu, ko, es nešaubos, varētu viegli izskaidrot.

Ja nelaimīgais misters Fankijs būtu apsēdies, kad seržants Snabins viņam pamāja, vai arī ja seržants Bazfazs būtu šo nepiedienīgo nopratināšanu pārtraucis pašā sākumā (bet viņš, redzēdams mistera Vinkla uztraukumu un labi zinādams, ka tas droši vien veiks viņam derīgu pakalpojumu, pat nedomāja to darīt), šī nelaimīgā atzīšanās nebūtu izsacīta. Tikko šie vārdi nāca pār mistera Vinkla lūpām, misters Fankijs apsēdās, bet seržants Snabins diezgan steidzīgi teica, ka misters Vinkls varot atstāt ložu, ko tas arī ļoti labprāt gribēja darīt, kad seržants Bazfazs to apturēja.

- Pagaidiet, mister Vinkl... pagaidiet! - seržants Bazfazs teica. - Vai milords nebūtu tik laipns un nepajautātu lieciniekam, kāds bija tas vienīgais gadījums, kad šī džentlmeņa, kas varētu būt viņa tēvs, izturēšanās pret sievietēm bijusi aizdomīga?

- Jūs dzirdējāt, ser, ko sacīja mācītais advokāts, - tiesnesis sacīja, pievērsdamies nožēlojamam un nomocītajam misteram Vinklam. - Pastāstiet par to gadījumu, ko jūs pieminējāt.

- Milord, - teica misters Vinkls, uztraukumā trīcēdams, - man... man gan negribētos.

- Tas var būt, - mazais tiesnesis piebilda, - bet jums tas jādara.

Tiesas zālē valdot dziļam klusumam, misters Vinkls stomīdamies pastāstīja, - šis nenozīmīgais aizdomīgais gadījums bijis tāds, ka misters Pikviks pusnaktī atradies kādas lēdijas guļamistabā. Pēc viņa domām, šis apstāklis izjaucis minētās lēdijas paredzamās precības un - to viņš skaidri zinot - viņus visus novedis pie Džordža Napkinsa, eskvaira, Ipsvičas pilsētas mēra un miertiesneša.

- Varat atstāt ložu, ser, - seržants Snabins teica.

Misters Vinkls arī atstāja ložu un kā delīrijā metās uz «Džordžu un Vanagu», kur apkalpotājs viņu pēc dažām stundām atrada, paslēpušu galvu zem dīvāna spilvena un dobjā, izmisuma pilnā balsī vaidam.

Tresiju Tapmenu un Ogastesu Snodgrasu pēc kārtas iesauca ložā: abi apstiprināja sava nelaimīgā drauga liecību, un stingrā pratināšana abus noveda līdz izmisumam.

Tad izsauca Sjūzenu Sendersu. Viņu nopratināja seržants Bazfazs un pēc tam seržants Snabins. Viņa vienmēr esot teikusi un ticējusi, ka misters Pikviks precēšot misis Bārdlu; viņa zinot, ka pēc ģībšanas jūlijā kaimiņi par to vien runājot, ka misis Bārdla un misters Pikviks saderinājušies; viņai pašai to esot stāstījusi misis Madberija, kurai piederot veļas rullis, un misis Bankina, kas nodarbojoties ar veļas mazgāšanu un cietināšanu, bet ne misis Madberiju, ne misis Bankinu viņa tiesas zālē neredzot. Viņa esot dzirdējusi, ka misters Pikviks jautājis mazajam zēnam, vai viņam nepatiktos dabūt jaunu tēvu. Viņa nezinot, vai misis Bārdla tai laikā pazinusies ar maiznieku, taču zinot, ka maiznieks toreiz bijis puiša cilvēks, bet tagad esot precējies. Viņa nevarot apzvērēt, ka misis Bārdlai maiznieks neesot paticis, bet viņa domājot, ka maizniekam misis Bārdla ne visai patikusi, jo citādi viņš nebūtu apprecējis citu. Viņa domājot, ka misis Bārdla tai jūlija rītā noģībusi tādēļ, ka misters Pikviks tai lūdzis noteikt kāzu dienu. Viņa zinot, ka viņa (lieciniece) nogāzusies kā beigta, kad misters Senderss viņai lūdzis noteikt kāzu dienu, un ticot, ka katra, kas sevi saucot par lēdiju, līdzīgos apstākļos darītu to pašu. Viņa esot dzirdējusi, ka misters Pikviks zēnam jautā par murmuļiem, bet zvērot, ka nevarot pateikt, kā šo spēli spēlē.

Atbildot uz tiesneša jautājumiem, viņa teica, ka pa pazīšanās laiku ar misteru Sendersu viņa, līdzīgi citām lēdijām, esot saņēmusi mīlestības vēstules. Viņu sarakstīšanās laikā misters Senderss to bieži esot saucis par pīlīti, bet nekad par kotleti vai tomātu mērci. Pīles viņam ļoti garšojušas. Var būt, ka tad, ja viņam tāpat būtu garšojušas kotletes un tomātu mērce, viņš to būtu saucis tādos mīlināmos vārdiņos.

Tagad seržants Bazfazs piecēlās ar vēl lielāku svarīgumu, nekā līdz šim bija izrādījis, ja tas vispār iespējams, un iebļāvās:

- Izsauciet Semjuelu Velleru!

Semjuelu Velleru izsaukt nebija vajadzīgs, jo, tikko viņa vārds bija izrunāts, Semjuels Vellers žigli iegāja ložā un, nolicis cepuri uz grīdas un rokas uz margām, no putna redzes viedokļa aplūkoja aizstāvju solu un uzmeta ļoti bezrūpīgu un jautru skatienu zvērinātajiem.

- Kā jūs sauc, ser? - tiesnesis jautāja.

- Sems Vellers, milord, - šis džentlmenis atbildēja.

- Vai to raksta ar vienu vai ar diviem «l»? - tiesnesis jautāja.

- Tas, milord, atkarīgs no rakstītāja gaumes un patikas, - Sems atbildēja.- Man savā mūžā to nav gadījies rakstīt vairāk kā vienu vai divi lāgi, bet es to rakstu ar vienu «l».

Šai brīdī kāda balss galerijā skaļi iesaucās:

- Un pilnīgi pareizi, Semivel, pilnīgi pareizi. Rakstiet ar vienu, milord, rakstiet ar vienu!

- Kurš tas ir, kas uzdrošinās uzrunāt tiesu? - mazais tiesnesis teica, palūkodamies augšup. - Sulain!

- Jā, milord?

- Nekavējoties atvediet to personu šurp!

- Jā, milord!

Bet, tā kā sulainis šo personu neatrada, viņš to arī neatveda, un pēc lielas kņadas visi cilvēki, kas bija piecēlušies, lai redzētu vainīgo, atkal apsēdās. Tikko sašutums mazajam tiesnesim atkal atļāva runāt, viņš pievērsās lieciniekam un teica:

- Vai jūs, ser, zināt, kas tas bija?

- Man gandrīz domāt, ka tas, milord, bij mans tēvs, - Sems atbildēja.

- Vai jūs viņu tagad te redzat? - tiesnesis taujāja.

- Nē, milord, neredzu, - Sems atteica, skatīdamies tieši uz laternu pie tiesas zāles griestiem.

- Ja jūs man viņu būtu varējuši parādīt, es to nekavējoties būtu arestējis, - tiesnesis teica.

Sems atzinīgi paklanījās un ar tikpat bezrūpīgu seju kā iepriekš pievērsās seržantam Bazfazam.

- Nu, mister Veller, - seržants Bazfazs sacīja.

- Nu, ser, - Sems atbildēja..

- Kā liekas, jūs kalpojat pie šai lietā apsūdzētā mistera Pikvika. Esiet tik laipns, mister Veller, un runājiet atklāti.

- Es, ser, runās atklāti, - Sems atbildēja. - Es ir šitā džentlmeņa dienestā, un tas ir ļoti labs dienests.

- Maz jāstrādā un daudz jāsaņem, man šķiet? - jokodams piezīmēja seržants Bazfazs.

- O, jāsaņem pietiekoši, ser, kā teica kareivs, kad viņam piesprieda trīs simti piecdesmit sitienus, - Sems atsacīja.

- Jums, ser, nav mums jāstāsta, ko teicis kareivis vai cits kāds cilvēks, - tiesnesis iejaucās. - Tā nav liecība.

- Labi, milord, - Sems atbildēja.

- Nu, mister Veller, vai jūs atceraties, ka tai rītā, kad apsūdzētais jūs pieņēma darbā, būtu noticis kaut kas sevišķs? - seržants Bazfazs teica.

- Jā, ser, es atceras, - Sems atteica.

- Esiet tik labs un pastāstiet zvērinātajiem, kas tas bija.

- Es torīt dabūju pilnīgi jaunu uzvalku, džentelmeņi zvērinātie, - Sems teica, - un tais dienās man tās bija dikten svarīgs un neparasts notikums.

Visi sāka smieties, un mazais tiesnesis, ar niknu seju palūkodamies pār galdu, teica:

- Uzmanieties, ser!

- Tā man, milord, toreiziņ teica misters Pikviks ar, - Sems attrauca, - un es ar šito uzvalku ir apgājies ļoti uzmanīgi. Nudie, milord, ļoti uzmanīgi.

Tiesnesis veselas divas minūtes bargi skatījās uz Semu, bet Sema sejas izteiksme bija tik rāma un mierīga, ka tiesnesis nekā nesacīja un pamāja, lai seržants Bazfazs turpina.

- Vai jūs man gribat teikt, - seržants Bazfazs sacīja, izteiksmīgi sakrustodams rokas un pa pusei pagriezdamies pret zvērinātajiem, it kā mēmi paziņodams, ka viņš šim lieciniekam vēl sagādāšot nepatikšanas, - vai jūs, mister Veller, gribat man teikt, ka jūs neesat redzējis nekā no sūdzētājas paģībšanas apsūdzētā rokās, par ko jūs dzirdējāt lieciniekus stāstām?

- Skaidra lieta, ka neredzē, - Sems atbildējā. - Es bij gaitenī, līdz mani uzsauca augšām, un tad vecās lēdijas tur vairs nebij.

- Tagad paklausieties, mister Veller, - seržants Bazfazs teica, iemērkdams lielu spalvu tintnīcā, kas atradās viņa priekšā, lai nobiedētu Semu, izlikdamies, ka grib tā atbildi pierakstīt. - Jūs atradāties gaitenī un tomēr neredzējāt nekā, kas notika. Vai jums, mister Veller, ir divas acis?

- Jā, man ir divas acis, - Sems atsacīja, - un tas ar ir viss. Ja tās bijšas pāris patentētu īpaši spēcīgu gāzes mikerskopu[6], kas palielina divi miljoni reižu, tad, kazi, es būtu varējs redzēt cauri kāpnēm un dēļu durvīm, bet, tā kā man, redziet, ir tikai acis, tad manai redzēšanai ir savas robežas.

Pēc šīs atbildes, kas tika izsacīta bez mazākā satraukuma un ļoti vientiesīgi un lēnprātīgi, skatītāji smējās, mazais tiesnesis smaidīja un seržants Bazfazs izskatījās ārkārtīgi muļķīgs. Pēc īsas apspriedes ar Dodsonu un Fogu mācītais seržants atkal pievērsās Semam un, ar mokām pūlēdamies apslēpt savas dusmas, teica:

- Un tagad, mister Veller, ja jums nav nekas pretī, es jums pajautāšu par kaut ko citu.

- Esiet tik laipniņi, ser, - vislabsirdīgākā balsī atbildēja Sems.

- Vai jūs atceraties, ka kādā pagājušā gada novembra vakarā jūs ieradāties Bārdlas mājā?

- O jā, pavisam labi.

- Ā, to jūs, mister Veller, atceraties, - seržants Bazfazs sacīja, atgūdams dūšu. - Es jau domāju, ka beidzot mēs pie kaut kā nonāksim.

- Es ar, ser, gandrīz tā domā, - Sems atbildēja, un skatītāji atkal iesmējās.

- Labi. Man šķiet, ka jūs gājāt mazliet parunāties par šo prāvu, vai ne, mister Veller? - seržants Bazfazs turpināja, izteiksmīgi paskatīdamies uz zvērinātajiem.

- Es aizgā samaksāt īri, bet par prāvu ar mums iznāca parunāt, - Sems atsacīja.

- Ā, jūs parunājāt par prāvu, - seržants Bazfazs teica, jau iepriekš priecādamies, ka atklās kaut ko svarīgu. - Tātad kas tika runāts par prāvu? Vai jūs, mister Veller, nebūtu tik labs un mums. to nepasacītu?

- Ar vislielāko prieku, ser, - Sems atbildēja. - Vispapriekšu abas tikumīgās dāmas, kuras šodien šite tika nopratinātas, izteica tāpat vispārīgi kādas piezīmes, tad lēdijas sāka no sirds apbrīnot misteru Dodsona un Foga godprātīgo izturēšanos, āre, tur to abu džentelmeņu, kas patlaban sēž pie jums.

Tas, protams, visu uzmanību pievērsa Dodsonam un Fogam, kuri centās izskatīties tik godprātīgi, cik vien iespējams.

- Tie ir sūdzētājas atorneji, - seržants Bazfazs teica. - Labi. Tātad viņas izteica visaugstāko uzslavu misteriem Dodsonam un Fogam, sūdzētājas atornejiem, par viņu godprātīgo izturēšanos, - tā, vai?

- Jā, - Sems apliecināja. - Viņas sacīja, cik dikten laipnīgi tas esmot no viņiem, ka šie uzņemšoties šito lietu uz sava riska un neprasīšot nekādas atlīdzības, ja nedabūšot to no mistera Pikvika.

Par šo gluži negaidīto atbildi skatītāji atkal sāka smieties, bet Dodsons un Fogs, ļoti nosarkuši, pieliecās pie seržanta Bazfaza un steigšus kaut ko čukstēja viņam ausī.

- Jums ir pilnīgi taisnība, - skaļi teica seržants Bazfazs, izlikdamies mierīgs. - Ir pilnīgi veltīgi, milord, mēģināt dabūt kādu liecību no šī nepieejami muļķīgā liecinieka. Es neapgrūtināšu tiesu, viņam vēl kaut ko jautādams. Varat iet, ser.

- Varbūtās kādam citam džentelmeņam gribētos man ko prasīt? - Sems vaicāja, paceldams cepuri no grīdas un bez steigas palūkodamies visapkārt.

- Pateicos, mister Veller, es ne, - smiedamies teica seržants Snabins.

- Jūs varat iet, ser, - seržants Bazfazs sacīja, nepacietīgi mādams ar roku.

Sems izgāja no ložas, nodarījis misteriem Dodsonam un Fogam tik daudz ļauna, cik varējis, un pastāstījis par misteru Pikviku tik maz, cik iespējams, un tieši tas jau arī visu laiku bija viņa nolūks.

- Ja tas varētu aiztaupīt citu liecinieku nopratināšanu, - seržants Snabins teica, - man, milord, nav nekas pretī paskaidrot, ka misters Pikviks visas veikalu darīšanas izbeidzis un ir džentlmenis ar ievērojami lielu un neatkarīgu īpašumu.

- Ļoti labi, - seržants Bazfazs sacīja, nolikdams abas vēstules. - Vairāk, milord, man nekā nevajag.

Tad seržants Snabins uzrunāja zvērinātos, aizstāvēdams apsūdzēto. Tā bija ļoti gara un ļoti izteiksmīga runa, kurā viņš ar vislielāko iespējamo daiļrunību aprakstīja mistera Pikvika izturēšanos un raksturu, bet, tā kā mūsu lasītāji šī džentlmeņa nopelnus un labās īpašības var novērtēt daudz labāk, nekā tas bija iespējams seržantam Snabinam, mēs nejūtamies aicināti plašāk pievērsties šī mācītā džentlmeņa novērojumiem. Viņš centās pierādīt, ka uzrādītās vēstules attiecoties tikai uz mistera Pikvika pusdienām vai arī uz sagaidīšanu dzīvoklī, viņam atgriežoties mājās no kādas ekskursijas laukos. Pietiks, ja vispārējos vārdos sakām, ka viņš mistera Pikvika labā darīja visu, ko varēja, un, kā no vecās parunas nemaldīgās autoritātes visiem zināms, vairāk par iespējamo izdarīt nevar.

Tiesnesis Steirlijs pēc sen nodibinātiem un visādā ziņā atzītiem paraugiem teica gala vārdu. Viņš nolasīja zvērinātajiem no savām piezīmēm to, ko tik īsā laikā paspēja atšifrēt, un pie reizes izsacīja īsus komentārus par liecinieku izteikumiem. Ja misis Bārdlai esot taisnība, tad pilnīgi skaidrs, ka misteram Pikvikam neesot taisnība, un, ja viņi domājot, ka misis Klapinsas liecībai varot ticēt, tad viņi tai ticēšot, un, ja domājot, ka nevarot, tad viņi neticēšot. Ja viņi esot pārliecināti, ka notikusi laulības solījuma laušana, viņi nospriedīšot, ka apsūdzētajam jāmaksā tik liela zaudējumu atlīdzība, cik liela, pēc viņu domām, pienāktos, bet, ja, no otras puses, viņiem liktos, ka nekāds solījums precēt vispār nav izteikts, viņi apsūdzētajam nepiespriedīšot maksāt nekādu zaudējumu atlīdzību. Tad zvērinātie devās uz savu istabu, lai lietu pārrunātu, un tiesnesis devās uz savu istabu, lai atspirdzinātos ar jēra kotleti un glāzi šerija.

Pagāja gaidu pilns stundas ceturksnis. Atgriezās zvērinātie, tika ataicināts tiesnesis. Misters Pikviks uzlika brilles un ar uztrauktu seju un strauji pukstošu sirdi skatījās uz vecāko.

- Džentlmeņi, - teica vīrs melnajā apģērbā, - Vai par spriedumu visi esat vienojušies?

- Esam, - vecākais atbildēja.

- Vai jūs, džentlmeņi, spriežat par labu sūdzētājai vai apsūdzētajam?

- Sūdzētājai.

- Cik liela zaudējumu atlīdzība, džentlmeņi?

- Septiņi simti piecdesmit mārciņas.

Misters Pikviks noņēma brilles, rūpīgi noslaucīja stiklus, ielika tās futrālī un futrāli kabatā. Tad viņš ļoti kārtīgi uzvilka savus cimdus un, vēl arvien nenovērsdams acis no vecākā, mehāniski sekoja misteram Perkeram un zilajai somai ārā no tiesas zāles.

Viņi apstājās kādā blakus istabā, kur Perkers samaksāja tiesas izdevumus.

Misteram Pikvikam piebiedrojās viņa draugi. Šeit viņi sastapa arī misterus Dodsonu un Fogu, kas berzēja rokas un visādā veidā izrādīja savu apmierinātību.

- Nu, džentlmeņi, - teica misters Pikviks.

- Nu, ser, - atbildēja Dodsons par sevi un partneri.

- Jūs iedomājaties, ka dabūsit atlīdzību, vai ne, džentlmeņi? - misters Pikviks sacīja.

Fogs teica, ka viņiem tas liekoties ļoti iespējami, bet Dodsons pasmaidīja un teica, ka viņi pamēģināšot.

- Jūs, misteri Dodson un Fog, varat mēģināt, mēģināt un atkal mēģināt, - sparīgi atsaucās misters Pikviks, - bet no manis jūs nedabūsit neviena fārtinga ne saviem izdevumiem, ne zaudējumu atlīdzībai, kaut arī man atlikušā dzīve būtu jāpavada parādnieku cietumā.

- Ha, ha! - Dodsons sacīja. - Līdz nākošajai sesijai jūs vēl pārdomāsit, mister Pikvik.

- He, he, he! To mēs drīz redzēsim, mister Pikvik, - Fogs ņirdza.

Aiz sašutuma palicis bez valodas, misters Pikviks ļāva, lai viņa draugi un advokāts viņu aizved līdz durvīm un tur palīdz iesēsties karietē, ko šim nolūkam bija sagādājis vienmēr modrais Sems Vellers.

Sems bija pacēlis kāpšļus un jau gribēja kāpt uz bukas, kad juta, ka kāds viegli pieskaras viņa plecam, un atskatījies ieraudzīja savā priekšā tēvu. Vecā džentlmeņa sejā bija skumju pilna, un viņš nopietni kratīja galvu, pārmetošā balsī teikdams:

- Es jau zināju, kas iznāks, ja šitā rīkojas. Ak Semmij, Semmij, kāpēc nebij alebi!

1 - Gildholla - Londonas Sitijas rātsnams. Tajā tika iztiesāta Pikvika prāva, jo Vispārējo Sūdzību tiesa Londonas Sitijas prāvās tika noturēta rātsnamā, nevis Vestminsteras ēkā, kur šis pats tiesas sastāvs iztiesāja Midlseksas grāfiste prāvas (Londona agrāk ietilpusi šajā grāfistē).

2 - Oktāvas sējums - tas ir, astotdaļloksnes apmērā.

3 - «Atklāja lietu» - juridisks termins, kuru Dikenss lieto vārdu spēles dēļ; tas apzīmē īsu lietas būtības izklāstu un izmeklēšanas materiālu pārskatīšanu. Lasītājs nodaļā par Bārdlas procesu pret Pikviku tūdaļ sastopas ar trim advokātu kategorijām. Lūk, mūsu priekšā jurists Perkers. Viņš aizved savu klientu Pikviku pie otrā jurista - pazīstama advokāta, karaliskā juriskonsulta (seržanta). Šis jurists pirmajam jautā: «Kas vēl piedalās prāvā?» Perkers aizsūta pēc šī trešā jurista. Pienāk tiesas diena. Pirmais jurists tiesas zālē klusē, trešais jurists nopratina lieciniekus, ar runu tiesā uzstājas vienīgi otrais jurists. Pirmajam un trešajam juristam prāvā noteikti jāpiedalās: pirmais strādā patstāvīgi, trešais - tikai kopā ar seržantu. Tomēr ne otrajam, ne trešajam juristam nav tiesību stāties tiešos sakaros ar klientu, viņi to dara tikai ar pirmā starpniecību, kuram ir ievērojami zemāka ranga par viņiem. Vēl agrāk (XXXI nodaļā) noskaidrojās, ka trešais jurists (Fankijs) esot juniors - t. i., «jaunākais» procesā, bet juniors nav pilntiesīgs baristers; viņš līdz tiesas sēdei vada visu lietas rakstisko sagatavošanu, kopā ar solisitoru sastāda ziņojumu tiesai un iebildumus pret pretējās puses ziņojumu, bet uzstāties tiesā viņam nav tiesību. Kāpēc tad Fankijs tomēr uzstājās, kaut arī tikai nopratinādams lieciniekus? Tāpēc, ka Fankijs īstenībā bija baristers, tikai klientu trūkuma dēļ uzņēmies juniora pienākumus, kaut gan stāvēja vienu pakāpi augstāk nekā juniors. Tiesas sēde, ko Dikenss satīriski attēlojis, dod lasītājam skaidru priekšstatu par to, kā organizēta angļu advokatūra un kādi šķēršļi jāsastop nabaga cilvēkam, kuram vajadzīga tiesas palīdzība savu tiesību aizstāvēšanai.

4 - Pie Gereveja. - Tā sauca kafejnīcu, ko dibinājis Tomass Gereveja XVII gadsimtā.

5 - Koka pazoles. - Tās apkala ar plānu dzelzs stīpiņu un piestiprināja pie apaviem ar siksniņu; pirms galošu parādīšanās tās aizstāja galošas.

6 - Gāzes mikroskops - projekciju aparāts, ko apgaismoja ar gāzes liesmu un kas deva uz ekrāna palielinātu priekšmeta attēlu. Šis aparāts tika plaši reklamēts un bija pat izstādīts demonstrēšanai Londonas Strendā «Praktisko zinātņu galerijā» (uz ekrāna, piemēram, demonstrēja blusas attēlu). Šā aparāta reklāmas bija šarlatāniskas - tās ziņoja fantastiskus datus, it kā priekšmeta attēlu varot palielināt miljonu reižu. Ar to arī izskaidrojama Sema piezīme par «īpaši spēcīgu gāzes mikroskopu, kas palielina divi miljoni reižu».

XXXV NODAĻA

kurā misters Pikviks doma, ka viņam labāk vajadzētu braukt uz Batu[1], un arī aizbrauc

- Bet tiešām, godājamo ser, - teica mazais Perkers, rītā pēc tiesas stāvēdams mistera Pikvika istabā, - tiešām, jūs taču nedomājat nopietni, - un tagad jādomā nopietni, dusmas atstājot pie malas, - ka jūs nemaksāsit šos izdevumus un zaudējumu atlīdzību?

- Ne puspensa, - stingri atteica misters Pikviks, - ne puspensa.

- «Urrā, lai dzīvo princepss!» - kā teica augļotājs, kad viņš negribē pagarināt vekseli, - piezīmēja misters Vellers, kas novāca brokasta traukus.

- Sem, - misters Pikviks sacīja, - esiet tik labs un ejiet lejā.

- Saprotu, ser, - misters Vellers atbildēja, un, paklausīdams mistera Pikvika delikātajam mājienam, Sems izgāja.

- Nē, Perker, - ļoti nopietni sacīja misters Pikviks, - mani draugi šeit centās mani atrunāt no šīs apņemšanās, bet bez sekmēm. Es dzīvošu tāpat kā agrāk, līdz pretējā puse iegūs pilnvaras izdot pret mani izpildrakstu, un, ja viņi būs tik zemiski, ka izlietos to, lai mani arestētu, es padošos ar mierīgu prātu un bez uztraukuma. Kad viņi var to izdarīt?

- Viņi, cienījamo ser, var iesniegt izpildrakstu, lai saņemtu zaudējumu atlīdzību un novērtētos izdevumus, nākošajā sesijā, - Perkers atbildēja. - Tieši pēc diviem mēnešiem, cienījamo ser.

- Labi, - misters Pikviks atteica. - Līdz tam laikam, mans draugs, es par šo lietu negribu vairs nekā dzirdēt. Un tagad, - misters Pikviks turpināja, uzlūkodams savus draugus ar labsirdīgu smaidu un acīm, kuru dzirkstību nekādas brilles nevarēja aizmiglot vai apslēpt, - vienīgais jautājums ir šāds: kurp mēs tālāk dosimies?

Misteru Tapmenu un misteru Snodgrasu bija pārāk aizgrābusi drauga varonība, tādēļ viņi nevarēja atbildēt. Misters Vinkls vēl nebija pietiekami atguvies no atmiņām par savu liecību tiesā, lai varētu kaut ko pateikt par jebkādu tematu, tādēļ misters Pikviks atbildi gaidīja veltīgi.

- Labi, - šis džentlmenis teica, - ja jūs atļaujat man izvēlēties mūsu ceļa mērķi, es saku - Bata. Es domāju, ka neviens no mums tur nekad nav bijis.

Neviens tur nebija bijis, un, tā kā šo priekšlikumu silti atbalstīja Perkers, kam šķita ļoti iespējams, ka misters Pikviks, redzējis mazliet pārmaiņu un mazliet izklaidējies, pārdomās savu lēmumu labāk un par parādnieku cietumu domās sliktāk, tad to vienbalsīgi pieņēma, un Semu tūliņ aizsūtīja uz «Baltā Zirga Pagrabu» pasūtīt piecas vietas karietē, kas izbrauks nākošajā rītā pusastoņos.

Vēl bija brīvas tieši divas vietas iekšpusē un tieši trīs ārpusē, tādēļ Sems Vellers tās visas pasūtīja un, ar biļešu kases klerku izmainījis dažas laipnības kādas alvas puskronas dēļ, ko viņam gribēja izdot atpakaļ, devās atkal uz «Džordžu un Vanagu», kur bija ļoti aizņemts līdz pat gulētiešanai, dodams uzvalkiem un veļai pēc iespējas mazāku apmēru un izlietodams savu mehāniķa ģenialitāti dažādu asprātīgu ierīču konstruēšanai, lai piestiprinātu vākus kastēm, kam nebija ne atslēgu, ne viru.

Nākošās dienas rīts bija ceļojumam ļoti nepiemērots - miglains, mitrs un lietains.

Kariešu zirgi, braucot pa pilsētu, tā garoja, ka ārpuses pasažierus nevarēja saskatīt.

Avīžu pārdevēji bija izmirkuši un oda pēc pelējuma; kad kariešu logos pabāza galvas apelsīnu pārdevēji, no viņu cepurēm tecēja ūdens un sagādāja atspirdzinošu dušu iekšpusē sēdošajiem. Ebreji, kas tirgojās ar piecdesmitasmeņu spalvu nazīšiem, izmisumā tos aizvāza ciet, un vīri, kas pārdeva kabatas grāmatiņas, tās arī sabāza pa kabatām. Pulksteņķēdes un maizes grauzdējamās dakšiņas piedāvāja par pazeminātām cenām, un penāļi un sūkļi bija pilnīgi neejoša prece.

Atstājis Semu Velleru pasargāt bagāžu no septiņiem vai astoņiem nesējiem, kas tai mežonīgi uzbruka, līdzko kariete apstājās, un pārliecinājies, ka viņi ieradušies apmēram divdesmit minūtes par agru, misters Pikviks ar saviem draugiem devās meklēt patvērumu ceļotāju istabā - pēdīgajā posta vietā.

Ceļotāju istaba «Baltā Zirga Pagrabā», protams, ir nemājīga, citādi jau tā nebūtu ceļotāju istaba. Tā ir istaba pa labo roku no ieejas, un tajā liekas kā iemaldījies kāds godkārīgs virtuves pavards kopā ar dumpīgu biguli, ogļu stangām un liekšķeri. Istaba ir sadalīta kabīnēs, lai ceļotāji sajustos kā ieslodzīti, un apgādāta ar pulksteni, spoguli un dzīvu apkalpotāju. Pēdējais atrodas istabas stūrī ierīkotajā būdā, kur tas mazgā glāzes.

Vienu no šīm kabīnēm tobrīd bija aizņēmis kāds gadus četrdesmit plecus vecs vīrs ar bargām acīm un kailu, spīdīgu galvas virsu, bet ar krietnu kvantumu melnu matu virs deniņiem un pakauša pusē un ar lielu, melnu vaigbārdu. Viņš bija ģērbies līdz zodam aizpogātos brūnos svārkos, un uz sēdekļa tam blakus gulēja liela roņādas ceļojumu cepure, mētelis un apmetnis. Kad. ienāca misters Pikviks, viņš nikni un valdonīgi pacēla acis no brokastgalda un izskatījās ļoti cienīgs. Pēc patikas nopētījis šo džentlmeni un viņa pavadoņus, tas sāka dungot kādu motīvu tā, it kā gribēdams pateikt, ka šim bijušas aizdomas, ka šo grib apcelt, bet ka no tā nekas neiznākšot.

- Apkalpotāj! - teica džentlmenis ar vaigbārdu.

- Ser? - atbildēja kāds vīrs ar netīru seju un tādu pašu dvieli, iznirdams no augstāk minētās būdas.

- Vēl grauzdētu maizi!

- Jā, ser.

- Ar sviestu, ievērojiet! - nikni teica džentlmenis.

- Tūlīt, ser, - atbildēja apkalpotājs.

Džentlmenis ar vaigbārdu atkal sāka dungot un, gaidīdams grauzdēto maizi, piegāja pie uguns, paņēma svārku stērbeles padusēs, skatījās uz saviem zābakiem un domāja.

- Es gribētu zināt, kur šī kariete Batā apstājas? - misters Pikviks klusi teica misteram Vinklam.

- Hm-ē, ko? - svešais atsaucās.

- Es, ser, runāju ar savu draugu, - atbildēja misters Pikviks, vienmēr gatavs sākt sarunu. - Es gribēju zināt, pie kādas viesnīcas šī kariete Batā apstājas. Varbūt jūs man to varat pasacīt?

- Vai jūs braucat uz Batu? - svešais vaicāja.

- Braucu, ser, - misters Pikviks atbildēja.

- Un tie pārējie džentlmeņi?

- Tie arī brauc, - misters Pikviks paskaidroja.

- Taču ne iekšpusē? Lai mani velns parauj, ja jūs braucat iekšpusē, - svešais sacīja.

- Visi ne, - misters Pikviks aizrādīja.

- Ak visi ne? - svešais izteiksmīgi sacīja. - Es esmu pasūtījis divas vietas. Ja viņi mēģinās sabāzt sešus cilvēkus tādā elles kārbā, kur vietas tikai četriem, es ņemšu pasta karieti un iesniegšu sūdzību. Es esmu par braucienu samaksājis. Nekas neiznāks, es, jau biļetes ņemdams, klerkam teicu, ka nekas neiznāks. Es zinu, ka tādas lietas ir darītas. Es zinu, ka tādas lietas dara katru dienu, bet ar mani to nekad nav izdarījuši un nekad neizdarīs. Tie, kas mani pazīst, to labi zina, sasper jods!

Tad niknais džentlmenis spēcīgi pazvanīja un pateica apkalpotājam, lai tas pēc piecām sekundēm atnesot grauzdēto maizi, citādi viņš kaut ko piedzīvošot.

- Manu labo ser, - misters Pikviks ieminējās, - atļaujiet man piezīmēt, ka šis uztraukums ir pilnīgi lieks. Es esmu paņēmis tikai divas vietas iekšpusē.

- Man prieks to dzirdēt, - niknais vīrs attrauca. - Es atsaucu savus izteicienus.

Lūdzu mani atvainot! Šeit ir mana karte. Būsim pazīstami.

- Ar lielāko prieku, ser, - misters Pikviks atbildēja. - Mēs būsim ceļa biedri, un es ceru, ka mums vienam otra sabiedrība būs patīkama.

- Es ceru, ka tā būs, - niknais džentlmenis atteica. - Es zinu, ka tā būs. Man patīk jūsu sejas, tās mani iepriecina. Džentlmeņi, jūsu rokas un vārdus. Būsim pazīstami!

Šai draudzīgajai runai, protams, sekoja draudzīga apsveicināšanās, un niknais džentlmenis tādos pašos īsos, aprautos un saraustītos teikumos nekavējoties sāka draugus informēt, ka viņa vārds esot Daulers, ka viņš braucot uz Batu izklaidēties, ka agrāk viņš bijis armijā, ka tagad nodarbojoties ar veikaliem kā džentlmenis, ka viņš pārtiekot no šiem ienākumiem un ka persona, kurai viņš paņēmis otru vietu, esot ne vairāk, ne mazāk kā misis Daulere, viņa sieva.

- Viņa ir jauka sieviete, - misters Daulers apliecināja. - Es ar viņu lepojos. Man ir iemesls.

- Es ceru, ka man būs tas prieks spriest par to, - misters Pikviks smaidīdams ieteicās.

- Tas jums būs, - Daulers atbildēja. - Viņa ar jums iepazīsies. Viņa pratīs jūs novērtēt. Es viņu bildināju neparastos apstākļos. Es viņu ieguvu ar pārsteidzīgu zvērestu. Tā. Es viņu ieraudzīju; es viņu iemīlēju; es viņu bildināju; viņa man atteica.

«Jūs mīlat kādu citu?» - «Nelieciet man sarkt.» - «Es viņu pazīstu?» - «Jā.» - «Ļoti labi, ja viņš paliks šeit, es viņam novilkšu ādu.»

- Lai dievs pasarg! - neviļus iesaucās misters Pikviks.

- Vai tad jūs novilkāt ādu tam džentlmenim? - jautāja misters Vinkls gluži nobālējis.

- Es viņam uzrakstīju vēstuli. Es teicu, ka tas būs ļoti sāpīgi. Un tā tas arī ir.

- Protams, - misters Vinkls piebilda.

- Es teicu, ka esmu devis džentlmeņa vārdu viņu nodīrāt. Mana reputācija bija uz spēles. Man nebija citas izejas. Kā virsniekam viņa majestātes dienestā man tas bija jādara. Es nožēloju, ka tas ir nepieciešami, bet to izdarīt bija mans pienākums. Viņu varēja pārliecināt. Viņš saprata, ka karadienesta noteikumiem nevar pretoties. Viņš aizbēga. Es meiteni apprecēju. Tur ir kariete. Tā ir viņas galva.

Beidzat šo stāstījumu, misters Daulers norādīja uz karieti, ko nupat piebrauca; pa tās atvērto logu skatījās kāda diezgan glīta sejiņa spilgti zilā cepurē, ar acīm kaut ko meklēdama pūlī, kas stāvēja uz ielas, droši vien šo pašu karstasinīgo vīru. Misters Daulers samaksāja rēķinu un ar savu ceļojuma cepuri, mēteli un apmetni izsteidzās ārā. Misters Pikviks un viņa draugi sekoja, lai ieņemtu savas vietas.

Misters Tapmens un misters Snodgrass bija nosēdušies uz karietes jumta aizmugurē, misters Vinkls bija iekāpis iekšā, un misters Pikviks gatavojās viņam sekot, kad Sems Vellers piegāja pie sava kunga un, ļoti noslēpumaini čukstēdams ausī, lūdza to uzklausīt.

- Labi, Sem, - teica misters Pikviks, - kas tad ir?

- Te, ser, notiekas kauč kas savāds, - Sems atbildēja.

- Kas? - misters Pikviks jautāja.

- Re, kas, ser, - Sems atteica. - Es ļoti baidās, ser, ka šitās karietes īpašnieks grib ar mums izspēlēt kādu bezkaunīgu joku.

- Kā tā, Sem? - misters Pikviks brīnījās. - Vai mūsu vārdi nav ievesti pasažieru sarakstā?

- Vārdi, ser, ir ne tikai pasažieru sarakstā vien, - Sems atbildēja, - bet vienu no tiem viņi ir uzkrāsojši pat uz karietes durvīm.

Runādams Sems norādīja uz to karietes durvju daļu, kur parasti redzams īpašnieka vārds, un tiešām - ar krietni lieliem, zeltītiem burtiem tur bija rakstīts maģiskais vārds

«Pikviks»!

- Ak debess! - izsaucās misters Pikviks, gluži satricināts par šo sagadīšanos. - Cik tas ir neparasti!

- Jā, bet tas vēl nav viss, - Sems trieca tālāk, atkal pievērsdams sava kunga uzmanību karietes durvīm. - Viņiem nepietiek ar to, ka viņi uzrakstījši «Pikviks», viņi priekšā vēl pieliek «Mozess». Es sak, tas nozīmē pārestībai pielikt vēl apvainojumu, kā teica papagails, kad viņu ne tikai aizveda no dzimtenes, bet pēc tam vēl lika runāt angļu mēlē.

- Protams, Sem, tas ir diezgan neparasti, - misters Pikviks teica,- bet, ja mēs te stāvēsim un runāsim, mēs pazaudēsim savas vietas.

- Kā, ser, vai ta tur nekas nav darāms? - iesaucās Sems, gandrīz šausmu pārņemts par to aukstasinību, ar kādu misters Pikviks gatavojās kāpt karietē.

- Darāms! - misters Pikviks atteica. - Kas gan būtu jādara?

- Vai ta par tādu vaļību nevienu nevajgas iekaustīt? - atsaucās misters Vellers, kas bija sagaidījis, ka viņam vismaz uzdos tūliņ izaicināt konduktoru un kučieri uz dūru cīņu.

- Protams, ne, - steidzīgi atbildēja misters Pikviks, - nekādā ziņā ne. Sēdieties tūliņ savā vietā!

- Es ļoti baidās, - novērsdamies Sems nomurmināja pie sevis, - ka ar kungu ir notics kas nelāgs, jo citāžiņ viņš šito te tik mierīgi nepaciestu. Cerams, ka šitā tiesāšanās nav salauzuse viņa garu, bet izskatās gan slikti, ļoti slikti.

Misters Vellers domīgi pakratīja galvu; lai ilustrētu to, cik ļoti viņš šo gadījumu ņēma pie sirds, ir vērts atzīmēt, ka viņš neteica vairs neviena vārda, līdz kariete sasniedza Kensingtonas aizkārtni. Nav zināms neviens cits gadījums, kad viņš tik ilgu laiku būtu klusējis.

Ceļojuma laikā nenotika nekas tāds, ko būtu vērts speciāli atzīmēt. Misters Daulers atstāstīja dažādus notikumus, kas visi ilustrēja viņa personisko drošsirdību un bezbailību, un vienmēr atsaucās uz misis Dauleri, kas stāstīto varēja apstiprināt. Misis Daulere katru reizi piemetināja kādu ievērojamu faktu vai apstākli, ko misters Daulers bija piemirsis vai varbūt kautrīgi noklusējis, jo šiem pielikumiem ikreiz bija jāpierāda, ka misters Daulers ir vēl daudz lieliskāks vīrs, nekā pats sevi attēlo. Misters Pikviks un misters Vinkls klausījās ar dziļu apbrīnu un starpbrīžos sarunājās ar misis Dauleri, kas bija ļoti patīkama un valdzinoša persona. Tā mistera Daulera stāsti un misis Dauleres pievilcība, un mistera Pikvika labsirdība, un mistera Vinkla māka klausīties panāca to, ka iekšpusē sēdošie pasažieri visu ceļu ļoti patīkami pavadīja laiku.

Ārpuses pasažieri izturējās tā, kā vienmēr izturas ārpuses pasažieri. Viņi bija ļoti jautri un runīgi katra posma sākumā, ļoti drūmi un miegaini vidū un atkal ļoti moži un dzīvi, tuvojoties beigām. Tur bija kāds jauns, gumijas mētelī ģērbies džentlmenis, kas visu dienu smēķēja cigārus, un kāds cits jauns džentlmenis, ģērbies mēteļa parodijā, - tas daudzus cigārus gan aizdedzināja, bet, jau pēc otrā dūma ievilkšanas, acīm redzot, juzdamies nelabi, aizsvieda projām, kad domāja, ka neviens uz to neskatās. Uz bukas sēdēja trešais jaunais cilvēks, kas gribēja iepazīties ar lopkopību, un aizmugurē kāds vecs, kas labi pazina lauksaimniecību. Pastāvīgi mainījās kristāmie vārdi darba blūzēm un baltiem svārkiem, ko kučieris aicināja kāpt augšā pavizināties un kas pazina katru zirgu un zirgu puisi uz ceļa un tam blakus. Pusdienas par puskronu uz cilvēku būtu bijušas lētas, ja vien mērens skaits ēdēju tās īsajā apstājas laikā būtu varējuši apēst. Un septiņos vakarā misters Pikviks un viņa draugi, un misters Daulers, un viņa sieva devās katrs uz savām telpām «Baltā Brieža» viesnīcā pretī lielajai Batas minerālūdens iestādei, kuras, apkalpotājus viņu uzvalku dēļ varētu noturēt par Vestminsteras skolas skolēniem, ja viņi šo ilūziju neizgaisinājuši ar to, ka uzvedās daudz labāk.

Nākošajā rītā, tikko bija novākts brokastu galds, kāds apkalpotājs ienesa mistera Daulera vizītkarti līdz ar lūgumu atļaut viņus iepazīstināt ar kādu draugu. Vizītkartei tūlīt sekoja tās nosūtītājs pats, ievezdams arī savu draugu.

Šis draugs bija pievilcīgs jauns cilvēks, nedaudz vairāk kā piecdesmit gadus vecs, ģērbies ļoti spilgtos, zilos svārkos ar žilbinošām pogām, melnās biksēs un ārkārtīgi spožos zābakos no vissmalkākās ādas. Viņam pie kakla īsā, platā, melnā lentā karājās zelta lornete; kreisajā rokā viņš nevērīgi turēja zelta tabakas dozi, viņa pirkstos vizuļoja neskaitāmi zelta gredzeni un krekla kruzuļos mirdzēja liela, zeltā ietverta dimanta adata. Viņam bija zelta pulkstenis un zelta pulksteņķēde ar lieliem zelta brelokiem, un viņš nēsāja lokanu melnkoka spieķīti[2] ar smagu zelta rokturi. Viņa veļa bija pati baltākā, smalkākā un stīvākā; viņa parūka pati spīdīgākā, melnākā un sprogainākā. Viņa šņaucamā tabaka saucās «Prinča maisījums», viņa smaržas - Bouquet du roi[3]. Viņa seja bija savilkta mūžīgā smaidā, un viņa zobi bija tik lieliskā kārtībā, ka nelielā attālumā grūti bija atšķirt īstos no mākslīgajiem.

- Mister Pikvik, - Daulers teica, - mans draugs Endželo Sairess Bentems, eskvairs, ceremonijmeistars Bentems; misters Pikviks. Esiet pazīstami.

- Apsveicu ar ierašanos Ba-atā, ser. Tas tiešām ir ieguvums. Sirsnīgi apsveicu ar ierašanos Ba-atā, ser. Jau sen - ļoti sen, mister Pikvik, jūs neesat dzēris šos ūdeņus. Tā šķiet vesela mūžība, mister Pikvik. Ievē-ērojami!

Tā runādams, Endželo Sairess Bentems, eskvairs, ceremonijmeistars, saņēma mistera Pikvika roku un, visu laiku to turēdams savējā, plecus uzrāvis, nepārtraukti klanījās, it kā nevarētu saņemties un palaist to atkal vaļā.

- Es tiešām ļoti sen neesmu dzēris šos ūdeņus, - misters Pikviks atbildēja, - jo, cik varu atcerēties, es nekad agrāk šeit neesmu bijis.

- Nekad neesat bijis Ba-atā, mister Pikvik! - izsaucās lielais meistars, pārsteigumā atlaizdams roku. - Nekad neesat bijis Ba-atā! He, he! Mister Pikvik, jūs esat jokupēteris. Nav slikti, nav slikti. Labi, labi. He, he, he! Ievē-ērojami!

- Man, pašam sev par kaunu, jāatzīstas, ka es runāju pilnīgi nopietni, - misters Pikviks atbildēja. - Es tiešām nekad agrāk šeit neesmu bijis.

- O, es saprotu, - lielais meistars izsaucās, izskatīdamies ļoti apmierināts. - Jā, jā...blabi, labi... arvien labāk. Jūs esat tas džentlmenis, par ko mēs esam dzirdējuši. Jā, mēs jūs pazīstam, mister Pikvik, mēs jūs pazīstam.

«Šo nolādēto avīžu tiesu ziņojumi!» misters Pikviks nodomāja. «Viņi jau visu par mani uzzinājuši.»

- Jūs esat tas džentlmenis, kurš dzīvo Klephemgrīnā[4], - Bentems turpināja, - kurš, pēc portvīna lietošanas neuzmanīgā kārtā saaukstējies, nevarēja vairs pakustināt ne kājas, ne rokas, kuru aso sāpju dēļ nevarēja pārvietot un kurš lika iepildīt pudelēs simts un trīs grādus karstu ūdeni no «Karaļa peldes» un aizsūtīt veselu vezumu uz viņa guļamistabu pilsētā, kur viņš izpeldējās, izšķaudījās un tai pašā dienā atveseļojās.

Ļoti ievē-ērojami!

Misters Pikviks pateicās par komplimentu, ko saturēja šis pieņēmums, tomēr bija tik pašaizliedzīgs, ka noliedza to, un, izmantodams apstākli, ka ceremonijmeistars uz mirkli apklusa, lūdza to iepazīties ar viņa draugiem - misteru Tapmenu, misteru Vinklu un misteru Snodgrasu. Šī iepazīšanās, protams, pildīja ceremonijmeistaru ar prieku un lepnumu.

- Bentem, - misters Daulers teica, - misters Pikviks un viņa draugi šeit ir svešinieki. Viņiem jāieraksta savi vārdi. Kur ir grāmata?

- Ba-atas ievērojamo apmeklētāju saraksts šodien pulksten divos būs Minerālūdeņu iestādē, - ceremonijmeistars atbildēja. - Vai jūs nepavadītu mūsu draugus uz šo lielisko celtni un nedotu man iespēju iegūt viņu autogrāfus?

- Es to izdarīšu, - Daulers atbildēja. - Šis apmeklējums ieildzis. Laiks iet. Es būšu šeit atkal pēc stundas. Iesim!

- Šovakar ir balles vakars, - ceremonijmeistars teica, pieceldamies uz iešanu un atkal saņemdams mistera Pikvika roku. - Balles vakari Ba-atā ir mirkļi, kas nozagti paradīzei. Tos dara apburošus mūzika, skaistums, elegance, mode, etiķete un - jo sevišķi tas, ka tajos nepiedalās neviens tirgotājs, kuriem ar paradīzi nevar būt nekāda sakara un kuriem Gildhollā ik pēc divām nedēļām notiek pašiem savas sanāksmes, kas ir, lai neteiktu par daudz, ievērojamas. Sveiki, sveiki!

Un, visu ceļu lejup pa kāpnēm apliecinādams, ka viņš esot ārkārtīgi apmierināts un ārkārtīgi iepriecināts, un ārkārtīgi aizgrābts, un ārkārtīgi glaimots, Endželo Sairess Bentems, eskvairs, ceremonijmeistars, iekāpa ļoti elegantā ekipāžā, kas gaidīja pie durvīm, un aizrībināja.

Noteiktajā stundā misters Pikviks un viņa draugi Daulera pavadībā devās uz sapulču telpām un ierakstīja savus vārdus grāmatā - laipnības izpausme, par ko Endželo Bentems bija vēl vairāk aizgrābts nekā iepriekš. Visiem draugiem vajadzēja saņemt ielūgumus uz šī vakara balli, bet, tā kā tie vēl nebija gatavi, misters Pikviks, par spīti visiem Endželo Bentema protestiem, apsolīja četros pēc pusdienas aizsūtīt pēc tiem Semu uz ceremonijmeistara namu Kvīnskvērā. Nedaudz pastaigājušies pa pilsētu un vienbalsīgi atzinuši, ka Parkstrīta ļoti atgādinot tās perpendikulārās ielas, ko cilvēki redz sapņos un pa kurām nekad nekur nevar aiziet, viņi atgriezās uz «Balto Briedi» un aizsūtīja Semu izpildīt uzdevumu, kādu tam bija nolēmis viņa kungs.

Sems Vellers ļoti nevērīgi un graciozi uzlika cepuri un, sabāzis rokas vestes kabatās, bez kādas steigas devās uz Kvīnskvēru, pa ceļam svilpodams dažas no pašreiz iecienītākajām melodijām pilnīgi jaunā aranžējumā, kāds paredzēts cēlajiem instrumentiem - mutes harmonikām un leijerkastei. Ieradies Kvīnskvērā pie numura, kas viņam bija norādīts, viņš beidza svilpot un braši pieklauvēja. Nekavējoties iznāca simetriski noaudzis sulainis greznā livrejā un pūderētu galvu.

- Vai šite, veco zēn, dzīvo misters Bentems? - apjautājās Sems Vellers, ko ne mazākā mērā neapmulsināja žilbinošais mirdzums, ko izstaroja sulainis ar pūderēto galvu un grezno livreju.

- Kāpēc, jauno cilvēk? - augstprātīgi jautāja sulainis ar pūderēto galvu.

- Tāpēc, ka, ja tas tā ir, jums jāiet iekšā ar šiten to karti un jāsaka, ka misters Vellers gaida. Vai jūs to izdarīs, sešpēdīgais? - Sems atteica.

To sacījis, viņš ļoti aukstasinīgi iegāja vestibilā un apsēdās.

Sulainis ar pūderēto galvu ļoti skaļi aizsita durvis un lielmanīgi nolūkojās uz Semu, bet Sems neievēroja ne durvju aizciršanu, ne lielmanīgo skatienu. Viņš kritiski, bet, kā likās, atzinīgi aplūkoja lietussargu statīvu no mahagonija.

Bija redzams, ka saimnieka izturēšanās, kad tas saņēma vizītkarti, bija noskaņojusi sulaini ar pūderēto galvu Semam labvēlīgi, jo, kad viņš, to nodevis, atnāca atpakaļ, viņš draudzīgi smaidīja un teica, ka atbilde tūliņ būšot gatava.

- Labi, - Seims teica. - Pasakiet vecajam džentelmeņam, lai nemaz nesviedrējas.

Nav ko steigties, sešpēdīgais. Pusdienas es jau ir paēds.

- Jūs, ser, agri pusdienojat, - sulainis ar pūderēto galvu sacīja.

- Man domāt, ka tad labāk garšo vakariņas, - Sems atbildēja.

- Vai jūs, ser, jau ilgi esat Batā? - sulainis ar pūderēto galvu jautāja. - Man nav bijis tas prieks dzirdēt par jums agrāk.

- Sevišķi pārsteidzošu zenzāciju es vēl nav šite izsaucs, - Sems atbildēja, - jo es un pārējie elegantie kungi ieradāmies tikai vakar.

- Jauka vieta, ser, - sulainis ar pūderēto galvu sacīja.

- Tā liekas, - Sems piebilda.

- Patīkama sabiedrība, ser, - sulainis ar pūderēto galvu turpināja. - Ļoti labi apkalpotāji, ser.

- Jādomā gan, - Sems atteica. - Laipni un vienkārši zēni, kas nevienam nekā nesaka.

- O, tas, ser, tiešām tiesa, - teica sulainis ar pūderēto galvu, acīm redzot, uzskatīdams Seima piezīmi par augstu uzslavu. - Tas tiešām tiesa. Vai jūs kaut ko tādu arī lietojat, ser? - lielais sulainis jautāja, izvilkdams mazu tabakas dozīti ar lapsas galvu uz vāka.

- Bez šķavāšanās es to nevar izdarīt, - Sems atbildēja.

- Jā, ser, es piekrītu, ka tas ir grūti, - staltais sulainis teica. - Pie tā, ser, var pieradināties pamazām. Vislabāk vingrināties ar kafiju. Es ilgu laiku nēsāju klāt kafiju. Tā, ser, izskatās ļoti līdzīga rapē[5].

Šai brīdī skarbs zvans sulainim ar pūderēto galvu atgādināja apkaunojošo nepieciešamību bāzt lapsas galvu kabatā un ar pazemīgu seju steigties uz mistera Bentema «kabinetu». Starp citu, mēs nezinām gandrīz nevienu cilvēku, kam nebūtu kāda maza dibenistabiņa, ko viņš katrā ziņā sauc par kabinetu, kaut arī pats ne raksta, ne lasa!

- Šeit ir atbilde, ser, - sulainis ar pūderēto galvu teica. - Es bīstos, ka jums tā liksies apgrūtinoši liela.

- Nav i ko runāt, - Sems atteica, paņemdams mazo aploksnīti. - Ir tomēr iespējams, ka mani vājie spēciņi to panesīs.

- Es ceru, ka mēs atkal satiksimies, ser, - teica sulainis ar pūderēto galvu, berzēdams rokas un pavadīdams Semu līdz slieksnim.

- Jūs, ser, ir ļoti laipnīgs, - Sems atbildēja, - bet esiet tak tik labiņš un nepiepūlas pāri spēkiem. Apdomājt, ko jūs ir parādā sabiedrībai, un nenodariet sev ļaunu ar pārmērīgu darbu. Savu līdzcilvēku dēļ izturieties cik rāmi vien var, padomājt, kāds tas būtu zaudējums, ja jums kas lēktos.

Ar šiem patētiskajiem vārdiem Sems Vellers atvadījās.

- Tas gan ir dīvains jauns cilvēks, - sulainis ar pūderēto galvu teica, noskatīdamies misteram Velleram pakaļ, un viņa seja skaidri rādīja, ka viņš nezina, ko par to domāt.

Sems neteica nekā. Viņš pamirkšķināja aci, pakratīja galvu, pasmaidīja, atkal pamirkšķināja un ar seju, kas rādīja, ka viņš par kaut ko ļoti uzjautrināts, priecīgs aizgāja.

Tajā vakarā tieši divdesmit minūtes pirms astoņiem Endželo Sairess Bentems, eskvairs, ceremonijmeistars, izkāpa no savas karietes pie sapulču telpu durvīm. Viņam bija tā pati parūka, tie paši zobi, tā pati lornete, tas pats pulkstenis un breloki, tie paši gredzeni, tā pati krekla adata un tas pats spieķis. Vienīgās redzamās pārmaiņas apģērbā bija tās, ka viņš bija uzvilcis vēl spilgtāk zilus svārkus ar balta zīda oderi, melnas, cieši pieguļošas bikses, melnas zīda zeķes, balles kurpes un baltu vesti un, ja tas ir iespējams, bija vēl mazliet vairāk sasmaržojies.

Tā ģērbies, ceremonijmeistars, ļoti apzinīgi izpildīdams sava ārkārtīgi svarīgā amata svarīgos pienākumus, ieņēma vietu zālē, lai sagaidītu viesus.

Tā kā Bata bija pilna iebraucēju, viesi un sešpensi tējai nāca straumēm. Balles zālē, garajā kāršu istabā, astoņstūrainajā kāršu istabā, kāpņu telpās un gaiteņos valdīja tiešām apdullinoša daudzu balsu dūkoņa un daudzu soļu troksnis. Vakartērpi švīkstēja, spalvas plīvoja, ugunis mirdzēja, un dārgakmeņi laistījās. Skanēja mūzika - ne kadriļas orķestra mūzika, jo tas vēl nebija iesācis, bet vieglu, sīku solīšu mūzika un šad tad dzidri, jautri smiekli, klusi un maigi, sevišķi patīkami sievietes balss izpildījumā, - tiklab Batā, kā visur citur. Mirdzošas acis, ko bija iedegušas priecīgas gaidas, staroja no visām pusēm, un, kur vien skaties, caur pūli graciozi slīdēja kāds apburošs stāvs, un, tikko tas pazuda, to aizstāja kāds cits, tikpat izsmalcināts un pievilcīgs.

Tējas zālē un ap kāršu galdiem bija sasēdies liels skaits jocīgu, vecu lēdiju un vārgulīgu, vecu džentlmeņu, kuri pārsprieda visas jaunākās tenkas un skandālus ar acīm redzamu patiku un baudu, kas skaidri norādīja, cik lielu prieku viņiem sagādāja šī nodarbība. Šīm grupām bija piebiedrojušās trīs vai četras mammas, kas meklēja meitām līgavaiņus. Likās, ka viņas būtu pilnīgi iegrimušas sarunā, kurā ņēma dalību, bet nepiemirsa laiku pa laikam iesāņus bažīgi palūkoties uz meitām, kas, atcerēdamās mammu dotos norādījumus - izmantot savu laiku, cik iespējams, labāk, bija jau iesākušas flirtēšanas priekšdarbus: viņas tīšām pazaudēja šalles, uzvilka cimdus, nolika tasītes un tā tālāk - liekas, ka tie visi ir sīkumi, bet piedzīvojušas un iepratušās personas ar tiem var panākt pārsteidzoši daudz.

Pie durvīm un attālākos kaktos dažādās grupās slaistījās muļķīgi jaunekļi, izrādīdami ākstību un nelādzību visādos veidos, uzjautrinādami visus tuvumā esošos saprātīgos cilvēkus ar savu stulbumu un iedomību, paši apmierināti domādami, ka visi viņus apbrīno, - gudra un žēlsirdīga ir šī dabas dāvana, par to neviens prātīgs cilvēks nestrīdēsies.

Un beidzot - uz dažiem aizmugures sēdekļiem visam vakaram jau bija aizņēmušas vietas dažādas neprecētas lēdijas, kuru ziedu laiki sen pagājuši. Viņas nedejoja tādēļ, ka nebija partneru, un nespēlēja kārtis tādēļ, lai viņas nenoturētu par neglābjamām vecmeitām, un tā nu viņām bija dota patīkamā iespēja tenkot par visiem, nepiesaistot sev pārējo viesu uzmanību. Vārdu sakot, viņas varēja tenkot tiešām par visiem, tādēļ ka šeit bija ieradušies visi. Aina bija līksma, mirdzoša un krāšņa - grezni ģērbušies cilvēki, skaisti spoguļi, nospodrinātas grīdas, ziedu vijas un vaska sveces. Un visam pa vidu, klusā laipnībā slīdot no vienas vietas uz otru, padevīgi paklanīdamies pret vienu grupu, familiāri pamādams otrai un, patīkami uzsmaidīdams visiem, rosījās uzpostais Endželo Sairess Bentems, eskvairs, ceremonijmeistars.

- Ieejiet tējas zālē! Izņemiet sešpensu! Viņi ielej karstu ūdeni un sauc to par tēju.

Dzeriet! - misters Daulers skaļā balsī deva norādījumus misteram Pikvikam, kas ar misis Dauleri zem rokas gāja savu draugu priekšgalā.

Misters Pikviks iegāja tējas zālē, un misters Bentems, viņu ieraudzījis, izurbās caur pūli kā korķu viļķis un aizgrābts viņu apsveica.

- Cienījamo ser, es jūtos augsti pagodināts. Ba-ata ir aplaimota. Misis Daulere, jūs greznojat šīs telpas. Apsveicu jūs - kas par spalvām! Ievē-ērojami!

- Vai te kāds ir arī? - aizdomīgi jautāja Daulers.

- Kāds! Ba-atas izlase. Mister Pikvik, vai jūs redzat to lēdiju ar gaza turbānu?

- To resno, veco lēdiju? - nevainīgi atjautāja misters Pikviks.

- Cst, cienījamo ser, Ba-atā neviens nav ne resns, ne vecs. Tā ir atraitnēs palikusī lēdija Snafenafa.

- Vai tiešām? - misters Pikviks teica.

- Viņa pati, varat man ticēt, - ceremonijmeistars apliecināja. - Cst, pienāciet mazliet tuvāk, mister Pikvik! Vai jūs redzat to lieliski ģērbto jauno cilvēku, kas nāk šurp?

- To ar garajiem matiem un neparasti mazo pieri? - misters Pikviks taujāja.

- To pašu. Patlaban bagātākais jauneklis Ba-atā. Jaunais lords Mjūtenheds.

- Ko jūs sakāt! - misters Pikviks teica.

- Jā. Jūs, mister Pikvik, tūliņ dzirdēsit viņa balsi. Viņš ar mani runās. Otrais džentlmenis, kas kopā ar viņu, tas ar sarkano apakšvesti un tumšajām ūsām, ir augstcienījamais misters Kraštons, viņa sirdsdraugs. Kā jums klājas, milord?

- Ļoti kāsts, Bentem, - milords sacīja.

- Tiešām, milord, ir ļoti silts, - ceremonijmeistars atbildēja.

- Sasodīti, - piekrita augstcienījamais misters Kraštons.

- Vai jūs, Bentem, esat redzējis milorda pasta ratus? - augstcienījamais misters Kraštons jautāja pēc īsas pauzes, kurā jaunais lords Mjūtenheds bija mēģinājis ar skatienu apmulsināt misteru Pikviku un misters Kraštons pārdomājis, par kādu tematu milords vislabāk varētu runāt.

- Ak dievs, nē, - ceremonijmeistars atbildēja. - Pasta rati! Kāda lieliska ideja! Ievē-ērojami!

- Žēlīgās debesis! - milords teica. - Es domāju, ka katls il ledējis jaunos pasta latus. Tie il visglītākā, visskaistākā, visglatiodākā lietiņa ud liteņiem, kāda jebkad ledēta, - noklāsoti salkani, un dilgs klejumā klāsā.

- Ar īstu vēstuļu kastīti, un viss, kā nākas, - teica augstcienījamais misters Kraštons.

- Un plieksā mazs sēdeklis al delds maigām kucielim, - piemetināja milords. - Aizvakal no līta es blaucu uz Blistoli salkanos svālkos, un divi sulaiņi jāja cetultdaļjūdi man aid mugulas, un lai saspel mani pēlkons, ja cilvēki netlēja ālā no būdām un neaptulēja manu blaucienu un neplasīja, vai es mevedot pastu. Valeni, valeni!

Par šo anekdoti milords ļoti sirsnīgi nosmējās un klausītāji, protams, tāpat. Tad, paņēmis zem rokas padevīgo misteru Kraštonu, lords Mjūtenheds aizgāja.

- Milords ir patīkams jauneklis, - ceremonijmeistars piemetināja.

- Jādomā gan, - misters Pikviks sausi atbildēja.

Tā kā dejas jau bija sākušās, nepieciešamās iepazīstināšanas izdarītas un visi priekšdarbi nokārtoti, Endželo Bentems piebiedrojās misteram Pikvikam un ieveda viņu kāršu istabā.

Tieši tai brīdī, kad viņi ienāca, atraitnīgā lēdija Snafenafa un divas citas - pēc izskata ļoti vecas un arvien vistam nodevušās lēdijas grozījās ap kādu neaizņemtu kāršu galdu, un, tikko uzmetušas acis misteram Pikvikam, ko pavadīja Endželo Bentems, tās apmainījās savstarpējiem skatieniem, redzēdamas, ka viņš ir tieši tā persona, kuras tām pietrūka roberam.

- Manu dārgo Bentem, - glaimīgi teica atraitnīgā lēdija Snafenafa, - esiet tik labs un atrodiet mums kādu jauku cilvēku, lai šis galds būtu pilns.

Gadījās, ka tobrīd misters Pikviks skatījās uz citu pusi, tādēļ milēdija pameta ar galvu uz viņa pusi un izteiksmīgi savilka uzacis.

- Mans draugs misters Pikviks, milēdij, par to ļoti priecāsies. Esmu pārliecināts - viņš ievē-ērojami priecāsies, - ceremonijmeistars teica, saprazdams mājienu. - Misters Pikviks - lēdija Snafenafa, misis Vagsbija, pulkvediene, mis Bolo.

Misters Pikviks pret katru lēdiju paklanījās un, redzēdams, ka izvairīties nav iespējams, izmeta kārtis. Misters Pikviks un mis Bolo spēlēja pret lēdiju Snafenafu un pulkvedieni Vagsbiju.

Otrās partijas sākumā, tikko bija atklāts trumpis, istabā iesteidzās divas jaunas lēdijas un nostājās abās pusēs pulkvedienes Vagsbijas krēslam, kur tās pacietīgi gaidīja, kamēr spēle beidzās.

- Nu, Džeina, - pulkvediene Vagsbija teica, pievērsdamas vienai no meitenēm, - kas ir?

- Es, mamma, atnācu paprasīt, vai es drīkstētu dejot ar jaunāko misteru Krauliju? - glītākā un jaunākā no abām čukstēja.

- Ak dievs, Džeina, kā tu vispār vari par to domāt! - sašutusi atbildēja mamma. - Vai tu daudz reižu neesi dzirdējusi, ka viņa tēvam ir tikai astoņi simti gadā un pēc tēva nāves arī to vairs nebūs? Man kauns par tevi. Nekādā ziņā ne!

- Mamma, - čukstēja otra, kas bija daudz vecāka par māsu un izskatījās bezkrāsaina un mākslota, - ar mani iepazīstināja lordu Mjūtenhedu. Es teicu, mamma, ka, man šķiet, es vēl neesmu angažēta.

- Tu man esi mīļa meitiņa, - pulkvediene Vagsbija atbildēja, ar vēdekli pieskardamās meitas vaigam, - un uz tevi vienmēr var paļauties. Viņš, mana dārgā, ir neizmērojami bagāts. Lai dievs tevi svētī!

To sacīdama, pulkvediene Vagsbija ļoti mīļi noskūpstīja vecāko meitu un, brīdinoši savilkusi uzacis pret jaunāko, saka šķirot savas kārtis.

Nabaga misters Pikviks! Viņš nekad nebija spēlējis ar trim rūdītiem sieviešu dzimuma kāršu spēlmaņiem. Tās bija tik briesmīgi apķērīgas, ka viņu gluži nobiedēja.

Ja viņš izspēlēja nepareizu kārti, mis Bolo skatienos bija redzams vesels mazu dunču arsenāls; ja aizkavējās pārdomās, kura kārts būtu īstā, lēdija Snafenafa atzvēlās krēslā un ar nepacietības un nožēlas pilnu skatienu uzsmaidīja pulkvedienei Vagsbijai, bet pulkvediene Vagsbija paraustīja plecus un ieklepojās, ar to it kā sacīdama, ka šī šauboties, vai viņš vispār sākšot spēlēt. Pēc katras partijas mis Bolo ar drūmu seju un pārmetošu skatienu apjautājās, kāpēc misters Pikviks neesot otro reizi izspēlējis kāravu vai pirmo reizi kreicu, vai nokāvis pīķi, vai paņēmis ercenu, vai izspēlējis dūzi, vai piespēlējis kungam, vai kaut ko tamlīdzīgu; un, atbildot uz visiem šiem nopietnajiem apvainojumiem, misters Pikviks nekā nevarēja attaisnoties, jo bija jau visu spēles gaitu aizmirsis. Turklāt citi nāca un skatījās, un tas padarīja misteru Pikviku nervozu. Bez tam ļoti traucēja saruna netālu no galda starp Endželo Bentemu un divām mis Metinterām, kas, būdamas vecmeitas un diezgan īpatnējas, veltīja ceremonijmeistaram daudz uzmanības, cerēdamas, ka no viņa pa reizei var iznākt kavalieris. Visas šīs lietas kopā ar trokšņiem un pārtraukumiem, ko sacēla pastāvīgā staigāšana iekšā un ārā, bija iemesls tam, ka misters Pikviks spēlēja diezgan slikti; arī kārtis viņam nekrita, un, kad viņi desmit minūtes pēc vienpadsmitiem beidza, mis Bolo piecēlās no galda ļoti uztraukta un devas tieši uz mājām, sēdēdama nestuvēs un liedama asaru straumes.

Atkal piebiedrojies saviem draugiem, kas visi kā viens apgalvoja, ka jaukāku vakaru viņi laikam nekad neesot pavadījuši, misters Pikviks kopā ar viņiem devās uz «Balto Briedi» un, nomierinājis savas jūtas ar kaut ko karstu, likās gultā un gandrīz tūlīt aizmiga.

1 - Bata - iecienīta kūrvieta Anglijas rietumos ar dziedniecisku minerālūdeņu avotiem.

2 - Lokans melnkoka spieķītis - Dikenss kļūdījies, piedēvēdams melnkoka spieķim lokanību.

3 - Bouquet du roi (franc.) - karaliskā buķete.

4 - Klephemgrīna - Londonas dienvidrietumu nomale.

5 - Rapē - stipra franču šņaucamā tabaka.

XXXVI NODAĻA

kuras galvenais saturs ir leģendas par princi Bleidadu autentiska versija un ļoti neparasta nelaime, kas notika misteram Vinklam

Tā kā misters Pikviks domāja palikt Batā vismaz divus mēnešus, viņam likās ērtāk uz šādu laiku noīrēt sev un saviem draugiem privātu dzīvokli; un, tā kā bija izdevīgs gadījums par mērenu cenu noīrēt kāda Roijelkresentas nama augšējo stāvu, kas bija lielāks, nekā viņiem vajadzēja, misters un misis Dauleri piedāvājās aizņemt vienu guļamistabu un vienu viesistabu. Šo priekšlikumu tūliņ pieņēma, un pēc trim dienām visi bija novietojušies jaunajā mītnē, bet pēc tā misters Pikviks ar vislielāko cītību sāka dzert ūdeņus. Misters Pikviks tos dzēra sistemātiski. Viņš izdzēra ceturtdaļpintes pirms brokastīm un pastaigādamies uzkāpa kādā pakalnā, otru ceturtdaļpinti pēc brokastīm un pastaigādamies nokāpa no kāda pakalna, un pēc katras jaunas ceturtdaļpintes misters Pikviks ļoti svinīgos un pārliecinošos izteicienos pavēstīja, ka jūtoties daudz labāk. Viņa draugi par to bija ļoti iepriecināti, lai gan arī agrāk nebija manījuši, ka viņam kaut kas kaitētu.

Telpa, kurā dzer minerālūdeņus, ir plašs salons, ko grezno korintiešu kolonas, estrāde mūziķiem, Tompiona pulkstenis[1], Neša statuja[2] un kāds zeltīts uzraksts, ko vajadzētu ievērot visiem ūdeņu dzērējiem, jo tas visus aicina būt žēlsirdīgiem.

Tur ir liela bufete ar marmora vāzi, no kuras apkalpotājs smeļ ūdeni, un lielu skaitu dzeltenīgu glāžu, no kurām apmeklētāji to dzer, un ir ļoti pamācoši un patīkami vērot, cik neatlaidīgi un nopietni viņi to malko. Turpat netālu atrodas vannas, kurās daļa apmeklētāju mazgājas, un pēc tam spēlē orķestris, viņus par šo veikto darbu apsveikdams. Ir vēl otra telpa ūdens dzeršanai, kurā nespēcīgas lēdijas un džentlmeņus iestumj ar tik pārsteidzoši daudziem un dažādiem krēsliem un ratiņiem, ka katram piedzīvojumu meklētājam, kas tur ieiet ar parasto skaitu kāju pirkstu, draud gandrīz nenovēršamas briesmas iznākt ārā bez tiem. Ir vēl trešā telpa, kurā iet cilvēki, kas mīl mieru, jo tur ir mazāk trokšņa nekā abās pārējās. Pastaigājas milzīgs daudzums cilvēku ar kruķiem un bez tiem, ar spieķiem un bez spieķiem, un visur rit dzīvas un patīkamas sarunas.

Katru rītu kārtīgie ūdens dzērēji, to skaitā misters Pikviks, satikās ūdens dzeršanas telpā, iedzēra katrs savu ceturtdaļpinti un, lai uzlabotu veselību, pastaigājās.

Pēcpusdienas promenādē lords Mjūtenheds un augstcienījamais misters Kraštons, atraitnīgā lēdija Snafenafa, pulkvediene Vagsbija un visi ievērojamie cilvēki un rīta puses ūdens dzērēji sanāca lielā sapulcē. Pēc tam viņi devās pastaigāties kājām vai braukšus, vai stumjamos krēslos un atkal visi satikās. Tad džentlmeņi devās uz lasāmzālēm un tur sastapās atsevišķās grupās. Pēc tam viņi gāja mājās. Ja to vakaru bija teātris, viņi varbūt satikās teātrī; ja tovakar bija balle, viņi satikās balles zālē, un, ja nebija ne viena, ne otra, viņi satikās nākamajā dienā - ļoti patīkama dienas kārtība, tikai varbūt mazliet vienmuļa.

Misters Pikviks pēc kādas tādā kārtā pavadītās dienas, kad viņa draugi bija aizgājuši gulēt, sēdēja viens pats savā istabā un rakstīja piezīmes savā dienasgrāmatā.

Viņu iztraucēja viegla klauvēšana pie istabas durvīm.

- Lūdzu, piedodiet, ser, - teica saimniece misis Kredoka, ieskatīdamās istabā, - bet vai jums, ser, vēl kaut ko nevajadzēs?

- Nekā, kundze, - misters Pikviks atbildēja.

- Mana kalpone, ser, aizgājusi gulēt, - misis Kredoka turpināja, - un misters Daulers bija tik labs un pateica, ka viņš pasēdēšot nomodā, lai sagaidītu misis Dauleri, jo viesības laikam nevilkšoties pārāk ilgi. Tādēļ es domāju, ja jums, mister Pikvik, nekā vairāk nevajag, es iešu gulēt.

- Katrā ziņā, kundze, - misters Pikviks atbildēja.

- Novēlu jums labu nakti, ser, - misis Kredoka teica.

- Ar labu nakti, kundze! - misters Pikviks atsaucās.

Misis Kredoka aizvēra durvis, un misters Pikviks turpināja rakstīt.

Pēc pusstundas piezīmes bija pabeigtas. Misters Pikviks rūpīgi nosusināja pēdējo lappusi ar susināmo papīru, aizvēra grāmatu, noslaucīja spalvu pie svārku stērbeļu oderes un atvēra rakstāmgalda atvilktni, lai tur rūpīgi novietotu tintnīcu. Atvilktnē atradās dažas loksnes papīra, aprakstītas diezgan sīkā rokrakstā un tā salocītas, ka bija redzams virsraksts labi salasāmā apaļrakstā. No virsraksta redzēdams, ka tas nav privāts dokuments, bet, kā liekas, attiecas uz Batu un ir ļoti īss, misters Pikviks to atlocīja, sakārtoja sveci tā, lai tā labi degtu līdz lasīšanas beigām, un, pievilcis krēslu tuvāk kamīnam, sāka lasīt:

PATIESĀ LEĢENDA PAR PRINCI BLEIDADU

Pirms mazāk nekā divsimt gadiem vienā no šīs pilsētas publiskajām peldu iestādēm bija redzams uzraksts par godu tās varenajam dibinātājam - slavenajam princim Bleidadam. Šis uzraksts tagad ir izdzisis.

Daudzus gadu simteņus pirms tam no paaudzes paaudzē pārgāja veca leģenda, ka slavenais princis, atgriežoties no senajām Atēnām, kur viņš bija ievācis bagātīgu zināšanu ražu, saslimis ar spitālību, tādēļ vairījies no sava karaliskā tēva galma un ar bēdīgu prātu piebiedrojies zemkopjiem un cūkām. Ganāmpulkā (kā leģenda stāsta) bija kāda cūka ar nopietnu un svinīgu sejas izteiksmi, pret kuru princis izjuta draudzību, jo arī viņš pats bija gudrs. Tā bija cūka ar pārdomātu un nosvērtu izturēšanos - dzīvnieks, kas daudz pārāks par saviem biedriem; tās rukšķēšana bija briesmīga un kodiens ass. Jaunais princis, skatīdamies uz šīs majestātiskās cūkas seju, dziļi nopūtās: viņš domāja par savu karalisko tēvu, un viņa acis pildījās asarām.

Šai gudrajai cūkai patika peldēties treknos, šķidros dubļos. Ne vasarā, kā tagad dara parastas cūkas, lai atvēsinātos, un kā tās ir darījušas arī tajos tālajos laikos (kas pierāda, ka jau toreiz, lai gan nedroši, sākusi aust civilizācijas gaisma), - bet aukstajās ziemas dienās. Viņas sari bija vienmēr tik gludeni un āda tik tīra, ka princis nolēma izmēģināt to ūdeņu tīrīšanas spējas, kurus lietoja viņa draudzene. Viņš izmēģināja.

Zem melnajiem dubļiem burbuļoja Batas karstie avoti. Viņš mazgājās un tika izdziedināts. Aizsteidzies uz sava tēva galmu, viņš izsacīja tēvam savu dziļāko cieņu un, drīz vien atgriezies uz šejieni, nodibināja šo pilsētu un tās slavenās peldvietas.

Ar visu savas agrākās draudzības dedzību viņš meklēja cūku, bet - ak vai! - ūdeņi bija tai atnesuši nāvi. Neuzmanoties tā bija izpeldējusies pārāk karstā avotā, un šī dabas filozofa vairs nebija! Viņai sekoja Plīnijs, kas arī krita par upuri savām slāpēm pēc zināšanām. Tā bija leģenda. Tagad klausieties patiesību.

Pirms daudziem gadu simteņiem slavā un godībā valdīja slavenais un diženais Lads Hadibrass, Britānijas karalis. Viņš bija varens valdnieks. Zeme drebēja, viņam staigājot, - tik resns viņš bija. Viņa pavalstnieki sildījās gaismā, ko izstaroja viņa seja - tā bija tik kvēli sarkana. Tiešām, katra viņa auguma colla bija karaliska. Un viņā bija krietni daudz collu, jo, lai gan viņš nebija sevišķi garš, taču apmēros bija visai ievērojams, un collas, kas trūka garumam, pilnīgi atsvēra apkārtmērs. Ja kādu no jaunāko laiku deģenerētajiem valdniekiem kaut cik varētu ar viņu salīdzināt, tad, man šķiet, šis slavenais valdnieks varētu būt tikai augsti godājamais karalis Kols.

Šim labajam karalim bija karaliene, kas pirms astoņpadsmit gadiem bija dzemdējusi dēlu, kuru nosauca par Bleidadu. Viņu nosūtīja uz kādu sagatavošanas skolu tēva valstī, kur viņš palika līdz desmit gadu vecumam, un pēc tam uzticama sūtņa uzraudzībā zēns tika nosūtīts uz augstāko skolu Atēnās. Tā kā par uzturēšanos skolā brīvdienu laikā nebija atsevišķi jāmaksā un par skolnieka izņemšanu no skolas iepriekš nebija jābrīdina, viņš tur palika astoņus garus gadus. Kad šis laiks beidzās, karalis, viņa tēvs, sūtīja lordkancleru samaksāt rēķinu un pārvest dēlu mājās. Kad lordkanclers to bija izdarījis, viņu sagaidīja ar sajūsmas saucieniem, un tūliņ viņam piešķīra pensiju.

Kad karalis Lads redzēja princi, savu dēlu, un atzina, kā tas izaudzis par skaistu jaunekli, viņš tūdaļ nodomāja, cik lieliski būtu, ja varētu to bez kavēšanās apprecināt, lai tā bērni varētu turpināt slaveno Ladu dzimumu līdz pasaules pēdējām dienām.

Šādā nolūkā viņš nosūtīja speciālu sūtniecību, kurā ietilpa diženi augstmaņi, kam nebija nekā ko darīt un vajadzēja kādu papildu nodarbošanos, pie kāda kaimiņu karaļa un prasīja, lai tas dod savu skaisto meitu viņa dēlam par sievu. Tai pašā laikā viņš paziņoja, ka ļoti vēloties būt ar savu brāli un draugu vissirsnīgākajās attiecībās, bet, ja viņi par šīm precībām nevarēšot vienoties, viņam būšot jāpadodas nepatīkamajai nepieciešamībai iekarot tā karaļvalsti un izdurt tam acis. Otrais karalis (kurš no viņiem abiem bija vājākais) uz to atbildēja, ka viņš ļoti pateicoties savam draugam un brālim par tā krietnumu un augstsirdību un ka viņa meita esot pilnīgi gatava precēties, kad vien princim Bleidadam patikšot nākt un viņu paņemt.

Tikko šī atbilde sasniedza Britāniju, visu tautu pārņēma prieks. Visās malās dzirdēja tikai svētku un dzīru troksni - un bez tam vēl naudas žvadzēšanu, ko tauta maksāja karaļa nodokļu iekasētājiem, lai segtu šīs laimpilnās ceremonijas izdevumus.

Šim gadījumam par godu karalis Lads sasauca pilnu padomi, jūtu pārpilnībā piecēlās no troņa un lika lordam galvenajam tiesnesim gādāt šurp vislabākos vīnus un galma menestrelus; seno vēsturnieku nezināšanas dēļ šo laipnības parādīšanu piedēvējuši karalim Kolam visiem pazīstamās rindās, kuras šo majestāti attēlo: Saucam pēc pīpes un saucam pēc kausa, un saucam pēc saviem trim vijolniekiem.

Tā ir acīm redzama netaisnība pret karaļa Lada piemiņu un karaļa Kola tikumu negodīga pārspīlēšana.

Bet visās šajās dzīrēs un izpriecās piedalījās kāds cilvēks, kas nedzēra ne malka, kad plūda dzirkstošie vīni, un nedejoja, kad spēlēja menestreli. Tas nebija neviens cits kā pats princis Bleidads, kura laimei par godu tai pašā laikā vesela tauta atvēra rīkles un makus. Patiesība bija tāda, ka princis, aizmirsdams ārlietu ministra neapšaubāmās tiesības iemīlēties viņa vietā, pretēji visiem precedentiem politikā un diplomātijā bija jau iemīlējies pats uz savu roku un slepeni salaulājies ar kāda dižciltīga atēnieša skaisto meitu.

Šeit mums ir spilgts piemērs vienai no daudzajām civilizācijas un izsmalcinātības, priekšrocībām. Jā princis būtu dzīvojis vēlākos laikos, viņš būtu tūliņ varējis apprecēt to, ko viņa tēvs izvēlējies, un tad ķerties nopietni pie darba, lai atbrīvotos no šīs smagās nastas, kas viņu nomāca. Viņš būtu varējis mēģināt salauzt tās sirdi ar sistemātiskiem apvainojumiem un nevērību, vai arī, ja tās dzimumam piemītošā drosme un lepnā apziņa par daudzajām izciestajām netaisnībām tai palīdzētu izturēt šo slikto apiešanos, viņš būtu varējis mēģināt atņemt tai dzīvību un tā galīgi no tās atbrīvoties. Bet princim Bleidadam neienāca prātā neviens no šiem līdzekļiem, kā atbrīvoties, tādēļ viņš izlūdzās privātu audienci un pastāstīja visu savam tēvam.

Ir veca karaļu privilēģija - valdīt pār visu, tikai ne pār savām kaislībām. Karalis Lads iedegās briesmīgās dusmās, meta savu kroni pret griestiem un atkal to satvēra, jo tajos laikos karaļi turēja savus kroņus uz galvām, nevis Tauerā, spārdīja grīdu, dauzīja pieri, brīnījās, kādēļ viņa paša miesa un asinis saceļoties pret viņu, un beidzot, iesaucis savus sargus, pavēlēja princi nekavējoties aizvest un ieslodzīt kādā augstā tornī. Veco laiku karaļi parasti tā rīkojās ar saviem dēliem, kad to laulību tieksmes gadījuma dēļ nesakrita ar viņu pašu tieksmēm.

Kad princis Bleidads bija atradies ieslodzījumā augstajā tornī jau gandrīz gadu un viņa miesīgo acu priekšā nebija nekā cita kā akmens siena, bet gara acu priekšā - ilgstošs ieslodzījums, viņš, dabiski, sāka domāt par bēgšanu, un pēc dažu mēnešu gatavošanās viņam izdevās to izdarīt. Apdomīgā kārtā viņš savu galda nazi atstāja cietumsarga sirdī, lai šo nabaga cilvēku (kam bija arī ģimene) saniknotais karalis neturētu aizdomās kā bēgšanas līdzzinātāju un attiecīgi nesodītu.

Valdnieks, zaudējis dēlu, no dusmām zaudēja vai prātu. Viņš nezināja, uz ko izgāzt savas dusmas un bēdas, līdz laimīgā kārtā atcerējās lordkancleru, kas bija pārvedis viņa dēlu mājās. Viņš tam nekavējoties atņēma kā pensiju, tā galvu.

Pa to laiku jaunais princis, labi maskējies, kājām klīda pa sava tēva valsti, un visās grūtībās viņu uzmundrināja un balstīja domas par Atēnu meiteni, kas bija viņa smago pārbaudījumu nevainīgais cēlonis. Kādu dienu viņš apstājās kādā lauku ciematā, lai atpūstos. Redzēdams, ka pļaviņā notiek jautras dejas un cilvēki ar jautrām sejām staigā šurpu turpu, viņš uzdrošinājās kādam izpriecu dalībniekam, kas stāvēja turpat netālu, pajautāt par šī prieka iemeslu.

«O, svešiniek,» skanēja atbilde, «vai tad jūs nezināt par mūsu žēlīgā karaļa neseno uzsaukumu?»

«Uzsaukumu? Nē. Kādu uzsaukumu?» atsaucās princis, jo viņš bija ceļojis pa nomaļiem un maz staigātiem ceļiem un nezināja nekā, kas notika uz lielceļiem, kādi nu toreiz tie bija.

«Nu,» zemnieks atbildēja, «tā ārzemnieku lēdija, kuru mūsu princis gribēja precēt, ir apprecējusi kādu savas pašas zemes augstmani, un karalis paziņo par šo notikumu un līdz ar to izziņo lielus publiskus svētkus, jo tagad, protams, princis Bleidads nāks atpakaļ un apprecēs lēdiju, ko izvēlējies viņa tēvs. Stāsta, ka viņa esot tik skaista kā pusdienas saule. Uz jūsu veselību, ser! Dievs, svētī karali!»

Princis tālāk neklausījās. Viņš bēga prom no šīs vietas un paslēpās tuvākā meža biezoknī. Viņš gāja un gāja, nakti un dienu, zem kvēlojošās saules un zem aukstā, bālā mēness, pusdienas sausajā karstumā un nakts mitrajā dzestrumā, pelēkajā rīta ausmā un kvēlajā vakara sārtumā. Viņš tik maz domāja par laiku vai ceļa mērķi, ka, iedams uz Atēnām, aizklīda līdz Batai.

Tur, kur tagad atrodas Bata, toreiz nekādas pilsētas nebija. Nebija ne zīmes no cilvēku mītnes, kas varētu šai vārdā saukties, bet jau toreiz te bija tas pats skaistais apvidus, tie paši plašie pakalni un ielejas, tas pats tālumā redzamais skaistais līcis[3], tie paši augstie kalni, kas, līdzīgi dzīves likstām, no tālienes apskatīti un gaišās rīta dūmakas viegli aizplīvuroti, zaudē savu skarbo un bargo izskatu un liekas ļoti maigi un mierīgi. Šīs ainas liegā skaistuma aizkustināts, princis noslīga uz zaļajām velēnām un mazgāja savas sapampušās kājas ar asarām.

«Ak,» sacīja nelaimīgais Bleidads, rokas sažņaudzis un acis pret debesīm pacēlis, «kaut šeit beigtos mana klejošana! Kaut šīs gaužās asaras, ar kurām es tagad apraudu pieviltās cerības un apvainoto mīlestību, varētu šeit mūžam plūst mierā!»

Šī vēlēšanās tika uzklausīta. Tas notika pagānu dievu laikā, kuri reizēm mēdza turēt cilvēkus pie vārda, turklāt tik ātri, ka dažos gadījumos tas tiešām bija nepatīkami. Zeme atvērās zem prinča kājām, viņš iegrima bezdibenī, un zeme acumirklī atkal uz visiem laikiem sakļāvās virs viņa galvas, izņemot to vietu, kur augšup strāvoja viņa karstās asaras un kur tās turpina plūst līdz šim laikam.

Ir novērots, ka līdz pat šai dienai liels skaits vecāku lēdiju un džentlmeņu, kam nav izdevies iegūt dzīves biedru, un gandrīz tikpat daudz jaunu, kas labprāt vēlētos tādu iegūt, ik gadus dodas uz Batu dzert ūdeņus, no kuriem tie iegūst daudz spēka un apmierinājuma. Tā ir labākā uzslava prinča Bleidada asaru iedarbībai un stiprākais pierādījums šīs leģendas patiesīgumam.

Izlasījis šo mazo manuskriptu līdz beigām, misters Pikviks vairāk reižu nožāvājās, atkal to rūpīgi salocīja un nolika atpakaļ rakstāmgalda atvilktnē un tad, izskatīdamies ļoti noguris, aizdedza jaunu sveci un devās augšā uz guļamistabu.

Pēc paraduma viņš apstājās pie mistera Daulera durvīm un pieklauvēja, lai novēlētu labu nakti.

- Ā, - Daulers teica, - vai ejat gulēt? Es arī labprāt gribētu. Nelāga nakts. Vējains, vai ne?

- Ļoti, - misters Pikviks atteica. - Ar labu nakti!

- Ar labu nakti.

Misters Pikviks devās uz savu guļamistabu, bet misters Daulers atkal apsēdās pie kamīna, lai izpildītu pārsteidzīgi doto solījumu palikt nomodā, līdz sieva pārnāks mājās.

Kas varētu būt nepatīkamāk nekā sēdēt nomodā un kādu gaidīt, sevišķi tad, ja šis «kāds» atrodas viesībās? Jums katrā ziņā jādomā, cik ātri laiks paiet viņiem un cik lēni tas velkas jums, un, jo vairāk jūs par to domājat, jo vairāk jums zūd cerības, ka gaidītais drīz atgriezīsies. Arī pulkstenis, jums vienatnē sēžot, tikšķ pārāk skaļi, un jums sāk likties, it kā jūs būtu apausts ar zirnekļu tīkliem. Vispirms kaut kas pakutina jūsu labo celi, un tad tā pati sajūta rodas kreisajā. Tikko jūs esat pārmainījis stāvokli, tas pats sākas ar rokām, un, kad jūs esat izgrozījuši savus locekļus visdīvainākajos stāvokļos, pēkšņi atkal sāk niezēt deguns. Jūs to beržat tā, it kā gribētu noberzt pavisam nost, - un, bez šaubām, to arī izdarītu, ja varētu. Arī acis sagādā tikai nepatikšanas, un, kamēr jūs nokniebjat degli vienai svecei, otrai tas izaudzis pusotras collas garš. Šo un vēl dažādu citu nepatīkamu sīkumu dēļ tāda sēdēšana un gaidīšana, kad visi citi jau aizgājuši gulēt, ir viss kas cits, tikai ne patīkama laika pavadīšana.

Tieši tā domāja misters Daulers, sēdēdams pie kamīna un izjuzdams godīgu sašutumu pret visiem tiem necilvēkiem, kas priecājās viesībās un nelaida viņu gulēt.

Viņa oma nekļuva labāka, ja atcerējās, ka pievakarē bija iedomājies, it kā viņam sāpot galva, un tāpēc palicis mājās. Pēdīgi, pēc tam kad viņš bija dažas reizes aizsnaudies, gāzies pret kamīna režģiem un atrāvies atpakaļ īstajā laikā, lai neiededzinātu sejā zīmi, misters Daulers nolēma mazliet atlaisties gultā dibenistabā un domāt - protams, ne jau gulēt.

- Man ir ciešs miegs, - misters Daulers teica pats sev, atstiepdamies gultā. - Man jāpaliek nomodā. Jādomā, ka no šejienes es dzirdēšu klaudzinām. Jā. Es jau tā domāju. Es varu dzirdēt naktssargu. Tur viņš iet. Tagad dzirdams vājāk. Vēl mazliet vājāk. Viņš nogriežas ap stūri. Ā!

Kad misters Daulers nonāca līdz šai vietai, viņš pagriezās ap stūri, pie kura tik ilgi bija vilcinājies, un cieši aizmiga.

Tai brīdī, kad pulkstenis nosita trīs, vējš iepūta Kresentā nestuves, kurās sēdēja misis Daulere un kuras nesa viens īss un resns nesējs un viens garš un tievs, kuriem visu ceļu vajadzēja daudz pūļu, lai paši noturētos stateniski, nemaz jau nerunājot par nestuvēm. Bet šai augstajā vietā, kas turklāt bija apbūvēta pusmēness veidā, vējš riņķoja ar tik briesmīgu niknumu, it kā gribētu izraut bruģa akmeņus. Nesēji bija ļoti priecīgi, kad varēja nolikt nestuves zemē un divas reizes spēcīgi pieklauvēt pie ielas durvīm.

Viņi kādu laiku pagaidīja, bet neviens nenāca.

- Man šķiet, apkalpotāji dus Morfeja rokās, - ieminējās īsais nesējs, sildīdams rokas pie lāpas, ko nesa zēns, kurš viņus pavadīja.

- Es vēlētos, kaut viņš tiem iekniebtu un tos pamodinātu, - piezīmēja garais.

- Lūdzu, esiet tik laipni un pieklauvējiet vēlreiz! - no nestuvēm sauca misis Daulere. - Lūdzu, pieklauvējiet vēl reizes trīs četras!

Īsais nesējs labprāt gribēja šo lietu izbeigt, cik iespējams, ātrāk, tādēļ viņš pakāpās uz kāpnēm un piesita četras vai piecas reizes ik pa diviem sitieniem, no kuriem katram bija astoņu vai desmit sitienu svars, bet garais izgāja ielas vidū un skatījās, vai logos neparādās gaisma.

Neviens nenāca. Viss bija tumšs un kluss kā iepriekš.

- Ak dievs! - misis Daulere izsaucās. - Esiet tik laipni un pieklauvējiet vēlreiz.

- Vai zvana te nav, kundze? - īsais nesējs sacīja.

- Ir gan, - iejaucās zēns ar lāpu. - Es jau visu laiku zvanu.

- Tas ir tikai rokturis, - misis Daulere paskaidroja. - Stieple ir norauta.

- Apkalpotājiem vajadzētu noraut galvas, - garais rūca.

- Es jūs palūgšu būt tik laipniem un pieklauvēt vēlreiz, - ārkārtīgi pieklājīgi teica misis Daulere.

Īsais vēl dažas reizes pieklauvēja, bet tas neatstāja ne mazāko iespaidu. Tad garais, zaudējis pacietību, stājās viņa vietā un sāka nemitīgi un skaļi klaudzināt, gluži kā ārprātīgs pastnieks.

Beidzot misters Vinkls sāka sapņot, ka viņš esot kādā klubā un tā locekļi tik sirdīgi strīdoties, ka priekšsēdētājam, lai uzturētu kārtību, visu laiku jādauza ar āmuru pa galdu; tad viņam radās neskaidrs priekšstats par ūtrupes telpu, kur neviens nekā nesola un ūtrupnieks visu nopērk pats; un beidzot viņš sāka domāt, - esot gluži iespējams, ka kāds klauvē pie ielas durvīm. Tomēr, lai par to pilnīgi pārliecinātos, viņš kādas desmit minūtes mierīgi palika gultā un klausījās, un, kad bija saskaitījis trīsdesmit divus vai trīsdesmit trīs sitienus, viņš sajutās ļoti apmierināts un pats sevi uzslavēja par modrību.

«Dung, dung - dung, dung - dumg, dung - dun, dun, dun, dun, dun, dungs,» skanēja klaudzieni.

Misters Vinkls izlēca no gultas, pilnīgi nesaprazdams, kas varētu būt noticis, un, steigšus uzvilcis zeķes un kurpes, ietinās rīta svārkos, aizdedzināja sveci pie nakts sveces, kas dega kamīnā, un steidzās lejā.

- Beidzot, kundze, kāds nāk, - īsais nesējs izsaucās.

- Es viņam labprāt ietu nopakaļus ar īlenu rokā, - garais nomurmināja.

- Kas tur ir? - misters Vinkls sauca, noņemdams durvju ķēdi.

- Nestāvi, čuguna galva, un neprasi! - ar vislielāko nicināšanu atbildēja garais, būdams pilnīgi pārliecināts, ka jautātājs ir kāds sulainis. - Atver durvis!

- Ātrāk, guļava! - uzmudinoši piemetināja otrs.

Misters Vinkls, pusmiegā būdams, mehāniski paklausīja pavēlei, mazliet pavēra durvis un palūrēja ārā. Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija zēna nestās lāpas sarkanā uguns. Pārbijies no pēkšņās iedomas, ka māja varbūt aizdegusies, viņš steigšus plaši atgrūda durvis un, turēdams sveci virs galvas, blenza baiļu pilnām acīm, nebūdams drošs; vai viņš redz nestuves vai ugunsdzēsēju mašīnu. Šai brīdī spēcīgi uzbrāzmoja vējš. Svece nodzisa, misters Vinkls juta, ka viņu ar nepārvaramu spēku izrauj uz kāpnēm, un durvis ar skaļu blīkšķi aizcirtās.

- Tā, jauno cilvēk, tas jums izdevās, - īsais nesējs noteica.

Misters Vinkls, ieraudzījis nestuvju logā lēdijas seju, steigšus apgriezās, ar visu spēku sāka klaudzināt un izmisis kliedza nesējiem, lai stiepjot nestuves atkal prom.

- Nesiet tās prom, nesiet tās prom! - misters Vinkls kliedza. - Tur kāds nāk ārā no blakus mājas. Laidiet mani nestuvēs! Paslēpiet mani... dariet kaut ko ar mani!

Visu laiku viņš trīcēja no aukstuma un ikreiz, kad pacēla roku pie āmura, vējš visnepatīkamākā kārtā plivināja rīta svārku.

- Pa Kresentu nāk cilvēki. Tur ir arī lēdijas. Aizsedziet mani ar kaut ko! Stāviet man priekšā! - misters Vinkls brēca.

Taču nesēji bija tā aizelsušies no smiekliem, ka nevarēja viņam it nekā palīdzēt, bet lēdijas ar katru brīdi nāca tuvāk un tuvāk.

Misters Vinkls, zaudējis cerības, vēlreiz pieklauvēja. Lēdijas atradās tikai dažu namu attālumā. Viņš nometa izdzisušo sveci, ko visu laiku bija turējis virs galvas, un kā bulta metās iekšā nestuvēs, kur atradās misis Daulere.

Misis Kredoka beidzot bija izdzirdusi klauvēšanu un balsis un, aizkavējusies vienīgi tik ilgi, lai uzliktu galvā kaut ko smalkāku par nakts cepuri, noskrēja lejā viesistabā pārliecināties, vai tie ir gaidītie. Viņa atvēra logu tieši tai brīdī, kad misters Vinkls metās nestuvēs, un, tikko ieraudzījusi, kas ārā notiek, sāka skaļi un izmisīgi spiegt un lūdza, lai misters Daulers tūliņ ceļoties augšā, jo viņa sieva bēgot prom ar kādu citu džentlmeni.

To izdzirdis, misters Daulers pielēca no gultas kā gumijas bumba un, ieskrējis priekšistabā, aizsniedza vienu logu tieši tai brīdī, kad misters Pikviks atgrūda vaļā otru, un pirmais, ko abi ieraudzīja, bija misters Vinkls, kas patlaban nozuda nestuvēs.

- Naktssargi - briesmīgā balsī kliedza Daulers. - Apturiet viņu!... Aizturiet viņu!... Turiet viņu ciet!... Ieslēdziet viņu, kamēr es noeju lejā! Es viņam rīkli pārgriezīšu.... Dodiet man nazi!... No auss līdz ausij... To es, misis Kredoka, izdarīšu!

Un, izrāvies no spiedzošās saimnieces un mistera Pikvika rokām, saniknotais vīrs paķēra mazu deserta nazīti un izskrēja uz ielas.

Bet misters Vinkls uz viņu negaidīja. Tikko izdzirdis drošsirdīgā Daulera briesmīgos draudus, viņš izlēca no nestuvēm tikpat ātri, kā ielēcis, un, pametis rīta kurpes uz ielas, ņēma kājas pār pleciem un drāzās apkārt pa Kresentu, bet Daulers un naktssargs viņam uz pēdām sekoja. Taču viņš neļāva sevi panākt; kad viņš skrēja otru riņķi, durvis bija atvērtas; viņš metās iekšā, aizcirta tās Dauleram deguna priekša, uzskrēja savā guļamistabā, aizslēdza durvis, aizstūma tām priekšā mazgājamo galdiņu, kumodi un galdu un sameklēja visnepieciešamākās lietas, lai, rītam austot, aizbēgtu.

Daulers pienāca pie durvīm un caur atslēgas caurumu ar zvērestu apliecināja savu nelokāmo apņemšanos rīt pārgriezt misteram Vinklam rīkli. Tad apklusa daudzo balsu troksnis viesistabā, starp kurām bija skaidri dzirdama mistera Pikvika balss, kas centās nodibināt mieru, iemītnieki izklīda pa savām guļamistabām, un viss atkal palika klusu.

Ļoti iespējams, ka kāds uzdos jautājumu: kur tad visu šo laiku atradās misters Vellers? Nākošajā nodaļā mēs pastāstīsim, kur viņš bija.

1 - Tompiona pulkstenis - sienas pulkstenis vai stāvpulkstenis, ko darinājis pazīstamais angļu XVII gs. beigu pulksteņtaisītājs Tompions. Viņa pulksteņi bija slaveni ar uzjautrinošiem stundu sitieniem un gaitas precizitāti.

2 - Neša statuja. - Kāršu spēlmanis un dēku meklētājs Ričards Nešs (dzimis 1674. g.), kurš pēdīgi izvēlējās par savu profesiju publiskas izrādes «dižciltīgās» publikas uzjautrināšanai un kļuva slavens ar savu darbību Batas «ceremonijmeistara» postenī.

3 - Skaistais līcis. - Dikenss domā Bristoles līci starp Velsas pussalu un Kornvelu Anglijas rietumos; Batas kūrvieta atrodas netālu no Bristoles pilsētas.

XXXVII NODAĻA

kas godam attaisno mistera Vellera prombūtni, aprakstot kādu suareju, uz ko viņš bija ielūgts un aizgājis; pastāsta arī, kā misters Pikviks viņam uzticēja slepenu, delikātu un svarīgu uzdevumu

- Mister Veller, - šīs notikumiem ļoti bagātās dienas rītā teica misis Kredoka, - šeit jums vēstule.

- Tas gan ir dīvaini, - Sems sacīja. - Es baidās, ka nav kas atgadījies, jo savu paziņu aprindās es tā kā neatceras neviena džentelmeņa, kas mācētu vēstuli uzrakstīt.

- Varbūt noticis kaut kas neparasts, - misis Kredoka piezīmēja.

- Tam jāndie jābūt kauč kam varen neparastam, kas varētu piedabūt kādu manu draugu uzrakstīt vēstuli, - Sems atbildēja, domīgi kratīdams galvu. - Nekas cits kā

naturālas konvulsijas, kā teica jaunais džentelmens, kad tam uznāca krītamā kaite. No vecā tā nevar būt, - Sems turpināja, apskatīdams adresi. - Es zin, viņš vienādiņ raksta ar driķētiem burtiem, jo rakstīt mācījies no lielajiem sludinājumiem kariešu kantoros.

Nudie brīnums, no kurienes šitā vēstule varētu būt?

Tā runādams, Sems darīja to, ko ļoti daudzi cilvēki dara, kad nezina, kas viņiem atsūtījis vēstuli, - viņš aplūkoja zīmogu, paskatījās uz vēstules priekšpusi un tad uz mugurpusi, tad aplūkoja malas, pēc tam adresi un pēdīgi iedomājās, ka tikpat labi varētu palūkoties arī iekšpusē un pamēģināt izdibināt kaut ko no turienes.

- Rakstīts uz papīra ar zeltītām malām, - Sems teica, atlocīdams vēstuli, - un aizzīmogots ar bronzas laku un atslēgas galu. Lai tad nu būtu.

Un ar ļoti nopietnu seju misters Vellers lēni izlasīja turpmāko:

«Izmeklēta Batas sulaiņu sabiedrība apliecina misteram Velleram savu cieņu un lūdz, lai viņš ar savu klātbūtni pagodina šovakar kādu sadraudzīgu suarīju, kas sastāvēs no vārītas jēra ciskas ar parastajām piedevām. Suarīja būs uz galda punktīgi pusdesmitos.»

Šis ielūgums bija ielikts kādā citā lapiņā, uz kuras bija rakstīts:

«Misters Džons Smaukers, džentlmenis, kam bija tas prieks pirms dažām dienām sastapt misteru Velleru viņu kopējā paziņas mistera Bentema namā, lūdz misteru Velleru pieņemt šo ielūgumu. Ja misters Vellers deviņos ieradīsies pie mistera Džona Smaukera, misteram Džonam Smaukeram būs tas prieks stādīt misteru Velleru pārējiem priekšā.

(Paraksts) Džons Smaukers»

Aploksne bija adresēta (atstāta tukša vieta) Velleram, eskvairam, pie mistera Pikvika, un kreisajā stūrī iekavās bija vārdi «virtuves durvis» - kā instrukcija vēstules nesējam.

- Jā, - Sems noteica, - tas ir diezgan spēcīgi sacīts. Es nekad agrāk nav dzirdējs, ka vārītu jēra cisku sauc par suarīju. Diezin kā viņi sauc ceptu.

Tomēr, netērēdams laiku ar šī jautājuma apcerēšanu, Sems tūliņ devās pie mistera Pikvika un izlūdzās atļauju šovakar iziet, ko viņam nekavējoties atvēlēja. Ar šo atļauju un ielas durvju atslēgu Sems Vellers īsi pirms noliktā laika devās ceļā un palēnām gāja uz Kvīnskvēru. Tikko to sasniedzis, viņš apmierināts ieraudzīja, ka turpat netālu misters Džons Smaukers, atspiedis savu pūderēto galvu pret laternas stabu, smēķē cigāru dzintara iemutī.

- Kā jums klājas, mister Veller? - misters Džons Smaukers teica, ar vienu roku graciozi paceldams cepuri un ar otru labvēlīgā pārākuma apziņā viegli pamādams. - Kā jums klājas, ser?

- Nu, iet uz jau labo pusi, - Sems atbildēja. - Kā jums sviežas, mans dārgais draugs?

- Ne šā, ne tā, - misters Džons Smaukers atteica.

- A, jūs par daudz strādā, - Sems aizrādīja. - Es jau bīstījās, ka jūs pārpūlēsies. Tā, vai zin, nevar. Jums nevajg dot vaļu savam nelokāmam raksturam.

- Tas, mister Veller, nav tik daudz no tā, - misters Džons Smaukers paskaidroja, - bet no slikta vīna. Es bīstos, ka esmu pārāk uzdzīvojis.

- Ak tādas tās lietiņas? - Sems nobrīnījās. - Tā nudie ir makten nelāga kaite.

- Bet jūs taču, mister Veller, saprotat, - visādi kārdinājumi, - misters Džons Smaukers piezīmēja.

- Tas nu gan tiesa, - Sems teica.

- Jūs saprotat, mister Veller, es vienmēr atrodos sabiedrības virpulī, - nopūzdamies piebilda misters Džons Smaukers.

- Nudie briesmīgi, - Sems piekrita.

- Bet tā vienmēr notiek, - misters Džons Smaukers turpināja, - ja liktenis jūs ievedis sabiedriskajā dzīvē un piešķīris sabiedrisku amatu, jums jāsagatavojas uz kārdinājumiem, no kādiem citi cilvēki mister Veller, ir brīvi.

- Taisni tā teica mans tēvocis, aiziedams pa sabiedrisko līniju, - Sems piezīmēja, - un vecajam džentelmeņam bij pilnīgi taisnība; jo viņš nepilnos trīs mēnešos nodzērās līdz nāvei.

Misters Džons Smaukers izskatījās dziļi sašutis par to, ka viņu jebkādā veidā salīdzina ar minēto nelaiķa džentlmeni, bet, tā kā Sema seja bija nesatricināmi mierīga, viņš pārdomāja un atkal izskatījās draudzīgs.

- Varbūt iesim, - misters Smaukers ieminējās, paskatījies vara pulkstenī, kas atradās dziļas pulksteņkabatas dibenā un ko dienas gaismā izcēla aiz melnas saitītes ar vara atslēdziņu otrā galā.

- Varbūtās gan, - Sems atbildēja, - citādiņ viņi to suarīju pārvārīs un samaitās.

- Vai jūs, mister Veller, ūdeņus esat dzēruši? - biedrs jautāja, kad abi gāja uz Haistrītas pusi.

- Vienu reizi, - Sems atbildēja.

- Ko jūs, ser, par tiem domājat?

- Es domā, ka tie ir gaužām nelādzīgi, - Sems atsacīja.

- Ā!- misters Džons Smaukers teica, - jums laikam nepatika kālija garša?

- No tā mans maz ko jēdz, - Sems sacīja. - Man izlikās, ka tiem ir stipra karstu pletīzeru piegarša.

- Tas taču ir kālijs, mister Veller, - nicīgi piezīmēja misters Džons Smaukers.

- Nu, ja tā, tad tas vienkārši ir vārds, kas neko nepasaka, - Sems attrauca. - Var jau būt, ka tā ar ir, bet es pats ķemijā nav visai stiprs, tāpēc nekā nezin sacīt.

Un tad, par lielām šausmām misteram Džonam Smaukeram, Sems Vellers sāka svilpot.

- Lūdzu piedošanu, mister Veller, - teica misters Džons Smaukers, ko šīs ārkārtīgi prastas skaņas dzina izmisumā. - Vai drīkstu jums piedāvāt savu roku?

- Paldiesiņ, jūs ir ļoti lādzīgs, bet es jums to negrib nolaupīt, - Sems atbildēja. - Ja jums viens algs, tad man labāk patīk turēt savas rokas kabatās.

To pasacījis, Sems pārvērta savus vārdus darbos un sāka svilpot vēl daudz skaļāk.

- Pa šejieni, - teica viņa jaunais draugs, acīm redzot, ļoti atvieglots, kad viņi iegriezās kādā šķērsielā, - mēs drīz būsim klāt.

- Vai no tiesas? - Sems atteica, nemaz neuztraukdamies par to, ka atrodas tik tuvu izmeklētajiem Batas sulaiņiem.

- Jā, - misters Džons Smaukers sacīja. - Neuztraucieties, mister Veller!

- O nē, - Sems atmeta.

- Jūs, mister Veller, redzēsit dažus ļoti glītus formas tērpus, - misters Džons Smaukers turpināja, - un sākumā jums varbūt liksies, ka daži no džentlmeņiem ir, vai zināt, diezgan augstprātīgi. Bet drīz viņi kļūs pielaidīgāki.

- Tas ļoti laipni no viņiem, - Sems atbildēja.

- Un, vai zināt, - misters Džons Smaukers turpināja ar aizbildniecisku pārākumu, - tā kā jūs šeit esat svešinieks, sākumā viņi varbūt pret jums izturēsies diezgan stingri.

- Viņi tak nebūs pārāk cietsirdīgi, ko? - Sems pajautāja.

- Nē, nē, - misters Džons Smaukers atsaucās, izvilkdams lapsas galvu un džentlmeniski iešņaukdams. - Mūsu vidū ir daži jautri puikas, un tiem, vai zināt, katrā ziņā vajag taisīt jokus, bet jums par to nav jāapvainojas, par to nav jāapvainojas.

- Es mēģinās kauč kā noturēties pret šitiem satricinošajiem talantiem, - Sems apliecināja.

- Pareizi, - misters Džons Smaukers teica, ielikdams kabatā lapsas galvu un paceldams savējo. - Es jūs atbalstīšu.

Šajā brīdī viņi sasniedza mazu sakņu tirgotavu, kurā misters Džons Smaukers iegāja, bet Sems tam sekoja un, tikko palicis tam aizmugurē, ļāvās visneviltotākajiem un plašākajiem smaidiem, izrādīdams arī vēl citas pazīmes, kas liecināja, ka viņš pārdzīvo visai apskaužamu iekšēju prieku.

Izgājuši cauri tirgotavai un nolikuši savas cepures uz kāpnēm mazajā gaitenītī aiz tās, viņi ienāca mazā viesistabā, un šeit mistera Vellera skatieniem atklājās apžilbinoša aina.

Istabas vidū bija kopā sabīdīti divi galdi, apklāti ar trijiem vai četriem dažāda vecuma un dažādos laikos mazgātiem galdautiem, kas bija sakārtoti tā, lai izskatītos tik līdzīgi vienam veselam, cik nu šādos apstākļos tas iespējams. Uz tiem bija salikti naži un dakšiņas kādiem sešiem vai astoņiem cilvēkiem. Dažiem nažiem bija zaļi spali, dažiem sarkani un dažiem dzelteni, un, tā kā visas dakšiņas bija melnas, tad krāsu kombinācija bija ārkārtīgi iespaidīga. Šķīvji atbilstošam vietu skaitam sildījās aiz kamīna režģiem, bet paši viesi sildījās kamīna režģu priekšā. No viņiem pats galvenais un visiespaidīgākais likās būt kāds paresns džentlmenis gaišos aveņkrāsas svārkos ar garām stērbelēm, spilgti sarkanās biksēs un trīsstūrainā cepurē. Viņš stāvēja ar muguru pret uguni un, kā likās, nupat bija ieradies, jo ne tikai nebija noņēmis cepuri, bet vēl turēja rokā arī garu spieķi, kādus viņa profesijas džentlmeņi parasti slīpi paceļ virs kariešu jumtiem.

- Smauker, draugs, dod ķepu! - džentlmenis ar trīsstūraino cepuri teica.

Misters Smaukers ielika labās rokas mazā pirkstiņa galu džentlmeņa rokā un izsacīja savu sajūsmu par viņa labo izskatu.

- Jā, man stāsta, ka man esot ziedošs izskats, - teica vīrs ar trīsstūraino cepuri, - un par to tiešām jābrīnās. Pēdējās divās nedēļās man katru dienu divas stundas jāstaigā līdzi mūsu vecenei, un, ja ar to, ka pastāvīgi jāvēro, kā viņa aizmugurē saāķējusi savu sasodīto, veco lavandas krāsas kleitu, vēl nepietiek, lai katru uz visu mūžu iedzītu izmisumā, tad neizmaksājiet man algu par veselu ceturksni.

Izmeklētā sapulce sāka visai sirsnīgi smieties, un kāds džentlmenis dzeltenā vestē ar kučiera uzšuvēm iečukstēja savam kaimiņam ar zaļganām biksēm, ka Takls šovakar esot formā.

- Starp citu, - misters Takls trieca tālāk, - Smauker, manu zēn, jūs...

Atlikusī teikuma daļa misteram Smaukeram tika pasacīta čukstus ausī.

- Ak dievs, es pilnīgi aizmirsu! - misters Džons Smaukers izsaucās. - Džentlmeņi, mans draugs misters Vellers.

- Piedodiet, Veller, ka stāvu priekšā ugunij, - misters Takls teica, familiāri pamādams. - Ceru, ka jums nav auksti, Veller.

- Nekādais, mans kvēlais, - Sems atbildēja. - Tam jābūt varen salīgam cilvēkam, kam ir auksti, ja jūs stāv pretī. Aiztaupītos daudz ogļu, ja jūs noliktu kādas iestādes uzgaidāmā istabā aiz kamīna režģiem.

Tā kā šī atbilde stiprā mērā izklausījās pēc norādījuma uz mistera Takla aveņkrāsas livreju, šis džentlmenis kādu brīdi izskatījās ļoti majestātisks, bet pēc tam pamazām atvirzījās no uguns, māksloti pasmaidīja un teica, ka tas neskanot slikti.

- Lielu pateikšan, ser, par jūsu atzinību, - Sems atbildēja. - Gan jau kaut palēnām tiksim uz priekšu, es uzdrīkstos sacīt. Vēlāk būs vēl labāk.

Šai brīdī sarunu pārtrauca kāda džentlmeņa ierašanās, kurš bija ģērbies oranžkrāsas plīšā. Viņu pavadīja kāds cits no izlases - purpurkrāsas drānās un ar ļoti garām zeķēm. Kad agrāk atnākušie bija apsveikuši jaunatnācējus, misters Takls izteica priekšlikumu, ka jāliek galdā vakariņas, ko vienbalsīgi pieņēma.

Tad sakņu tirgotājs un viņa sieva uzlika galdā karstu, vārītu jēra cisku ar kaperu mērci, kāļiem un kartupeļiem. Misters Takls nosēdās priekšsēdētāja krēslā, un viņam pretī otrā galda galā novietojās džentlmenis ar oranžkrāsas plīšu. Sakņu tirgotājs, lai pasniegtu šķīvjus, uzvilka zamšādas cimdus un nostājās aiz mistera Takla krēsla.

- Haris, - misters Takls teica pavēlošā balsī.

- Ser? - sakņu tirgotājs atsaucās.

- Vai jūs uzvilkāt cimdus?

- Ja, ser.

- Tad noņemiet vāku!

- Jā, ser.

Sakņu tirgotājs, izlikdamies ļoti pazemīgs, darīja, kā pavēlēts, un padevīgi pasniedza misteram Taklam gaļas sagriežamo nazi. To darīdams, viņš nejauši nožāvājās.

- Ko tas nozīmē, ser? - bargi uzsauca misters Takls.

- Lūdzu piedošanu, ser, - sašļukušais sakņu tirgotājs atbildēja, - es to negribēju, ser. Es vakar ļoti vēlu aizgāju gulēt, ser.

- Es jums teikšu, Haris, ko es par jums domāju, - visai iespaidīgi teica misters Takls. - Jūs esat prasts lops.

- Es ceru, džentlmeņi, - Hariss teica, - ka jūs, džentlmeņi, nebūsit bargi pret mani.

Es jums tiešām ļoti pateicos, džentlmeņi, par jūsu aizgādību un tāpat par jūsu ieteikumiem, džentlmeņi, ja kādreiz vajadzīgs kāds, kas palīdz apkalpot pie galda. Es ceru, džentlmeņi, ka ar mani var iztikt.

- Nē, ser, nevar vis, - misters Takls sacīja. - Nekas tamlīdzīgs, ser.

- Mēs jūs uzskatām par nevīžīgu nelieti, - paskaidroja džentlmenis oranžkrāsas plīšā.

- Un zemisku zagli, - piemetināja džentlmenis zaļganajās biksēs.

- Un nelabojamu sliņķi, - piebilda džentlmenis purpurā.

Nabaga sakņu tirgotājs ļoti pazemīgi klanījās, kamēr pār viņu bira šie vissīkmanīgākās tirānijas mazie epiteti, un, kad katrs kaut ko bija pateicis, lai pierādītu savu pārākumu, misters Takls sāka griezt gabalos jēra cisku un pasniegt to viesiem.

Tikko šī svarīgā nodarbība bija sākusies, durvis ātri atvērās un parādījās vēl kāds džentlmenis gaišzilā uzvalkā ar svina pogām.

- Pret noteikumiem! - misters Takls izsaucās. - Pārāk vēlu, pārāk vēlu.

- Nē, nē, es tiešām nekā nevarēju darīt, - džentlmenis zilajā uzvalkā atteica. - Es griežos pie visiem klātesošajiem... galanta lieta... satikšanās pie teātra.

- Ā, tad nu gan, - džentlmenis oranžkrāsas plīšā sacīja.

- Jā, patiesi, goda vārds, - turpināja vīrs zilajā uzvalkā. - Es apsolīju pusvienpadsmitos aizvadīt uz mājām mūsu jaunāko meitu, un viņa ir tik neparasti jauks skuķis, ka man tiešām nebija drosmes viņu apbēdināt. Es, ser, negribu apvainot klātesošos, bet sievietes, ser, ir pirmā vietā - sievietes, ser, ir neatvairāmas.

- Man ir aizdomas, ka tur kaut kas slēpjas, - teica Takls, kad jaunatnācējs nosēdās blakus Semam. - Esmu pāris reižu ievērojis, ka viņa, iekāpjot karietē un izkāpjot no tās, ļoti smagi balstās uz jūsu pleca.

- Ko jūs, ko jūs, Takl, tā nevajag, - vīrs zilajā uzvalkā atsaucās. - Tas nav godīgi. Varbūt esmu sacījis vienam diviem draugiem, ka viņa ir dievišķīgs radījums un bez kāda redzama iemesla atteikusi vienam vai diviem bildinātājiem, bet... Nē, nē, tiešām, Takl, - pie tam svešinieku klātbūtnē... tas nav labi... tā nevajag.

- Smalkjūtību, mans dārgais draugs, smalkjūtību.

Un vīrs zilajā uzvalkā, savilcis ciešāk kaklautu un sakārtojis svārku atlokus, pamāja ar galvu un sarauca pieri, it kā viņš, ja gribētu, varētu vēl daudz ko teikt, bet to neatļautu viņa gods.

Cilvēks zilajā uzvalkā bija tipisks sulainis ar gaišiem matiem, stīvu kaklu, uzpūtīgu izturēšanos un mazliet nekaunīgu seju. Tāpēc viņš tūliņ piesaistīja mistera Vellera uzmanību, bet, kad viņš sāka runāt šādā garā, Sems sajuta vēl stiprāku vēlēšanos ar viņu iepazīties, tādēļ ar sev raksturīgo neatkarību tūliņ ievadīja sarunu.

- Uz jūsu veselībām! - teica Sems. - Man dikti patīkas jūsu izteicieni. Man tie liekas ļoti jauki.

Cilvēks zilajā uzvalkā pasmaidīja tā, it kā pie šādiem komplimentiem būtu pieradis, tomēr tai pašā laikā atzinīgi paskatījās uz Semu un teica, ka viņš cerot ar to iepazīties tuvāk, jo, bez kādiem glaimiem, viņam liekoties, ka tam esot visas dotības, kas nepieciešamas patīkamam zēnam, - Sems esot tieši tāds cilvēks, kādi viņam pa prātam.

- Jūs, ser, ir ļoti laipns, - Sems atbildēja. - Jūs gan ir laimes bērns.

- Ko jūs ar to domājat? - džentlmenis zilajā uzvalkā jautāja.

- To jauno lēdiju, - Sems paskaidroja. - Viņa zin, ko katrs vērts. Es saprot.

Misters Vellers piemiedza vienu aci un pašūpoja galvu no vienas puses uz otru, tā ļoti glaimodams zili ģērbtā džentlmeņa patmīlībai.

- Es bīstos, ka jūs, mister Veller, esat viltīgs zēns, - šis cilvēks teica.

- Nē, nē, - Sems attrauca, - tas lai paliek jums. Tas uz jums attiecas vairāk nekā uz mani, - kā džentelmens, kas stāvē aiz dārza žoga, teica vīram, kas stāvē ārpusē, kad pa ielu skrēja traks bullis.

- Ko jūs, ko jūs, mister Veller, - džentlmenis zilajā uzvalkā attrauca. - Man šķiet, mister Veller, ka viņa ir ievērojusi manu ārieni un izturēšanos.

- Man domāt, citādiņ nemaz nevar būt, - Sems atteica.

- Vai jums arī ir kāda tamlīdzīga dēciņa? - jautāja aplaimotais džentlmenis zilajā uzvalkā, izvilkdams no vestes kabatas zobu bakstāmo.

- Ne gluži, - Sems sacīja. - Manam saimeniekam meitu nav. Citādiņ es, protama lieta, vienai no tām būtu piekantējies. Bet tā, kā tās lietas stāv patlaban, es domā, ka man vajdzīga vismaz marķīze. Vēl varētu apmierināties ar jaunu, bagātu sievišķi, kauč ar šai nebūtu titula, ja tik viņa mani karsti mīlētu, - citāži gan ne.

- Protams, ne, mister Veller, - džentlmenis zilajā uzvalkā apliecināja, - ar niekiem, vai zināt, nav vērts iesākt; un mēs zinām, mister Veller, - mēs, labākās sabiedrības cilvēki, - ka labam formas tērpam agrāk vai vēlāk jāatstāj uz sievietēm iespaids. Starp mums runājot, tā patiesībā ir vienīgā lieta, kuras dēļ vērts iestāties dienestā.

- Pilnīgi pareizi, - Sems apliecināja. - Skaidrs, ka tā.

Kad šī konfidenciālā saruna bija aizvirzījusies līdz šai vietai, tika pasniegtas glāzes, un katrs džentlmenis pirms dzertuvju slēgšanas pasūtīja to, kas tam vislabāk garšo. Džentlmenis zilajā uzvalkā un cilvēks oranžkrāsas uzvalkā, būdami starp klātesošajiem vissmalkākie, pasūtīja aukstu, saldu groku, bet pārējo iemīļotākais dzēriens, liekas, bija saldināts džins ar ūdeni. Sems nosauca sakņu tirgotāju par negantu blēdi un pasūtīja lielu trauku punša, - likās, ka šie divi apstākļi viņu ļoti pacēla izmeklēto acīs.

- Džentlmeņi, - teica vīrs zilajā uzvalkā, izturēdamies kā visīstākais dendijs, - uzaicinu uzdzert lēdijām!

- Klau, klau! - Sems atsaucās. - Uzdzersim jaunajām saimniecītēm.

Atskanēja skaļš sauciens: «Pie kārtības!» - un misters Džons Smaukers, kā jau džentlmenis, kas bija ievedis misteru Velleru šai sabiedrībā, lūdza viņu ievērot, ka vārds, ko viņš nupat lietojis, neesot parlamentārisks.

- Kurš vārds tas bij, ser? - Sems atjautāja.

- Saimniecītes, ser, - misters Džons Smaukers paskaidroja, brīdinoši savilcis pieri.

- Mēs šeit neatzīstam šādu atšķirību.

- O, ļoti labi, - Sems sacīja, - tad es savu izteicienu izlabos un sauks tās par dārgajām būtnēm, ja Kvēlais man atļaus.

Šķita, ka džentlmenis ar zaļganajām biksēm savā prātā mazliet šaubās, vai būtu likumīgi priekšsēdētāju saukt par Kvēlo, bet, tā kā sapulcētie, likās, domāja tikai katrs par sevi, nevis priekšsēdētāju, šis jautājums netika pacelts. Vīrs ar trīsstūraino cepuri strauji elpoja un ilgi noskatījās uz Semu, bet, redzams, secināja, ka labāk nekā nesacīt, lai nedabūtu vēl vairāk.

Pēc īsa klusuma brīža kāds džentlmenis izšūtos svārkos, kas viņam sniedzās līdz papēžiem, un tādā pašā vestē, kas sildīja kājas līdz pusei, sparīgi samaisīja savu groku un, ar spēju piepūli piecēlies kājās, teica, ka vēloties klātesošajiem sacīt dažus vārdus, bet cilvēks ar trīsstūraino cepuri nešaubījās, ka sapulcētie būšot ļoti priecīgi noklausīties visus vārdus, kādus vien džentlmenis garajos svārkos gribēšot sacīt.

- Džentlmeņi, es ļoti kautrējos uzstāties, - teica vīrs garajos svārkos, - jo man ir tā nelaime būt kučierim un šajās patīkamajās suarījās mani pielaiž tikai kā goda biedri, bet es, džentlmeņi, esmu spiests, - es esmu iedzīts stūrī, ja drīkstu tā izteikties, - paziņot kādu apbēdinošu lietu, kas man kļuvusi zināma un kas notikusi, varu teikt, manu acu priekšā. Džentlmeņi, mūsu draugs misters Vaifers (visi paskatījās uz cilvēku oranžkrāsas svārkos), mūsu draugs misters Vaifers ir uzteicis.

Klātesošos pārņēma vispārējs izbrīns. Ikviens džentlmenis paskatījās sava kaimiņa sejā un tad pievērsa skatienus kājās stāvošajam kučierim.

- Brīnieties vien, džentlmeņi, - kučieris turpināja. - Es nemēģināšu paskaidrot, kāda iemesla dēļ noticis šis nelabojamais zaudējums dienestam, bet es lūgšu, lai misters Vaifers to paskaidro pats par pamācību un piemēru saviem draugiem, kas viņu apbrīno.

Šo priekšlikumu uzņēma ar skaļu piekrišanu, un misters Vaifers sniedza paskaidrojumu. Viņš sacīja, ka, protams, būtu vēlējies paturēt vietu, no kuras nupat atteicies. Formas tērps esot ļoti grezns un dārgs, ģimenes sieviešu kārtas locekļi ļoti patīkami un pienākumi, viņam jāteicot, ne pārāk smagi. Galvenais pakalpojums, ko no viņa prasot, esot iespējami vairāk skatīties pa vestibila logu kopā ar kādu citu džentlmeni, kas arī esot uzteicis. Viņš būtu vēlējies aiztaupīt sapulcētiem nepatīkamos un neglītos sīkumus, par kuriem viņam tagad jāstāsta, bet, tā kā no viņa tiekot prasīti paskaidrojumi, šim neesot citas izejas kā droši un skaidri paziņot, ka šim esot devuši ēst aukstu gaļu.

Nav iespējams iztēloties sašutumu, kādu šis paziņojums pamodināja klausītāju kratīs. Vismaz ceturtdaļstundas bija dzirdami tikai skaļi saucieni «Kauns!», smagas nopūtas un svilpieni.

Tālāk misters Vaifers piemetināja, ka bīstoties, vai šī apvainojuma cēlonis pa daļai neesot viņa paša piekāpīgais un miermīlīgais raksturs. Viņš skaidri atceroties, ka vienu reizi esot bijis ar mieru ēst sālītu sviestu un bez tam reiz, kad mājā kāds pēkšņi saslimis, nolaidies tik tālu, ka uznesis trešajā stāvā ogļu spaini. Viņš paļaujoties uz to, ka šī vaļsirdīgā savu kļūdu atzīšana nemazināšot viņa cieņu biedru acīs, un cerot, ka viņa ātrā atbilde uz šo pēdējo zemisko apvainojumu viņa jūtām atkal atjaunošot šo cieņu, ja tā būtu mazinājusies.

Mistera Vaifera runai atbildēja sajūsmas pilni saucieni, uti visi aizgrābtībā uzdzēra uz mocekļa veselību. Moceklis pateicās un lika priekšā iedzert uz viņu viesa - mistera Vellera veselību. Viņam neesot gods būt ar šo džentlmeni tuvāk pazīstamam, bet tas esot mistera Džona Smaukera draugs, un ar tādu rekomendāciju pietiekot jebkādā un jebkurā džentlmeņu sabiedrībā. Tāpēc, ja viņa draugi dzerta vīnu, viņš labprāt būtu uzdzēris uz mistera Vellera veselību pēc visiem likumiem, bet, tā kā pašlaik viņi pārmaiņas pēc dzerot groku un izdzert glāzi pēc katra tosta varbūt nebūtu visai ērti, viņš ierosinot tikai tāpat pieņemt, it kā visi likumi būtu ievēroti.

Šīs runas noslēgumā katrs Semam par godu iedzēra no savas glāzes pa malkam, un Sems, pielējis un pats sev par godu izdzēris divas pilnas glāzes punša, izsacīja pateicību skaistā runā.

- Liela pateikšan jums, vecie zēni, - Sems uzsāka, bez mazākā apmulsuma smeldams punšu, - par šito kompelmentu, kas, nākdams no šitādas sabiedrības, gauži grābj aiz sirds. Es par jums visiem, kopā ņemot, jau ir dzirdējs diezgan daudz, bet man jāsaka, ka nekad es nebij domājs, ka jūs ir tik neparasti jauki cilvēki. Es tikai cer, ka jūs uzmanīsies un nekompromitēs savu pašcieņu, - to ir tik patīkami vērot, kad tāds cilvēks izgājs pastaigāt. Man vienmēr ir ļoti patics to redzēt, kopš es vēl bij zēns, apmēram pusē tik garš kā mana cienījamā drauga Kvēlā spieķis ar misiņa galu. Un tam apspiešanas upurim sēra krāsas svārkos es varu teikt tikai vienu: cerēsim, ka viņš dabūs vietu pēc nopelniem. Tādā gadījumā viņam uz priekšu vairs nebūs daudz jāuztraucas par aukstu suarīju.

Sems, patīkami smaidīdams, apsēdās. Sapulcētie viņa runai atbildēja ar skaļiem aplausiem un sāka izklīst.

- Kā, veco zēn, - jūs taču nedomā jau iet? - Sems Vellers teica savam draugam misteram Džonam Smaukeram.

- Man tiešām jāiet, - misters Smaukers atsacīja, - es Bentemam apsolīju.

- O, nu labi, - Sems sacīja, - tā ir cita lieta. Ja jūs viņu piemānīs, var gadīties, ka viņš uzteic. Jūs tak neies, Kvēlais?

- Iešu gan, - vīrs ar trīsstūraino cepuri atsaucās.

- Kā - un atstās neizdzertas trīs ceturtdaļas punša! - Sems uzsauca. - Blēņas! Sēdiet tik nost!

Šim uzaicinājumam misters Takls nevarēja pretoties. Viņš nolika sāņus trīsstūraino cepuri un spieķi, kurus nupat bija paņēmis, un teica, ka labas satikšanas dēļ vienu glāzi iedzeršot.

Tā kā džentlmenim zilajā uzvalkā bija pa ceļam ar misteru Taklu, arī viņu pierunāja palikt. Kad punšs bija izdzerts apmēram līdz pusei, Sems lika atnest no sakņu tirgotāja veikala austeres. Abi šie fakti atstāja tik uzmundrinošu iespaidu, ka misters Takls, izgreznojies ar trīsstūraino cepuri un spieķi, nodejoja matrožu deju uz galda starp austeru vākiem, bet džentlmenis zilajā uzvalkā izpildīja pavadījumu uz asprātīga mūzikas instrumenta, kas sastāvēja no ķemmes un sprogu veidojamā papīra.

Pēdīgi, kad punšs bija izbeidzies viss un nakts beigusies gandrīz, viņi devās ceļā, lai pavadītu cits citu uz mājām. Tikko misters Takls izkļuva svaigā gaisā, viņu pārņēma pēkšņa vēlēšanās atgulties uz bruģa. Sems domāja, ka pretī runāt būtu nežēlīgi, un ļāva viņam rīkoties pēc paša ieskatiem. Tā kā trīsstūrainā cepure, tur palikusi, varētu sabojāties, Sems visai apdomīgi uzmauca to galvā džentlmenim zilajos svārkos un, ielicis viņa rokā lielo spieķi, atslēja pašu pret viņa mājas durvīm, paraustīja zvanu un mierīgi aizgāja.

Otrā rītā, daudz agrāk par savu parasto celšanās laiku, misters Pikviks, pilnīgi saģērbies, nogāja lejā un pazvanīja.

- Sem, - misters Pikviks teica, kad, atsaucoties uz aicinājumu, ieradās misters Vellers, - aizveriet durvis!

Misters Vellers to izdarīja.

- Pagājušajā naktī, Sem, šeit notika nepatīkams starpgadījums,- misters Pikviks sacīja, - kas misteram Vinklam deva zināmu iemeslu bažīties, ka misters Daulers pret viņu var izturēties varmācīgi.

- Tā, ser, es dzirdēj no vecās lēdijas tur apakšā, - Sems atbildēja.

- Un man, diemžēl, jāsaka, Sem, - misters Pikviks turpināja ar ļoti norūpējušos seju, - ka, bīstoties no šīs vardarbības, misters Vinkls ir aizbraucis.

- Aizbraucis! - Sems iesaucās.

- Šorīt agri atstājis māju, iepriekš nebildis man ne vārdiņa, - misters Pikviks paskaidroja, - un es nezinu, uz kurieni viņš ir aizbraucis.

- Viņam, ser, vajdzē gan palikt un izkauties, - Sems nicīgi atbildēja. - Ar šito Dauleru, ser, galā tikt nenāktos grūti.

- Nujā, Sem, - misters Pikviks teica. - Arī es varbūt šaubos par viņa lielo dūšu un apņēmību. Taču, lai būtu kā būdams, misters Vinkls ir aizbraucis. Viņš jāatrod, Sem, -

jāatrod un jāatved atpakaļ pie manis.

- Bet ja nu viņš, ser, negrib nākt atpakaļ? - Sems aizrādīja.

- Viņš jāpiespiež, Sem, - misters Pikviks sacīja.

- Kas t' to izdarīs, ser? - smaidīdams jautāja Sems.

- Jūs, - misters Pikviks atbildēja.

- Labi, ser.

To teicis, misters Vellers atstāja istabu, un tūliņ pēc tam bija dzirdams, ka viņš aizver ielas durvis. Pēc divām stundām viņš atgriezās tik aukstasinīgs, it kā būtu sūtīts visparastākajā uzdevumā, un atnesa vēsti, ka kāds cilvēks, kura izskats pilnīgi atbilst mistera Vinkla ārienei, šorīt aizbraucis uz Bristoli no «Karaliskās Viesnīcas» ar tiešās satiksmes karieti.

- Sem, - misters Pikviks teica, satverdams viņa roku, - jūs esat lielisks cilvēks, nesamaksājams cilvēks. Jums, Sem, viņam jāseko.

- Skaidrs, ser, - misters Vellers atbildēja.

- Tikko jūs, Sem, viņu atrodat, nekavējoties rakstiet man, - misters Pikviks sacīja.

- Ja viņš mēģina no jums aizbēgt, notrieciet viņu gar zemi vai ieslēdziet. Jums, Sem, ir mana pilnvara.

- Gan jau es, ser, parūpēsies, - Sems atbildēja.

- Jūs viņam pateiksit, - misters Pikviks turpināja, - ka es esmu ļoti uztraukts, ļoti neapmierināts un, protams, sašutis par viņa ārkārtīgi dīvaino izturēšanos.

- Es, ser, to izdarīs, - Sems atbildēja.

- Jūs viņam pateiksit, - misters Pikviks stāstīja tālāk, - ka tad, ja viņš neatgriezīsies uz šo namu kopā ar jums, viņš ieradīsies kopā ar mani, jo es aizbraukšu un viņu atvedīšu.

- Es, ser, to viņam pateiks, - Sems atbildēja.

- Vai jūs, Sem, domājat, ka varēsit viņu atrast? - misters Pikviks apvaicājās, nopietni skatīdamies viņam sejā.

- O, es viņu atradīs, lai kur viņš būtu, - ļoti paļāvīgi atbildēja Sems.

- Labi, - misters Pikviks noteica. - Tādā gadījumā - jo drīzāk jūs braucat, jo labāk.

Līdz ar šiem norādījumiem misters Pikviks nodeva sava uzticamā kalpotāja rokās zināmu naudas summu un lika viņam tūliņ doties uz Bristoli, lai panāktu bēgli.

Sems ielika ceļa somā dažas nepieciešamas lietas un bija gatavs ceļam. Nonācis gaiteņa galā, viņš apstājās un, klusiņām atnācis atpakaļ, pabāza galvu pa viesistabas durvīm.

- Ser, - Sems pačukstēja.

- Nu, Sem? - misters Pikviks atsaucās.

- Vai es, ser, jūsu norādījumus ir pareizi saprats? - Sems taujāja.

- Cerams, - misters Pikviks sacīja.

- Vai notriekšana zemē, ser, ir jāsaprot burtiski? - Sems taujāja.

- Pilnīgi, - misters Pikviks atbildēja. - Burts burtā. Dariet, kas jums liekas nepieciešams. Jūs rīkojaties manā uzdevumā.

Sems saprotoši pamāja un, aizvēris durvis, ar vieglu sirdi devās ceļojumā.

XXXVIII NODAĻA

Kā misters Vinkls, izkāpis no pannas, palēnām un mierīgi iekāpa ugunī

Neveiksmīgais džentlmenis - nelaimīgais cēlonis neparastajam troksnim un satraukumam, kas jau iepriekš aprakstītajā kārtā un veidā bija pamodinājis Rojelkresenta iemītniekus, - pēc apmulsuma un uztraukumā pavadītās nakts atstāja māju, kurā viņa draugi vēl gulēja, un devās ceļā, pats nezinādams, uz kurieni. Nav iespējams izteikt pārāk augstu atzinību vai pārāk dedzīgu uzslavu tām cēlajām un nosvērtajām jūtām, kas misteru Vinklu piespieda spert šo soli. «Ja šis Daulers,» misters Vinkls pie sevis sprieda, «ja šis Daulers mēģinās izpildīt savus draudus un apvainos mani ar darbiem, - un es nešaubos, ka viņš to darīs, - es būšu spiests viņu izaicināt. Viņam ir sieva, tā viņu mīl un ir no viņa atkarīga. Ak dievs! Ja es viņu aklās dusmās nogalinātu, kā es pēc tam pats sajustos!» Šīs mokošās pārdomas uz humānā jaunekļa jūtām iedarbojās tik spēcīgi, ka viņa ceļgali sitās viens pie otra un seja izpauda ārkārtīgu iekšēju satraukumu. Šo apsvērumu pamudināts, viņš satvēra savu ceļa somu un, zagšus nokāpis lejā, aizvēra nīstamās ārdurvis, cik klusu vien spēja, un aizgāja. Iedams uz «Karalisko Viesnīcu», viņš tur atrada karieti, kas patlaban devās ceļā uz Bristoli, un, nodomājis, ka Bristole viņa nolūkam ir tikpat laba vieta kā jebkura cita, uz kuru viņš varētu doties, uzkāpa uz bukas, un sasniedza savu ceļa mērķi tik ātri, cik to varēja sagaidīt no diviem zirgiem, kas šo ceļa gabalu turp un atpakaļ veica vismaz divi reizes dienā.

Viņš apmetās viesnīcā «Krūms» un, nolēmis katru sarakstīšanos ar misteru Pikviku atlikt tik ilgi, līdz varēs cerēt, ka mistera Daulera niknums būs zināmā mērā izgaisis, devās aplūkot pilsētu, kas viņam likās vēl mazliet netīrāka par visām agrāk redzētajām vietām. Apskatījis dokus un kuģus un aplūkojis katedrāli, viņš, pajautājis ceļu uz Kliftonu[1], devās uz turieni virzienā, kas viņam bija norādīts. Bet, tāpat kā Bristoles ietves nav tīrākās un platākās pasaulē, tā arī šīs pilsētas ielas nepieder pie taisnākajām, un tajās var viegli apmaldīties. Misters Vinkls, daudzo līkumu un pagriezienu apmulsināts, sāka apskatīties pēc kāda pieklājīgāka veikala, kur vēlreiz varētu lūgt padomu un norādījumus.

Viņš ieraudzīja kādu nupat krāsotu ēku, kura nesen bija iekārtota par kaut ko vidēju starp veikalu un dzīvojamo māju un kuras sarkanā laterna, piestiprināta pār parādes durvju pusapaļo lodziņu, būtu pietiekami norādījusi, ka šī ir praktizējošā ārsta rezidence, pat ja virs kādreizējās viesistabas loga uz paneļa apšuves zelta burtiem nebūtu rakstīts: «Ārsta kabinets». Nodomājis, ka šī būs piemērota vieta aptaujas izdarīšanai, misters Vinkls iegāja mazā veikaliņā, ko pildīja atvilktnes ar zeltītiem uzrakstiem un pudeles; redzēdams, ka tur neviena nav, viņš sāka ar puskronu klauvēt uz letes, lai pievērstu sev tā cilvēka uzmanību, kurš varētu atrasties dibenistabā, kur vajadzēja būt šīs iestādes visslepenākai un svētākai vietai, kā viņš sprieda pēc atkārtotā uzraksta uz durvīm: «Ārsta kabinets», - šoreiz, lai izvairītos no vienmuļības, tas bija uzkrāsots baltiem burtiem.

Pēc pirmā klauvējiena pēkšņi apklusa iepriekš skaidri sadzirdamās skaņas, kas lika domāt, ka iekšpusē cilvēki paukojas ar biguļiem; pēc otrā klauvējiena veikalā klusi ienāca kāds pēc izskata centīgs jauns džentlmenis zaļās brillēs, ar ļoti lielu grāmatu rokā un, nostājies aiz letes, jautāja, ko apmeklētājs vēloties.

- Piedodiet, ser, ka jūs traucēju, - misters Vinkls teica, - bet vai jūs nebūtu tik laipni un nepasacītu man ceļu uz...

- Ha, ha, ha! - centīgais jauneklis ierēcās, uzsviezdams lielo grāmatu gaisā un ļoti izveicīgi notverdams to tieši tai brīdī, kad tā draudēja satriekt atomos visas uz letes stāvošās pudeles. - Tas tikai ir pārsteigums!

Tas tiešām bija pārsteigums, un misters Vinkls par medicīniskā džentlmeņa neparasto izturēšanos bija tik ļoti izbrīnījies, ka neviļus atkāpās līdz durvīm un izskatījās ļoti apmulsis par šo dīvaino saņemšanu.

- Kā? Vai jūs mani nepazīstat? - medicīniskais džentlmenis izsaucās.

Misters Vinkls atbildot nomurmināja, ka viņam neesot tas gods.

- Nu, ko, - medicīniskais džentlmenis atteica, - tādā gadījumā es vēl drīkstu cerēt, ka varēšu ārstēt pusi Bristoles veceņu, ja man kaut cik veiksies. Nost ar tevi, vecā, sapelējusī neliete, nost ar tevi!

Ar šo lāstu, kas bija adresēts lielajai grāmatai, medicīniskais džentlmenis to ar ievērojamu veiklību iespēra veikala tālākajā kaktā un, noņēmis savas zaļās brilles, smīnēja tā, kā varēja smīnēt tikai Roberts Soijers, eskvairs, agrāk students no Gaija slimnīcas Boro, ar privātdzīvokli Lentstrītā.

- Jūs taču negribat sacīt, ka nenācāt pie manis, - misters Bobs Soijers sacīja, ar drauga dedzību spiezdams mistera Vinkla roku.

- Goda vārds, es nenācu pie jums, - misters Vinkls attrauca, savukārt spiezdams mistera Boba Soijera roku.

- Dīvaini, ka jūs nesaredzējāt vārdu, - teica Bobs Soijers, pievērsdams drauga uzmanību ārdurvīm, uz kurām ar to pašu balto krāsu bija rakstīti vārdi: «Soijers, agrāk Nokmorfs».

- Es pat nepamanīju, - misters Vinkls atbildēja.

- Ak dievs, ja es būtu zinājis, ka tas esat jūs, es būtu meties ārā un jūs apkampis, - Bobs Soijers trieca tālāk, - bet, goda vārds, es domāju, ka jūs esat Karaļa Nodokļi.

- Ko jūs sakāt! - misters Vinkls teica.

- Patiešām, tā es nodomāju, - Bobs Soijers apstiprināja, - un jau gribēju teikt, ka neesmu mājās, bet, ja jūs būtu atstājis kādu zīmīti, es to noteikti nodotu sev, jo viņš mani nepazīst un arī Apgaismošana un Ielu Bruģēšana mani nepazīst. Man šķiet, ka Baznīcas Nodoklis nojauš, kas es esmu, bet Ūdensvads mani noteikti pazīst, jo es, tikko šeit ierados, izrāvu tam zobu. Bet nāciet taču iekšā, nāciet iekšā!

Tā pļāpādams, misters Bobs Soijers iestūma misteru Vinklu dibenistabā, kur sēdēja neviens cits kā misters Bendžemins Ellens, kas uzjautrinājās, ar sarkani nokaitētu biguli urbjot kamīna podiņos mazus, apaļus dobumiņus.

- Nu, - misters Vinkls teica, - tas tiešām ir negaidīts prieks! Cik jums te ļoti jaukas telpas!

- Nekas nekaiš, nekas nekaiš, - Bobs Soijers atbildēja. - Drīz pēc tām lieliskajām viesībām es izturēju eksāmenu un mani draugi sameta, cik vajadzīgs šīs lietas uzsākšanai, tā es apģērbu melnu uzvalku un uzliku brilles, lai, šeit ierodoties, izskatītos, cik iespējams, cienīgāks.

- Un, bez šaubām, šeit jums ir tīri ienesīga prakse? - lietpratīgi sprieda misters Vinkls.

- Ļoti ienesīga, - Bobs Soijers atbildēja, - tik ienesīga, ka pēc dažiem gadiem visus ienākumus varēs salikt vīna glāzē un pārklāt ar ērkšķogu lapu.

- Jūs taču to nesakāt nopietni? - misters Vinkls atsauca. - Jau zāles vien.

- Tikai izlikšanās, manu dārgo zēn, - Bobs Soijers paskaidroja. - Puse atvilktņu ir tukšas, un otru pusi nevar atvērt.

- Kas par niekiem! - misters Vinkls izsaucās.

- Fakts. Goda vārds! - Bobs Soijers atbildēja, ieiedams veikalā un pierādīdams savu izteikumu patiesīgumu, spēcīgi paraustot neīsto atvilktņu zeltītos rokturus. - Īstas šai veikalā ir gandrīz vai vienīgi dēles, un pat tās ir jau lietotas.

- To es gan nebūtu domājis! - misters Vinkls iesaucās ļoti pārsteigts.

- Es ceru, ka ne, - Bobs Soijers atbildēja. - Citādi taču nebūtu nozīmes izlikties, vai ne? Bet ko jūs gribētu iebaudīt? To pašu, ko mēs? Pareizi. Ben, mīļais draugs, iebāz roku bufetē un paņem mūsu patentētās vēderzāles.

Misters Bendžemins Ellens pasmaidīja un mīļu prātu izvilka no blakus stāvošās bufetes melnu pudeli, līdz pusei pilnu ar degvīnu.

- Ūdens jums, protams, nav vajadzīgs? - Bobs Soijers ieminējas.

- Paldies, - misters Vinkls atbildēja, - ir tāda paagra stunda: ja jums nav iebildumu, es labprāt atšķaidītu.

- Mums nav nekādu iebildumu, ja vien jūsu sirdsapziņa to atļauj, - Bobs Soijers atteica un runādams ar baudu izdzēra glāzi degvīna. - Ben, padod bļodiņu!

Misters Bendžemins Ellens no tās pašas paslēptuves izvilka mazu misiņa bļodiņu, un Bobs Soijers piezīmēja, ka viņš ar to ļoti lepojoties, jo ārstam tāda dikti piestāvot.

Profesijai piedienīgajā bļodiņā uzlika vārīties ūdeni, un, to darīdams, misters Bobs Soijers paņēma dažas lāpstiņas ogļu no aptiekas skapīša ar uzrakstu: «Sodas ūdens».

Misters Vinkls atšķaidīja savu degvīnu, un sākās vispārīga saruna, ko pārtrauca kāds zēns vienkāršā pelēkā livrejā un ar zeltu apšūtā cepurē, kurš ienāca veikalā ar mazu, slēgtu kurvīti padusē un kuru misters Bobs Soijers tūliņ apsveica, uzsaukdams:

- Tom, vazaņķi, nāc šurp!

Zēns uz vietas paklausīja.

- Tu esi apstājies pie visiem Bristoles ielu stabiņiem, slinkais blandoņa! - misters Bobs Soijers teica.

- Nē, ser, neapstājos vis, - zēns atbildēja.

- Un labāk arī nemēģini to darīt, - draudoši sacīja misters Bobs Soijers. - Vai tu domā, ka kāds cilvēks griezīsies pie ārsta, ja redzēs, ka viņa zēns spēlē «murmuļus» notekā vai lēkā kukuriņus pa ielu? Vai tu, slīmests tāds, nemaz necienī savu profesiju?

Vai zāles visas aiznesi?

- Jā, ser.

- Pulverīšus bērnam lielajā mājā, kur nesen iegāja jaunie īrnieki, un tabletes, kas dzeramas četras reizes dienā, tam īgnajam, vecajam džentlmenim ar podagru kājā?

- Jā, ser.

- Tad aizver durvis un uzmani veikalu!

- Klausieties, - misters Vinkls teica, kad zēns bija izgājis, - lietas taču nav gluži tik ļaunas, kā jūs man gribējāt iestāstīt. Jūs tomēr izsūtāt kaut kādas zāles.

Misters Bobs Soijers palūkojās veikalā, lai pārliecinātos, ka neviens svešs nenoklausās, un, pieliecies pie mistera Vinkla, klusā balsī teica:

- Viņš tās visas aiznes pēc nepareizas adreses.

Misters Vinkls izskatījās apstulbis, bet Bobs Soijers un viņa draugs smējās.

- Vai tad jūs nesaprotat? - Bobs sacīja. - Viņš pieiet pie kādas mājas, piezvana, iedod kalpotājam rokā zāļu paciņu bez adreses un aiziet. Apkalpotājs to ienes ēdamistabā, saimnieks to atver un lasa recepti: «Mikstūru lietot pirms gulētiešanas - tabletes tāpat kā agrāk - skalošanu kā parasti - pulverīši. No Soijera, agrāk Nokmorfa.

Pagatavots, rūpīgi ievērojot ārsta priekšrakstus,» - un tālāk tādā pašā garā. Viņš to parāda sievai, tā izlasa recepti un atdod lejā apkalpotājiem - arī tie izlasa recepti. Otrā dienā ierodas zēns: «Ļoti nožēloju... esmu kļūdījies... ārkārtīgi daudz darba... jāiznēsā milzums zāļu... sveiciens no mistera Soijera... agrāk Nokmorfa.» Vārds paliek atmiņā, un medicīnā, manu zēn, tas tikai ir vajadzīgs; dievs sodi, vecais puika, tas ir labāks par visiem sludinājumiem pasaulē. Mums ir viena četru unču pudele, kas jau ir apceļojusi pusi Bristoles māju un vēl turas.

- Nu es saprotu! - misters Vinkls izsaucās. - Tā ir lieliska izdoma!

- O, Benam un man tādu ir vai vesels ducis! - jautri atbildēja Bobs Soijers. - Laternu aizdedzinātājs saņem astoņpadsmit pensus nedēļā par to, ka ik reizi, garām iedams, desmit minūtes no vietas rausta pie mums nakts zvanu, un mans puika vienmēr ieskrien baznīcā, pirms cilvēki sākuši dziedāt un tiem nav nekā cita ko darīt kā skatīties apkārt, un tad ar šausmām un izmisumu sejā sauc pēc manis. «Dievs, apžēlojies!» visi saka. «Vai kāds pēkšņi saslimis? Te sūta pēc Soijera, agrāk Nokmorfa. Ir gan šim jauneklim liela prakse!»

Pēc šīs dažu medicīnas noslēpumu atklāšanas misters Bobs Soijers un viņa draugs Bens Ellens atzvēlās katrs savā krēslā un sāka pilnā kaklā smieties. Pēc sirds patikas par šo joku izpriecājušies, viņi sāka runāt par lietām, kas misteru Vinklu interesēja vairāk.

Mums šķiet, esam jau agrāk kaut kur pieminējuši, ka misters Bendžemins Ellens no degvīna parasti kļuva sentimentāls. Tas nav nekāds izņēmuma gadījums, to mēs paši varam apliecināt, jo dažas reizes mums ir bijusi darīšana ar pacientiem, kas cieta no tās pašas kaites. Tieši šajā savas dzīves periodā misters Bendžemins Ellens, iespējams, bija vēl sentimentālāk noskaņots nekā jebkad agrāk, un šīs kaites iemesli bija šādi. Viņš jau gandrīz trīs nedēļas viesojās pie mistera Boba Soijera; misters Bobs Soijers nevarēja lielīties ar savu atturību, un misters Bendžemins Ellens nevarēja lielīties ar sevišķi izturīgu galvu; un sekas bija tādas, ka visu šo minēto laiku misters Bendžemins Ellens svārstījās starp daļēju apreibumu un pilnīgu apreibumu.

- Mans dārgais draugs, - misters Bens Ellens teica, izmantodams brīdi, kad Bobs Soijers bija aizgājis pie letes, lai izsniegtu dažas agrāk pieminētās lietotās dēles, - mans dārgais draugs, esmu ļoti nelaimīgs.

Misters Vinkls par to izsacīja sirsnīgu nožēlu un vēlējās zināt, vai viņš nevarot kaut ko darīt, lai mazinātu ciešanu pārņemtā studenta bēdas.

- Neko, mans dārgais draugs... it neko, - Bens teica. - Vai jūs atceraties Arabellu, Vinkl, - manu māsu Arabellu... jauna meitenīte, Vinkl, ar melnām acīm... kad mēs bijām tur pie Vordliem? Es nezinu, vai jūs viņu ievērojāt... jauka jauna meitene, Vinkl. Varbūt mani vaibsti jums varētu atgādināt viņas seju?

Misteram Vinklam nevajadzēja nekāda palīga, lai atcerētos burvīgo Arabellu, un tā bija viņa laime, jo Arabellas brāļa Bendžemina vaibsti bija maz piemēroti šādu atmiņu atsvaidzināšanai. Viņš atbildēja, cik vien iespējams, mierīgi, ka ļoti labi atceroties minēto jauno lēdiju un no visas sirds cerot, ka tā esot pie labas veselības.

- Mūsu draugs Bobs ir lielisks zēns, Vinkl, - bija vienīgā mistera Bena Ellena atbilde.

- Tiesa, - misters Vinkls atteica, ne visai priecādamies par to, ka šos divus vārdus piemin tik cieši kopā.

- Es viņus esmu nolēmis vienu otram; viņi ir radīti viens otram, nākuši pasaulē viens otram, dzimuši, Vinkl, viens otram, - misters Bens Ellens sacīja, sparīgi nolikdams glāzi. - Šai lietā, cienījamo ser, saskatāms sevišķs likteņa lēmums: viņu vecuma starpība ir tikai pieci gadi, un dzimšanas dienas abiem ir augustā.

Misteram Vinklam tik ļoti gribējās dzirdēt, kas nāks tālāk, ka viņš pat neizteica sevišķu apbrīnu par šo ārkārtīgo sagadīšanos, lai arī cik brīnišķīga tā bija; tāpēc misters Bens Ellens, nobirdinājis pāris asaru, turpināja runāt un pastāstīja, ka, par spīti visai cieņai, godbijībai un labvēlībai, ko viņš izjūtot pret savu draugu, Arabella neizskaidrojamā un nepateicīgā kārtā esot pret to izrādījusi noteiktu antipātiju.

- Un man šķiet, - noslēgumā teica misters Bens Ellens, - man šķiet, ka tam pamatā ir kāda agrāka aizraušanās.

- Un vai jums ir kāda nojausma, kurš tas varētu būt? - drebēdams jautāja misters Vinkls.

Misters Bens Ellens sagrāba biguli, kareivīgi pavicināja to sev virs galvas, deva briesmīgu triecienu pa iedomātu galvaskausu un beidzot visai izteiksmīgi noteica, ka viņš tikai vēlētos, kaut varētu to uzzināt, un tas esot viss.

- Es viņam parādītu, ko par viņu domāju, - misters Bens Ellens sacīja.

Un bigulis atkal apmeta loku, šoreiz vēl negantāk.

Tas viss, protams, ļoti nomierinoši iedarbojās uz mistera Vinkla jūtām. Dažas minūtes viņš klusēja, bet pēdīgi saņēmās un jautāja, vai mis Ellena esot Kentā.

- Nē, nē, - misters Bens Ellens atsaucās, nolikdams biguli un izskatīdamies ļoti viltīgs, - man liekas, ka pie Vordliem nav gluži piemērota vieta stūrgalvīgai meitenei, tāpēc, reiz esmu viņas dabiskais aizstāvis un sargs, jo mūsu vecāki ir miruši, es viņu esmu atvedis šajā apvidū, lai pavada dažus mēnešus pie kādas vecas krustmātes jaukā, garlaicīgā, nomaļā vietā. Man šķiet, manu zēn, ka tas viņu izārstēs, un, ja ne, es viņu uz kādu laiciņu paņemšu līdzi uz ārzemēm un paskatīšos, kā tas iedarbojas.

- Šī krustmāte dzīvo Bristolē, vai ne? - stostīdamies jautāja misters Vinkls.

- Nē, nē, Bristolē ne, - misters Bens Ellens atbildēja, parādīdams ar īkšķi sev pār labo plecu, - uz to pusi, lūk, tur. Bet klusu - tur nāk Bobs. Ne vārda, mans dārgais draugs, ne vārda!

Lai cik īsa bija šī saruna, misterā Vinklā tā modināja vislielākās bažas un uztraukumu. Viņa sirdij nedeva mieru domas par Arabellas iemīļoto. Vai varbūt viņš pats tas ir? Vai viņa dēļ skaistā Arabella nicīgi noskatās uz jautro Bobu Soijeru, vai varbūt viņam ir kāds veiksmīgs sāncensis? Viņš nolēma par katru cenu Arabellu satikt, bet priekšā izrādījās nepārvarams šķērslis, jo viņš nekādi nevarēja uzminēt, vai mistera Bena Ellena paskaidrojumi «uz to pusi» un «lūk, tur» nozīmē trīs jūdžu, trīsdesmit vai trīssimt jūdžu attālumu.

Taču šobrīd viņam nebija laika kavēties pārdomās par savu mīlestību, jo atgriezās Bobs Soijers, un tūliņ pēc tam no maiznīcas atnesa gaļas pīrāgu, ko šis džentlmenis lūdza katrā ziņā palīdzēt apēst. Galdu uzklāja apkopēja, kas pie mistera Boba Soijera izpildīja arī saimniecības vadītājas vietu, un, aizņēmušies no pelēklivrejotā zēna mātes trešo nazi un dakšiņu (jo mistera Soijera mājas iekārta vēl bija diezgan trūcīga), viņi nosēdās pusdienot. Alu, kā misters Soijers izteicās, pasniedza «tam piedienīgā alvas traukā».

Pēc pusdienām misters Bobs Soijers lika ienest no veikala vislielāko piestu un sāka tajā brūvēt kūpošu ruma punšu, kā viscienījamākais aptiekārs ar stampu jaukdams un maisīdams sastāvdaļas. Tā kā misters Soijers bija vecpuisis, mājā bija tikai viena glāze, ko piešķīra misteram Vinklam kā viesim. Misteram Benam Ellenam piešķīra piltuvi, kuras šaurais gals bija aizbāzts ar korķi, un Bobs Soijers apmierinājās ar vienu no tiem platmalainajiem kristāla traukiem, kuri aprakstīti ar dažādām kabalistiskām zīmēm un kuros ķīmiķi parasti mērī saviem maisījumiem vajadzīgos šķidrumus. Kad šie priekšdarbi bija paveikti, punšu nogaršoja un atzina par lielisku, un, vienojušies, ka Bobam Soijeram un Benam Ellenam ir tiesības piepildīt divreiz, kamēr misters Vinkls piepilda vienreiz, viņi priecīgi un sadraudzīgi ķērās pie lietas, kā pienākas.

Dziedāts netika, jo misters Bobs Soijers sacīja, ka tas neatbilstot viņa profesijas cieņai, bet, lai kompensētu šo zaudējumu, viņi tik skaļi runāja un smējās, ka to varēja dzirdēt un droši vien arī dzirdēja līdz ielas otram galam. Šī saruna stipri saīsināja laiku mistera Boba Soijera zēnam, kas šo vakaru nepavadīja kā parasti, rakstot uz letes savu vārdu un to atkal izdzēšot, bet stāvēja pie stikla durvīm, reizē klausīdamies un skatīdamies.

Mistera Boba Soijera jautrība drīz kļuva pavisam neapvaldīta; misters Bens Ellens ātri ieslīga sentimentālā noskaņā, un punšs bija jau gandrīz izbeidzies, kad steidzīgi ieskrēja zēns un paziņoja, ka kāda jauna sieviete nupat atnākusi un pasacījusi, ka Soijeru, agrāk Nokmorfu, lūdzot nekavējoties ierasties kādā no kaimiņu ielām. Tas dzīres izbeidza. Misters Bobs Soijers, pēc divdesmit reižu atkārtošanas ziņojumu sapratis, apsēja ap galvu slapju dvieli, lai tiktu skaidrā, un, kad viņam tas pa daļai bija izdevies, uzlika savas zaļās brilles un devās ceļā. Noraidīdams visus lūgumus palikt, līdz Bobs Soijers atgriezīsies, un redzēdams, ka ir pilnīgi neiespējami iesākt ar misteru Benu Ellenu kaut cik jēdzīgu sarunu kā par sev tuvāko tematu, tā arī par jebkuru citu, misters Vinkls atvadījās un atgriezās uz «Krūmu».

Raižu pilnais prāts un neskaitāmās pārdomas, ko bija modinājusi Arabella, neatļāva izdzertajam punšam atstāt uz viņu tādu iespaidu, kādu tas būtu atstājis citos apstākļos. Tādēļ, izdzēris pie bufetes glāzi degvīna ar sodas ūdeni, viņš iegāja ēdamistabā, sajuzdamies pēc šī vakara notikumiem drīzāk nospiests nekā pacilāts.

Istabā patlaban bija tikai viens viesis - kāds mētelī ģērbies pagara auguma džentlmenis, kas sēdēja pie uguns ar muguru pret durvīm. Vakars bija mazliet vēsāks, nekā šai gada laikā parasti mēdz būt, un džentlmenis pavilka krēslu sāņus, lai arī jaunpienācējs varētu redzēt uguni. Ko gan izjuta misters Vinkls, kad šī kustība atklāja viņa skatienam atriebīgā un asinskārā Daulera seju un stāvu!

Mistera Vinkla pirmā doma bija spēcīgi paraut tuvākā zvana rokturi, bet tas nelaimīgā kārtā atradās tieši aiz mistera Daulera galvas. Viņš jau bija paspēris vienu soli uz to pusi, bet tad apstājās, un tai pašā mirklī misters Daulers ļoti strauji atrāvās atpakaļ.

- Mister Vinkl, ser! Palieciet mierīgi! Nesitiet man! Es to necietīšu. Paciest sitienu! Nekad! - teica misters Daulers, kas izskatījās rāmāks, nekā misters Vinkls būtu sagaidījis no tik nikna džentlmeņa.

- Sitienu, ser? - misters Vinkls stostījās.

- Sitienu, ser, Daulers atbildēja. - Savaldiet savas jūtas! Apsēdieties! Paklausieties!

- Ser, - misters Vinkls teica, trīcēdams no galvas līdz kājām, - pirms es būšu ar mieru sēdēt jums blakus vai pretī, ja nav klāt neviena apkalpotāja, man jādzird daži paskaidrojumi. Jūs, ser, man vakarnakt draudējāt... briesmīgi draudējāt, ser.

Še misters Vinkls stipri nobālēja un apklusa.

- Es to darīju, - Daulers atteica, būdams gandrīz tikpat bāls kā misters Vinkls. - Apstākļi bija aizdomīgi. Tie ir noskaidroti. Es cienīju jūsu drošsirdību. Jūsu jūtas ir cēlas. Nevainības apziņa. Šeit mana roka. Saņemiet to!

- Tiešām, ser, - teica misters Vinkls, kas šaubījās - dot roku vai nedot - un gandrīz baidījās, ka aiz šī uzaicinājuma slēpjas kādas lamatas, - tiešām, ser, es...

- Es zinu, ko jūs gribat sacīt, - Daulers pārtrauca. - Jūs jūtaties apvainots. Pilnīgi dabiski. Arī es tāds justos. Man nebija taisnība. Es lūdzu piedošanu. Esiet draugs! Piedodiet man!

Tā runādams, Daulers ar varītēm iespieda savu roku mistera Vinkla rokā un, visā spēkā to kratīdams, paziņoja, ka misters Vinkls esot ārkārtīgi drošsirdīgs puisis un viņš par to esot labākās domās nekā jebkad agrāk.

- Un tagad, - Daulers teica, - apsēdieties. Izstāstiet visu. Kā jūs mani atradāt? Kad jūs man sekojāt? Esiet atklāti. Izstāstiet man!

- Tas bija pilnīgi nejauši, - misters Vinkls atbildēja, gluži apjucis par dīvaino un negaidīto iztaujāšanu, - pilnīgi nejauši.

- Par to man prieks, - Daulers teica. - Es šorīt pamodos. Biju aizmirsis savus draudus. Es par šo starpgadījumu pasmējos. Jutos draudzīgi noskaņots. Es tā arī teicu.

- Kam? - misters Vinkls jautāja.

- Misis Daulerei. «Jūs devāt zvērestu,» viņa teica. «Es to darīju,» es teicu. «Tas bija pārsteidzīgi,» viņa teica. «Tas tiesa,» es teicu. «Es atvainošos. Kur viņš ir?»

- Kurš? - misters Vinkls noprasīja.

- Jūs, - Daulers atbildēja. - Es nogāju lejā. Jūs nebijāt atrodams. Pikviks izskatījās drūms. Kratīja galvu. Cerēja, ka netikšot pastrādāti varasdarbi. Es visu sapratu. Jūs jutāties apvainots. Jūs bijāt izgājis, varbūt sameklēt kādu draugu. Iespējams, ka pēc pistolēm. «Ļoti drošsirdīgs,» es teicu. «Es viņu apbrīnoju.»

Misters Vinkls ieklepojās un, sākdams saprast, no kuras puses vējš pūš, pieņēma svarīgu izskatu.

- Es jums atstāju zīmīti, - Daulers turpināja. - Es rakstīju, ka ļoti nožēloju. Un tā bija patiesība. Steidzamas darīšanas atsauca mani uz šejieni. Jūs nebijāt apmierināts.

Jūs sekojāt. Jūs pieprasījāt mutvārdu izskaidrošanos. Jums uz to bija tiesības. Tagad tas ir padarīts. Manas darīšanas ir nokārtotas. Rīt es atgriezīšos. Brauksim kopā.

Dauleram runājot, mistera Vinkla izskats kļuva aizvien cienīgāks. Tagad bija saprotams sarunas noslēpumainais sākums; misteram Dauleram tikpat ļoti nepatika duelēties kā viņam pašam; īsi sakot, šis bramanīgais un bailes iedvesošais vīrs bija viens no lielākajiem gļēvuļiem pasaulē un, sapratis mistera Vinkla prombūtni tā, kā viņam to iztēloja bailes, bija darījis to pašu, ko misters Vinkls, un saprātīgi aizbraucis, līdz satrauktās jūtas visiem nomierināsies.

Kad misters Vinkls izprata lietas patiesos apstākļus, viņš pieņēma visai briesmīgu izskatu un sacīja, ka esot pilnīgi apmierināts, tomēr sacīja to tādā balsī, ka misteram Dauleram katrā ziņā bija jāsaprot - pretējā gadījumā nenovēršami būtu noticis kaut kas šausmīgs un iznīcinošs. Šķita, ka misteram Dauleram radās pienācīgs iespaids par mistera Vinkla augstsirdību un piekāpību, un abas karojošās puses šķīrās, lai dotos pie miera, daudzkārt apliecinādamas mūžīgu draudzību.

Apmēram pusvienos, kad misters Vinkls kādas divdesmit minūtes bija baudījis pirmā nomidža saldumu, viņu pēkšņi pamodināja skaļa klauvēšana pie istabas durvīm.

Kad tā ar vēl lielāku sparu atkārtojās, viņš pietrūkās gultā sēdus un jautāja, kas tur esot un ko vajagot.

- Lūdzu, ser, šeit ir kāds jauns cilvēks, kas saka, ka viņam jūs tūliņ vajagot satikt, - atsaucās istabenes balss.

- Jauns cilvēks! - misters Vinkls iesaucās.

- Par to nav ko šaubīties, ser, - pa atslēgas caurumu atbildēja kāda cita balss, - un, ja što pašu intresantīgo jaunekli bez kavēšanās nelaidīs iekšā, var gadīties, ka viņa kājas ieies agrāk par galvu.

Izsacījis šo mājienu, jaunais cilvēks viegli iespēra pa durvju apakšējo pildiņu, it kā apstiprinot savu vārdu nozīmi.

- Vai tas esat jūs, Sem? - misters Vinkls vaicāja, izlēkdams no gultas.

- Nekādīgi nav iespējams, ser, kauč cik apmierinošā pakāpē noskaidrot džentelmeņa personību, ja jūs nepaskatās uz viņu pašu, - pamācoši atbildēja balss.

Misters Vinkls, nemaz vairs nešaubīdamies par to, kas šis jaunais cilvēks ir, atslēdza durvis. Tikko tas bija izdarīts, ļoti strauji ienāca misters Semjuels Vellers un, rūpīgi aizslēdzis durvis no iekšpuses, bez steigas iebāza atslēgu vestes kabatā un, noskatījis misteru Vinklu no galvas līdz kājām, teica:

- Jūs, ser, ir visai jocīgs jauneklis, tas nu reiz tiesa.

- Ko šī jūsu izturēšanās nozīmē, Sem? - sašutis jautāja misters Vinkls. - Ejiet ārā, ser, tūlīt! Ko jūs ar to domājat, ser?

- Ko es ar to domā? - Sems atcirta. - Paklau, ser, tas ir drusciņ par treknu, kā teica jaunā lēdija, strīdēdamās ar pīrāgu cepēju, kas viņai bij pārdevs cūkgaļas pīrāgu, kam iekšā bij tīrais speķis. Ko es ar to domā! Nu, tas nav slikti, tas nav slikti.

- Atslēdziet durvis, ser, un nekavējoties atstājiet šo istabu! - misters Vinkls teica.

- Es šito istabu atstās taisni tajā brīdī, kad to atstās jūs, - iespaidīgi atbildēja Sems un ļoti cienīgi apsēdās. - Ja es būs spiests aiznest jūs pičpaunā, es, protama lieta, aizies mazlietiņ agrāk par jums, bet atļaujiet izteikt cerības, ka jūs mani nenovedīs līdz galējībām. Tā runādams, es tikai atkārto to, ko teica augstdzimtīgais džentelmens spītīgajai austerei, kura negribē līst ārā no čaulas, kad šis urbināja ar adatu, un šis tālab jau sāka bažīties, ka vajdzēšot saspiest to istabas durvīs.

Nobeidzis šo uzrunu, kas viņam bija neparasti gara, misters Vellers nolika plaukstas uz ceļiem un skatījās tieši misteram Vinklam sejā, un viss viņa izskats rādīja, ka viņš nekādā ziņā neļaus ar sevi jokot.

- Es, ser, nebūtu domājs, ka jūs ir tik patīkams jauneklis, - nosodošā balsī turpināja misters Vellers. - Iejaukt mūsu dārgo priekšnieku visādās tur pantāzijās, kad viņš ir cieši nolēms izciest visu principa pēc. Jūs, ser, ir daudz ļaunāks nekā Dodsons, un, ja runa iet par Fogu, tad, salīdzinot ar jums, es var viņu uzskatīt par īstu eņģeli!

Misters Vellers, pasvītrojot pēdējo teikumu, spēcīgi uzsitis sev pa ceļiem, ar nicīgu sejas izteiksmi sakrustoja rokas un atzvēlās krēslā, it kā sagatavodamies uzklausīt noziedznieka aizstāvēšanās runu.

- Manu krietno zēn, - misters Vinkls teica, izstiepdams roku, - runājot viņam klabēja zobi, jo visu mistera Vellera lekciju viņš bija noklausījies savā nakts ietērpā, - manu krietno zēn, es cienīju jūsu pieķeršanos mūsu lieliskajam draugam, un man ir tiešām ļoti žēl, ka esmu viņam devis lieku iemeslu uztraukties. Pietiks, Sem, pietiks!

- Labi, - Sems atteica diezgan īgni, tai pašā laikā tomēr godbijīgi paspiezdams piedāvāto roku, - jums ar vajga to nožēlot, un es ir priecīgs, dzirdēdams, ka jūs to nožēlo, jo, cik daudz tas manos spēkos, es nevienam neļaus darīt viņam pāri, un tas ir viss.

- Saprotams, Sem, - misters Vinkls attrauca. - Tā, un tagad ejiet gulēt, Sem, un tālāk par šo lietu parunāsim rīt.

- Man ļoti žēl, - Sems atsaucās, - bet es nevar iet gulēt.

- Nevarat iet gulēt! - misters Vinkls atkārtoja.

- Nē, - Sems atteica, kratīdams galvu, - nekas neiznāks.

- Jūs, Sem, taču negribat sacīt, ka jau šonakt brauksit atpakaļ? - misters Vinkls jautāja ļoti pārsteigts.

- Nē, ja vien jūs to par vari negrib, - Sems atbildēja, - bet es nedrīkst atstāt šito istabu. Kungs man deva stingru pavēli.

- Blēņas, Sem, - misters Vinkls sacīja, - man šeit jāuzkavējas divas vai trīs dienas, un vēl kas: arī jums, Sem, jāpaliek šeit, lai palīdzētu man satikties ar kādu jaunu lēdiju - mis Ellenu, Sem; jūs viņu atceraties, - kas man jāredz un ko es gribu redzēt, pirms atstāju Bristoli.

Bet par atbildi uz visiem šiem argumentiem Sems stingri pakratīja galvai un sparīgi atbildēja:

- Nekas neiznāks.

Taču pēc mistera Vinkla neatlaidīgiem pārliecinājumiem un pierunāšanas, kad Semam vēl kļuva visos sīkumos zināms, kā noritējusi saruna ar Dauleru, Sems sāka svārstīties, un beidzot tika noslēgts kompromiss, kura galvenie un svarīgākie noteikumi bija šādi: Sems izies un atstās istabu misteram Vinklam netraucētai lietošanai, bet viņam ir atļauts aizslēgt durvis no ārpuses un atslēgu paņemt līdzi, taču ar noteikumu, ka ugunsgrēka vai citu draudošu briesmu gadījumā durvis nekavējoties atslēgs. Otrā rītā agri jāuzraksta vēstule misteram Pikvikam un jāiedod tā Dauleram; vēstulē jālūdz, lai misters Pikviks, atļauj Semam un misteram Vinklam iepriekš pieminētajā nolūkā palikt Bristolē un lai viņš sūta atbildi ar nākošo karieti. Ja atbilde būs piekrītoša, minētās personas paliks uz vietas, ja ne - atgriezīsies Batā tūliņ pēc atbildes saņemšanas. Un pēdīgi - misters Vinkls noteikti apņemas šai laikā neaizbēgt pa logu, skursteni vai citu kādu slepenu ceļu. Kad šī vienošanās bija noslēgta, Sems aizslēdza durvis un aizgāja.

Viņš bija jau gandrīz nokāpis lejā, kad pēkšņi apstājās un izvilka atslēgu no kabatas.

- Es tak pavisam aizmirsu notriekt viņu gar zemi, - Sems teica, pa pusei pagriezies uz atpakaļiešanu. - Kungs skaidri pieteica, ka tas ir jāizdara; šausmas, cik muļķīgi es ir rīkojies. Nu, nekas, - Sems piemetināja atplaukdams, - to varēs paspēt rītdien ar.

Šīs domas acīm redzami nomierināts, misters Vellers atkal ielika, atslēgu kabatā un, bez jauniem sirdsapziņas pārmetumiem nokāpis pa atlikušajiem pakāpieniem, drīz vien, tāpat kā pārējie mājas iemītnieki, gulēja dziļā miegā.

1 - Kliftona - gleznaina Bristoles priekšpilsēta, pazīstama ar saviem minerālūdeņu avotiem.

XXXIX NODAĻA

Misteram Semjuelam Velleram uzticēti mīlas vēstneša pienākumi, un viņš dodas tos izpildīt; ar kādiem panākumiem, tālāk būs redzams

Visu nākošo dienu Sems neatlaidīgi uzmanīja misteru Vinklu, cieši apņēmies ne mirkli nenolaist no viņa acis, līdz nebūs saņēmis noteiktus norādījumus no pirmavotiem. Lai cik nepatīkama misteram Vinklam bija Sema stingrā uzraudzība un lielā modrība, viņš domāja, ka labāk paciest to nekā pretoties un piedzīvot, ka viņu aizved ar varu, jo misters Vellers vairāk nekā vienreiz deva nepārprotamu mājienu, ka, stingri izpildot savu pienākumu, tieši tā šim būtu jārīkojas. Nav iemesla šaubīties, ka Sems steigšus vien būtu apmierinājis savu sirdsapziņu un aizvedis misteru Vinklu ar sasietām rokām un kājām atpakaļ uz Batu, ja šādu rīcību nebūtu aizkavējusi mistera Pikvika tūlītējā atsaukšanās uz Daulera aizvesto zīmīti. Īsi sakot, pulksten astoņos vakarā pats misters Pikviks ienāca «Krūma» viesnīcas ēdamistabā un Semam par lielu atvieglojumu smaidīdams pateica, ka viņš esot rīkojies pilnīgi pareizi un ilgāk palikt postenī neesot vajadzīgs.

- Es domāju, ka labāk ierasties man pašam, - misters Pikviks teica misteram Vinklam, kamēr Sems atbrīvoja savu kungu no mēteļa un ceļa šalles, - lai, pirms dodu savu piekrišanu šai lietā izmantot Semu, pārliecinātos, ka jums pret šo jauno lēdiju ir nopietni nodomi.

- Nopietni - no visas sirds... un dvēseles! - sparīgi atbildēja misters Vinkls.

- Atcerieties, Vinkl, - ar starojošām acīm teica misters Pikviks, - mēs viņu sastapām pie mūsu lieliskā un viesmīlīgā drauga. Būtu slikta pateicība, ja vieglprātīgi un neapdomīgi rotaļātos ar šīs jaunās lēdijas jūtām. To es nepieļaušu, ser... to es nepieļaušu!

- Tik tiešām, man nav tāda nodoma, - kvēli atsaucās misters Vinkls. - Es jau kopš ilga laika esmu šo lietu labi apdomājis un jūtu, ka mana laime ir saistīta ar viņu.

- Mēs, ser, to sauc par iesiešanu mazā sainītī, - ar mīlīgu smaidu iejaucās misters Vellers.

Misters Vinkls par šo traucējumu izskatījās diezgan bargs, un misters Pikviks dusmīgi lūdza savu kalpotāju nejokot ar cilvēka labākajām jūtām, bet Sems atbildēja, ka, cik zinot, to šis nemaz neesot darījis taču šo labāko jūtu esot tik daudz, ka šis nemākot izšķirt, kuras no tām esot vislabākās.

Tad misters Vinkls atstāstīja savu sarunu ar misteru Benu Ellenu par Arabellu un paziņoja, ka viņa nodoms esot mēģināt satikties ar šo jauno lēdiju un pēc visiem likumiem atklāt viņai savas jūtas. Turklāt viņš izteica pārliecību, kas bija dibināta uz dažiem minētā Bena neskaidrajiem mājieniem un izteicieniem, ka, lai nu kur viņa patlaban būtu ieslodzīta, tas esot kaut kur kāpu tuvumā, un tas bija viss, ko viņš zināja vai varēja iedomāties par šo lietu.

Nolēma, ka misters Vellers ar šiem ļoti nedrošajiem norādījumiem otrā rītā dosies izlūkos; norunāja arī, ka misters Pikviks un misters Vinkls, kuri uz savām spējām paļāvās mazāk, tajā laikā pastaigāsies pa pilsētu un it kā nejauši ieies pie mistera Boba Soijera cerībā redzēt jauno lēdiju vai dzirdēt kaut ko par viņas atrašanās vietu.

Kā norunāts, nākošajā rītā Sems Vellers devās meklējumos, un pasākuma bezcerība viņu ne mazākā mērā nenomāca; viņš gāja pa vienu ielu turp, pa otru atpakaļ, - mēs jau gribējām sacīt, ka viņš gāja kalnā augšā un no kalna lejā, taču uz Kliftonas pusi var iet tikai kalnā augšā, - nesatikdams nevienu un neredzēdams neko, kas kaut mazākā mērā varētu apgaismot šo jautājumu. Sems ielaidās daudzās sarunās ar daudziem zirgu puišiem, kas veda pa ielām pastaigāties zirgus, un auklēm, kas veda pa šķērsieliņām pastaigāties bērnus, bet ne no vieniem, ne no otriem Sems nevarēja izdabūt nekā tāda, kas kaut mazākā mērā attiektos uz viņa rūpīgi izvestās aptaujas objektu. Daudzās mājās dzīvoja daudz jaunu lēdiju, no kurām lielāko daļu vīriešu un sieviešu kārtas mājkalpotāji turēja stingrās aizdomās, ka tās ir kādā dziļi iemīlējušās vai arī pirmajā izdevīgajā gadījumā pilnīgi gatavas iemīlēties. Bet, tā kā neviena no šīm jaunajām lēdijām nebija mis Arabella Ellena, Sems, uzklausījis šīs ziņas, bija tikpat gudrs kā sākumā.

Sems gāja pāri kāpām, cīnīdamies ar stingru vēju un brīnīdamies, vai tiešām šajā apvidū vienmēr cepure jāpietur ar abām rokām, un nonāca kādā ēnainā, nomaļā vietā, ap kuru bija izkaisītas dažas mazas, pēc izskata klusas un vientuļas vasarnīcas. Kāda gara strupceļa galā pie kūts durvīm slaistījās kāds zirgu puisis darba apģērbā, acīm redzot, cenzdamies sev iestāstīt, ka viņš kaut ko dara ar ķerru un lāpstu. Šai vietā mēs varam piezīmēt, ka reti kad esam redzējuši staļļa tuvumā zirgu puisi, kas savos brīvajos brīžos lielākā vai mazākā mērā nepadotos šai ilūzijai.

Sems domāja, ka viņš varētu runāt tikpat labi ar šo zirgu puisi kā ar jebkuru citu, sevišķi tādēļ, ka viņš bija ļoti noguris no staigāšanas un tieši pie ķerras atradās krietni liels akmens; tāpēc viņš aizgāja līdz ielas galam un, nosēdies uz akmens, ar sev raksturīgo vieglumu un nepiespiestību sāka sarunu.

- Labrīt, vecais draugs, - Sems teica.

- Labdien, jūs gribējāt teikt, - zirgu puisis atbildēja, uzmezdams Semam īgnu skatienu.

- Gluži pareizi, vecais draugs, - Sems atsaucās. - Es gribēj teikt labdien. Kā sviežas?

- Nu, tādēļ, ka redzu jūs, man daudz labāk nekļūst, - īgnais zirgu puisis atbildēja.

- Tas nudie ir savādi, - Sems nobrīnījās, - jo jūs izskatās tik neparasti jautrs un rādās būt tik mundrs, ka sirds priecājas, jūs uzskatot.

Īgnais zirgu puisis izskatījās vēl īgnāks, bet ne pietiekami īgns, lai tas atstātu jel mazāko iespaidu uz Semu, kas tūliņ ar ļoti norūpējušos seju apjautājās, vai viņa kungu nesaucot par Vokeru.

- Nē, nesauc, - teica zirgu puisis.

- Un par Braunu ar ne? - teica Sems.

- Nē, nesauc.

- Un arī ne Vilsonu?

- Nē, tā arī ne, - teica zirgu puisis.

- Nu, - Sems atbildēja, - tātad es ir kļūdījies un viņam nav tas gods būt ar mani pazīstamam, kā es bij domājs. Manis dēļ šeit nekavējieties, - Sems piemetināja, kad zirgu puisis iestūma tačku pagalmā un gatavojās aizvērt vārtus. - Ērtības, veco zēn, ir svarīgākas par ceremonijām. Es jūs atvaino.

- Par puskronu es jums iedauzītu galvu, - īgnais zirgu puisis paskaidroja, aizbultēdams vienu vārtu pusi.

- Uz šādiem noteikumiem es to nevar atļaut, - Sems atbildēja. - Par to jūs var dabūt vismaz brīvu uzturu uz visu mūžu - un tas ar vēl lēti. Pasveicina tur iekšā no manis! Pasāk, lai pusdienās mans negaida un nekā man ar neatstāj, jo viss būs atdziss, pirms es atnāks.

Atbildot uz to, zirgu puisis, kļuvis ļoti nikns, izteica vēlēšanos nodarīt kādam miesas bojājumus, bet pazuda, to neizpildījis, dusmīgi aizcirzdams aiz sevis durvis un pilnīgi neievērodams Sema laipno lūgumu iepriekš atstāt viņam piemiņai matu sprogu.

Sems turpināja sēdēt uz lielā akmens, pārdomādams, ko vislabāk iesākt, un apsvērdams savā prātā plānu, vai nepieklauvēt pie visām durvīm piecu jūdžu rādiusā no Bristoles, apstaigājot dienā simt piecdesmit vai divsimt māju, lai šādā ceļā atrastu mis Arabellu, kad laimīgs gadījums piepeši nometa viņam uz ceļa kaut ko tādu, ko citādi viņš nebūtu atradis, kaut veselu gadu šeit sēdēdams.

Uz šķērsieliņu, kurā viņš sēdēja, veda trīs vai četri dārza vārti; tie piederēja tikpat daudzām savrupmājām, kuras tomēr citu no citas šķira tikai dārzi. Tā kā dārzi bija lieli, plaši un bagātīgi apstādīti, tad mājas, atrazdamās atstatu no ielas, pa lielākajai daļai aiz kokiem gandrīz nebija saredzamas. Sems sēdēja, pievērsis acis gružu kaudzei pie blakus vārtiem - nevis pie tiem, aiz kuriem pazuda zirgu puisis, - pamatīgi apsvērdams sava pašreizējā pasākuma grūtības, kad šie vārti atvērās un šķērsieliņā iznāca kalpone izpurināt dažas grīdsegas.

Sems bija tā aizņemts pats ar savām domām, ka, iespējams, nebūtu jaunajai sievietei veltījis vairāk uzmanības kā vien pacēlis galvu un paskatījies, ka tai ir glīts, lokans augumiņš, - ja vien viņa bruņnieciskās jūtas nebūtu spēcīgi sakustējušās, kad viņš ievēroja, ka tai nav neviena palīga un tās vientuļajiem spēkiem grīdsegas šķiet pārāk smagas. Misters Vellers savā ziņā bija ļoti galants džentlmenis, un, tikko pamanījis šos apstākļus, viņš steigšus piecēlās no lielā akmens un devās pie kalpones.

- Mana mīļā, - Sems teica visai godbijīgi, - jūs sabojās sava skaistā augumiņa praporcijas, ja pate purinās šitās grīdsegas. Ļauj, lai es izpalīdz jums.

Jaunā lēdija, kas kautrīgi bija izlikusies nezinām, ka tik tuvu atrodas kāds džentlmenis, Semam runājot, pagriezās, - bez šaubām (tā viņa pati vēlāk teica), lai noraidītu pilnīgi nepazīstama cilvēka piedāvājumu, - bet atbildes vietā atkāpās un apspiesti iespiedzās. Sems bija ne mazāk pārsteigts, jo glītās kalpones sejiņā pazina sava Valentīna vaibstus, - tā bija mistera Napkinsa skaistā istabene.

- Kā, Mērij, manu dārgumiņ! - Sems izsaucās.

- Vai, mister Veller, - Mērija attrauca, - kā jūs varat cilvēku nobiedēt!

Sems uz šo pārmetumu nedeva nekādu vārdisku atbildi, un mēs arī nevaram droši pateikt, tieši kādu atbildi viņš deva. Mēs tikai zinām, ka pēc īsas pauzes Mērija teica:

«Ak kungs! Beidziet nu, mister Veller!» - un ka dažus mirkļus pirms tam viņam bija nokritusi cepure. Spriežot pēc šīm divām pazīmēm, mums gribētos secināt, ka abas puses būs apmainījušās ar kādu skūpstu vai pat vairākiem.

- Kā gan jūs šeit nokļuvāt? - teica Mērija, atjaunodama šādā kārtā pārtraukto sarunu.

- Protama lieta, redzēties ar jums, mīlulīt, - misters Vellers atbildēja, šo vienīgo reizi ļaudams kaislībai uzvarēt patiesības mīlestību.

- Un kā jūs zinājāt, ka es esmu šeit? - Mērija taujāja. - Kas jums varēja pateikt, ka es Ipsvičā iestājos citā vietā un ka mani saimnieki pēc tam pārcēlās uz šejieni? Kas jums, mister Veller, to varēja pateikt?

- Tiesa gan, - Sems atteica ar viltīgu skatienu, - tur, āre, ir tas āķis. Kas man to varē pateikt?

- Taču ne misters Mazls, vai ne? - Mērija prašņāja.

- O nē, - Sems atbildēja, nopietni galvu pakratīdams, - tas nebij viņš.

- Tad tā ir bijusi virēja, - Mērija nosprieda.

- Tā jau ar laikam būs, - Sems apstiprināja.

- Nu, kaut ko tādu es vēl nebiju dzirdējusi! - Mērija iesaucās.

- Es ar ne, - Sems apliecināja. - Bet, Mērij mīļā... - un Sems kļuva īpaši mīlīgs, -

Mērij mīļā, man ir vēl citas ļoti svarīgas darīšanas. Viens no mana saimenieka draugiem - misters Vinkls... jūs viņu atceras...

- Tas ar tiem zaļajiem svārkiem? - Mērija attrauca. - O jā, es viņu atceros.

- Nu, re, - Sems turpināja, - viņš ir šausmīgi iemīlējies. Pilnīgi beigts un pagalam.

- Ak dievs! - iesaucās Mērija.

- Jā, - Sems teica, - bet tas nebijs vēl nekas, ja vien mēs varējši šito jauno dāmu atrast.

Un tad Sems, daudzkārtīgi novirzīdamies no temata, lai apliecinātu Mērijas skaistumu un neizsakāmās ciešanas, kādas viņš pārdzīvojis, kopš to pēdējo reizi redzējis, sniedza patiesīgu mistera Vinkla pašreizējā stāvokļa aprakstu.

- Nu, - Mērija sacīja, - kaut ko tādu es vēl nebiju dzirdējusi!

- Skaidrs, ka ne, - Sems atteica. - Un neviens nekad nav dzirdējs un nekad ar nedzirdēs; un te nu es klīst apkārt kā mūžīgais žīds, - jūs, manu mīļo Mērij, varbūt ir dzirdējse par šito sportisko tipu, kas vienādiņ gribē pārspēt laiku un nekad negā gulēt,

- un tā es meklē šito mis Arabellu Ellenu.

- Kādu mis? - ļoti pārsteigta izsaucās Mērija.

- Mis Arabellu Ellenu, - Sems atkārtoja.

- Žēlīgais dievs! - teica Mērija, norādīdama uz dārza vārtiem, ko aiz sevis bija aizslēdzis īgnais zirgu puisis. - Tas taču ir tai pašā mājā! Viņa tur dzīvo jau pusotra mēneša. Viņu vecākā kalpone, kas ir arī lēdijas istabene, kādu rītu, pirms vēl kungi bija uzcēlušies, man to pastāstīja veļas mazgātavā.

- Ko? Tepat blakus mājā? - Sems sacīja.

- Blakus mājā, - Mērija apliecināja.

Saņemtā ziņa misteru Velleru tik dziļi satricināja, ka viņam bija absolūti nepieciešams meklēt atbalstu pie savas skaistās sarunu biedres, un, pirms viņš pietiekami atguvās, lai turpinātu sarunu, viņi bija apmainījuši dažus mazus mīlas apliecinājumus.

- Nu, - Sems beidzot teica, - ja tas nav pārāks par gaiļu cīņu, tad nekas tāds nav, kā teica lordmērs, kad galvenais ministrs pēc pusdienām uzaicināja uzdzert uz saimenieces veselību. Taisni blakus mājā! Man tak ir kāda ziņa, ko es visu dienu cenšos tai nodot.

- Ā! - Mērija sacīja. - Bet tagad jūs to nevarat izdarīt, jo viņa pastaigājas dārzā tikai vakaros un tad arī tikai ļoti īsu brīdi. Bez vecās lēdijas viņa nekad neiziet.

Sems dažus mirkļus pārdomāja un pēdīgi uzmeta šādu darbības plānu: viņš atgriezīsies, tieši krēslai metoties, laikā, kad Arabella vienmēr gāja pastaigāties.

Mērija ielaidīs Semu savas mājas dārzā, un viņš mēģinās pārrāpties pār mūri zem kādas lielas bumbieres nokarenajiem zariem, kas viņu pietiekami pasargās no novērošanas. Tur viņš nodos savu ziņojumu un, ja būs iespējams, iekārtos satikšanos misteram Vinklam nākošajā vakarā tajā pašā stundā.

To steidzīgi izklāstījis, viņš palīdzēja Mērijai veikt ilgi aizkavēto uzdevumu - grīdsegu izpurināšanu.

Nelielu grīdsegu izpurināšana nav ne tuvu tik nevainīga lieta, kā izskatās, - pati purināšana varbūt nav tik bīstama, taču vismaz salocīšana ir ļoti viltīgs process.

Kamēr vēl turpinās purināšana un abus dalībniekus šķir viss grīdsegas garums, tā ir tik nevainīga izprieca, kādu var tikai ieteikt, bet, kad sākas salocīšana un attālums starp viņiem samazinās no pilna garuma puses līdz ceturtdaļai un tad līdz astotdaļai, un tad līdz sešpadsmitdaļai un tad līdz trīsdesmit otrai daļai, ja vien grīdsega ir pietiekoši gara, - lieta kļūst bīstama. Mēs skaidri nezinām, cik grīdsegu šai gadījumā salocīja, bet uzdrīkstamies apgalvot, ka, cik daudz bija grīdsegu, tik reižu Sems noskūpstīja skaisto kalponi.

Misters Vellers tuvākajā krodziņā mēreni ieturējās, līdz tuvojās krēsla, un tad atgriezās aklajā šķērsieliņā. Kad Mērija bija Semu ielaidusi dārzā un devusi nopietnus norādījumus sargāt savus locekļus un kaklu, Sems uzkāpa bumbierē un gaidīja, līdz parādīsies Arabella.

Viņš gaidīja tik ilgi uz šo karsti kāroto tikšanos, līdz sāka jau domāt, ka vispār neko nesagaidīs, kad izdzirda uz grantētā celiņa vieglus soļus un tūliņ pēc tam ieraudzīja Arabellu domīgi pastaigājamies dārzā. Tikko viņa gandrīz bija nonākusi zem koka, Sems, lai neuzkrītoši norādītu uz savu klātieni, sāka izdot dažādas velnišķīgas skaņas, kas varbūt piederētos cilvēkam vidējos gados, kurš no visagrākās bērnības slimojis ar kakla iekaisumu, krupu un garo klepu kopā.

Jaunā lēdija uzmeta ašu skatienu vietai, no kuras nāca briesmīgās skaņas, un, tā kā viņas uztraukums nebūt nemazinājās, kad ieraudzīja starp zariem kādu vīrieti, viņa droši vien būtu aizbēgusi un sacēlusi visu māju kājās, ja laimīgā kārtā bailes viņai nebūtu laupījušas kustības spēju un likušas noslīgt uz dārza sola, kas, par laimi, gadījās turpat tuvumā.

- Viņa ģībst, - Sems ļoti apmulsis sprieda pie sevis. - Kas tur ir par lietu, ka šitās jaunās meitas vienmēr ģībst taisni tad, kad nevajag! Ei, jauno meit, mis Kaulzāģere, misis Vinkla, tā nevajag!

Vai nu mistera Vinkla vārda burvība, vai vēsais, svaigais gaiss, vai arī atmiņas par mistera Vellera balsi atdzīvināja Arabellu, - tas nav svarīgi. Viņa pacēla galvu un vājā balsī jautāja:

- Kas tur ir, un ko jūs gribat?

- Kuš, - Sems teica, nolaizdamies uz mūra un saraudamies tur tik mazs cik vien varēdams, - tikai es, mis, tikai es.

- Mistera Pikvika sulainis! - Arabella dzīvi izsaucās.

- Tas pats, mis, - Sems atbildēja. - Misters Vinkls, mis, aiz izmisuma ir gluži beigts.

- Ak! - teica Arabella, pienākdama tuvāk mūrim.

- Jā gan - ak! - Sems atsaucās. - Vakarnakt mēs domāj, ka viņam būs jāuzvelk trako krekls. Viņš plosījās augu dienu un teica, ja līdz rītvakaram jūs nesastaps, ar viņu notiks kaut kas nelabs, ja vien šis iepriekš neielēkšot ūdenī.

- Ak nē, nē, mister Veller! - Arabella teica, rokas saņēmusi.

- Tā viņš saka, mis, - vēsi atbildēja Sems. - Viņš ir vīrs, kas tur vārdu, un, manuprāt, viņš to izdarīs ar. Viņš par jums visu dzirdējs no tā kaulzāģera ar brillēm.

- No mana brāļa! - teica Arabella, kam Sema apraksts neskaidri atgādināja kaut ko pazīstamu.

- Es lāgā nezin, mis, kurš ir jūsu brālis, - Sems atbildēja. - Vai tas netīrākais no abiem?

- Jā, jā, mister Veller, - Arabella attrauca, - turpiniet! Lūdzu, pasteidzieties!

- Labs ir, mis, - Sems atbildēja. - Viņš no tā visu dzirdējs, un mans saimenieks domā šitā: ja jūs ar viņu labi drīz nesatiksies, tad tas kaulzāģers, par ko mēs nupatās runā, sadzīs viņam galvā tik daudz lieka svina, ka tas šitā orgāna attīstībai būs visai kaitīgi pat tad, ja visu to pēcāk ieliks špirktā.

- Ak, ko man darīt, lai novērstu šīs briesmīgās ķildas! - Arabella izsaucās.

- Pastāv aizdomas, ka visam pamatā esmot kāda agrāka aizraušanās, - Sems paskaidroja. - Labāk būs, ka jūs ar viņu satiksies, mis.

- Bet kā?... Un kur? - Arabella iesaucās. - Es viena nedrīkstu māju atstāt. Mans brālis ir tik nejauks, tik nesapratīgs! Es zinu, mister Veller, cik dīvaini jums var likties, ka es ar jums tā runāju, bet esmu ļoti ļoti nelaimīga.

Un nabaga Arabella sāka tik rūgti raudāt, ka Sems kļuva bruņniecisks.

- Var jau gan likties dikti savādi, ka jūs ar mani, mis, runā par šitādām lietām, -

Sems visai dedzīgi sacīja, - bet es tik var teikt vienu: es ne tikai ir gatavs, bet pat ar prieku grib darīt visu, lai šito lietu varētu patīkami nokārtot; un, ja lietas labā vajdzīgs izsviest pa logu jebkuru no tiem kaulzāģeriem, es priekš tam ir īstais vīrs: To sacīdams, Sems Vellers, lai parādītu savu gatavību nekavējoties ķerties pie darba, uzlocīja svārku piedurknes, kaut arī, to darīdams, riskēja nokrist no mūra.

Lai cik glaimojoša bija šī krietno jūtu izpausme, Arabella noteikti (un, pēc Sema domām, pilnīgi neizskaidrojami - kāpēc) atsacījās tās izmantot. Kādu laiku tā stūrgalvīgi liedzās novēlēt misteram Vinklam satikšanos, ko Sems bija tik aizkustinoši lūdzis, taču beidzot, bīdamās, ka sarunu nepārtrauc kādas trešās personas nelūgta ierašanās, Arabella, daudzkārtīgi izsacīdama savu pateicību, steigšus lika viņam saprast, ka šī diez vai varēšot būt dārzā nākošajā vakarā vienu stundu vēlāk nekā pašreiz. Sems to lieliski saprata, un Arabella, veltīdama viņam vienu no saviem jaukākajiem smaidiem, aiztecēja līganiem solīšiem, atstādama misteru Velleru daiļā apbrīnā par viņas miesīgo un garīgo pievilcību.

Sveiks un vesels, nokāpis no mūra, kā arī neaizmirsis atlicināt dažus mirkļus pats savām darīšanām tajā pašā nozarē, misters Vellers cik ātri varēdams devās atpakaļ uz «Krūmu», kur viņa ieilgusi prombūtne bija izraisījusi daudz minējumu un zināmu satraukumu.

- Mums jāuzmanās, - teica misters Pikviks, vērīgi noklausījies Sema stāstu, - ne mūsu pašu, bet jaunās lēdijas dēļ. Mums jābūt ļoti piesardzīgiem.

- Mums! - misters Vinkls teica ar pasvītrotu uzsvaru.

Mistera Pikvika acumirklīgais sašutums par šīs piezīmes toni atkal izmainījās pret viņa parasto labsirdību, kad viņš atbildēja:

- Mums, ser! Es jūs pavadīšu.

- Jūs! - misters Vinkls izsaucās.

- Es, - lēnīgi atbildēja misters Pikviks. - Atļaudama jums šo satikšanos, jaunā lēdija ir spērusi varbūt visai saprotamu, bet tomēr ļoti neapdomīgu soli. Ja pie šīs satikšanās būšu klāt es - jūsu abu draugs, kas ir pietiekami vecs, lai būtu jūsu abu tēvs, - vēlāk pret viņu nekad nevarēs pacelties apmelotāju balsis.

Mistera Pikvika acis mirdzēja godīgā sajūsmā pašam par savu tālredzību, kad viņš teica šos vārdus. Misters Vinkls bija aizgrābts par šo mazo smalkjūtīgas cieņas izpausmi pret drauga jauno protégée un spieda viņa roku ar tādu cieņu, kas līdzinājās pielūgšanai.

- Jums jānāk, - misters Vinkls sacīja.

- Es iešu, - misters Pikviks attrauca. - Sem, sagatavojiet manu mēteli un šalli un parūpējieties, lai rītvakar pie durvīm būtu kariete - mazliet agrāk, nekā tieši nepieciešams, lai mēs būtu īstajā laikā.

Misters Vellers, apliecinādama savu paklausību, pieskārās cepurei un aizgāja, lai veiktu ekspedīcijai nepieciešamos priekšdarbus.

Kariete ieradās precīzi noteiktajā laikā. Misters Vellers, pienācīgā kārtā iesēdinājis misteru Pikviku un misteru Vinklu iekšpusē, ieņēma vietu uz bukas blakus kučierim.

Viņi apstājās, kā bija norunāts, apmēram ceturtdaļjūdzi no satikšanās vietas un, likdami kučierim gaidīt viņus atgriežamies, atlikušo ceļa gabalu nogāja kājām.

Tas bija tieši šajā pasākuma stadijā, kad misters Pikviks, nemitīgi smaidīdams, kā arī citādi izrādīdams lielu pašapmierinātību, izvilka no vienas mēteļa kabatas aptumšojamu lukturi, ko bija iegādājies speciāli šim gadījumam, un ejot sāka misteram Vinklam izskaidrot, cik tas lieliski ierīkots, sagādādams pamatīgu pārsteigumu nedaudzajiem pretīnācējiem.

- Ja iepriekšējā nakts ekspedīcijā dārzā man būtu bijis klāt kaut kas tamlīdzīgs, man būtu klājies labāk, vai ne, Sem? - misters Pikviks teica, labsirdīgi atskatīdamies uz savu sekotāju, kas nāca nopakaļus.

- Tās, ser, ir visai jaukas lietiņas, ja ar tām prot apieties, - misters Vellers atbildēja,

- bet, ja jūs grib, lai jūs neredz, tad, man domāt, ar izdzēstu sveci tās ir derīgākas nekā ar degošu.

Kā likās, Sema piezīme misteru Pikviku apmulsināja, jo viņš ielika lukturi atpakaļ kabatā, un viņi turpināja ceļu klusēdami.

- Šite, ser, - Sems teica, - laiž mani pa priekšu. Te ir tā šķērsieliņa, ser.

Viņi iegriezās šķērsieliņā, un tumšs tur bija diezgan. Viņiem uz priekšu taustoties, misters Pikviks pāris reižu izvilka lukturi, kas meta tiem pa priekšu spilgti mirdzošu gaismas kūli apmēram pēdu caurmērā. Tas izskatījās ļoti skaisti, bet likās, ka apkārtējie priekšmeti tādēļ kļuva vēl tumšāki.

Beidzot viņi nonāca pie lielā akmens, un Sems ieteica savam saimniekam un misteram Vinklam tur apsēsties, kamēr viņš dosies izlūkos un noskaidros, vai Mērija vēl gaida.

Pēc piecu vai desmit minūšu prombūtnes Sems atgriezās un pateica, ka vārti esot vaļā un viss klusu. Zaglīgiem soļiem viņam sekodami, misters Pikviks un misters Vinkls drīz atradās dārzā. Tur katrs vairākas reizes pateica: «Klusu!» - un, kad tas bija padarīts, nevienam, kā likās, nebija kaut cik skaidras nojausmas, ko darīt tālāk.

- Vai mis Ellena ir vēl dārzā, Mērij? - ļoti uztraucies jautāja misters Vinkls.

- Es nezinu, ser, - skaistā kalpone atbildēja. - Vislabākais būs, ser, ja misters Vellers palīdzēs jums uzkāpt kokā, un misters Pikviks varbūt būs tik labs un skatīsies, vai kāds nenāk pa ielu, kamēr es uzmanīšu dārza otrā galā. Žēlīgais dievs, kas tas!

- Tas sasodīts lukturs mūsu visus iedzīs kapā! - sirdīgi izsaucās Sems. - Uzmanās, ko jūs dara, ser! Jūs tak laiž gaismu taisni dibenistabas logā.

- Ak kungs! - misters Pikviks teica, steigšus novērsdamies. - Es to negribēju.

- Nu tas krīt uz blakus mājas, - Sems aizrādīja.

- Lai dievs pasargā! - misters Pikviks iesaucās, atkal pagriezdamies.

- Tagad tas ir uz staļļa, un cilvēki domās, ka izcēlies ugunsgrēks, - Sems sacīja. -

Vai t' jūs nevar to aizvērt, ser?

- Tas ir visdīvainākais lukturis, kādu es savā mūžā esmu redzējis! - misters Pikviks iesaucās, ļoti apmulsis par negribot radīto efektu. - Nekad neesmu redzējis tik spēcīgu reflektoru.

- Tas priekš mums, ser, būs pārāk spēcīgs, ja jūs turpinās tā zibeņot, - Sems attrauca, kad misteram Pikvikam pēc dažiem nesekmīgiem mēģinājumiem izdevās aizvērt aizbīdni. - Klau, jaunās lēdijas soļi. Nu, mister Vinkl, ser, augšā!

- Pagaidiet, pagaidiet, - misters Pikviks teica, - man pirmajam ar viņu jārunā.

Palīdziet, Sem, tikt man augšā!

- Palēnām, ser, - Sems sacīja, atspiezdams galvu pret mūri un padarīdams savu muguru par pakāpienu. - Uzkāpiet tur uz tā puķpoda, ser. Nu, tagad augšā!

- Es bīstos jūs ievainot, Sem, - misters Pikviks aizrādīja.

- Nebēdāji par mani, ser, - atbildēja Sems. - Palīdziet viņam, mister Vinkl, ser!

Droši, ser, droši! Darīti milti!

Semam runājot, misters Pikviks ar piepūli, kas džentlmenim viņa gados un svarā bija gandrīz pārdabiska, kaut kā uztrausās Semam uz muguras, un Sems, lēnām pieceldamies, un misters Pikviks, cieši turēdamies pie mūra augšmalas, kamēr misters Vinkls viņu cieši turēja aiz kājām, - visi kopā viņi tādējādi panāca to, ka mistera Pikvika brilles atradās tieši virs mūra.

- Mana dārgā, - teica misters Pikviks, skatīdamies pāri mūrim un otrā pusē ieraudzīdams Arabellu, - nebīstieties, mana dārgā, tas esmu tikai es.

- Ak, lūdzu, ejiet projām, mister Pikvik! - Arabella sacīja. - Sakiet, lai viņi visi iet projām, es esmu tik briesmīgi nobijusies. Mīļo, mīļo mister Pikvik, nepalieciet šeit!

Jūs nokritīsit un nositīsities, es zinu, ka nositīsities.

- Lūdzu, tikai neuztraucieties, mana dārgā, - mierinoši teica misters Pikviks. - Es jums galvoju, ka nav ne mazākā iemesla bailēm. Stāviet stingri, Sem! - misters Pikviks uzsauca, paskatīdamies lejup.

- Viss kārtībā, ser, - misters Vellers atsaucās. - Nekavējas, ser, ilgāk, nekā vajdzīgs. Jūs ir diezgan smags.

- Tikai vēl brīdi, Sem, - misters Pikviks atbildēja. - Es tikai gribēju, mana dārgā, lai jūs zinātu, ka es nebūtu atļāvis savam jaunajam draugam satikt jūs šādā slepenā kārtā, ja stāvoklis, kādā jūs atrodaties, ļautu viņam rīkoties citādi; un, ja šis nepiedienīgais solis sagādātu jums kādas neērtības, apmierinieties, mana mīļā, zinot, ka es esmu jūsu tuvumā. Tas ir viss, mana dārgā.

- Tiešām, mister Pikvik, es jums ļoti pateicos par jūsu laipnību un rūpēm, - Arabella atteica, susinādama acis ar kabatas lakatiņu.

Laikam gan viņa būtu sacījusi vēl daudz ko vairāk, ja mistera Pikvika galva nebūtu lielā ātrumā pazudusi, tādēļ ka viņš uz Sema pleca bija spēris nepareizu soli, kas viņu pēkšņi nogāza lejā. Taču nākošajā mirklī viņš atkal bija kājās un, palūdzis misteru Vinklu pasteigties un beigt satikšanos, cik iespējams, ātrāk, izskrēja uz ielas sargāt ar īstu jaunekļa dūšu un dedzību. Pats misters Vinkls, satikšanās tuvuma apgarots, atradās uz mūra vienā mirklī un tur uzkavējās vienīgi tādēļ, lai palūgtu Semu parūpēties par savu kungu.

- Es par viņu gādās, ser, - Sems atbildēja. - Atstājt viņu manā ziņā.

- Kur viņš ir? Ko viņš dara, Sem? - misters Vinkls taujāja.

- Lai dievs svētī viņa vecās getras, - Sems atteica, skatīdamies pa dārza vārtiņiem,

- Viņš ar savu aptumšojamo lākturi stāv sargos uz ielas kā pats mīļais Gajs Fokss.

Savu mūžu es nav redzējs tik brašu zēnu. Lai velns mani parau, ja es nedomā, ka viņa sirds dzimusi vismaz divdesmit piecus gadus vēlāk par pārējo miesu!

Misters Vinkls nekavējās, lai uzklausītu savam draugam veltīto slavas dziesmu.

Viņš bija nolēcis no mūra, nometies pie Arabellas kājām un patlaban apzvērēja savu jūtu patiesīgumu ar tādu daiļrunību, kas būtu pat paša mistera Pikvika cienīga.

Kamēr zem atklātām debesīm norisinājās šādi notikumi, divas vai trīs mājas tālāk savā bibliotēkā sēdēja kāds vecāks džentlmenis ar zinātniskām tieksmēm, rakstīdams kādu filozofisku apcerējumu un laiku pa laikam atveldzēdams savu miesas graustu un savus pūliņus ar glāzi sarkanvīna no cienīga izskata pudeles, kas atradās viņam blakus. Radīšanas mokās vecais džentlmenis skatījās reizēm uz grīdsegu, reizēm uz griestiem un reizēm uz sienu, un, kad ne grīdsega, ne griesti, ne siena nesniedza iedvesmu vajadzīgajā mērā, viņš paskatījās pa logu.

Vienā no šādām radošām pauzēm zinātniskais džentlmenis izklaidīgi vērās biezajā

tumsā aiz loga un bija ļoti pārsteigts, ieraugot visai spožu gaismas staru, kas slīdēja gaisā netālu no zemes un gandrīz tūlīt pazuda. Pēc īsa brīža fenomens atkārtojās, ne vienu vai divas, bet vairāk reižu; beidzot zinātniskais džentlmenis, nolicis spalvu, sāka pārdomāt, kādi dabiski cēloņi varētu izraisīt šīs parādības.

Tie nevarēja būt meteori, jo bija pārāk zemu. Tie nevarēja būt jāņtārpiņi, jo bija pārāk augstu. Tās nebija maldugunis; tās nebija ugunsmušas; tās nebija raķetes. Kas tas varēja būt? Kaut kāda ārkārtēja un brīnišķīga dabas parādība, ko vēl neviens zinātnieks nebija novērojis; kaut kas tāds, ko viņam vienam lemts atklāt un ar ko viņš darīs savu vārdu nemirstīgu, aprakstīdams to nākamībai par svētību. Šīs domas pārņemts, zinātniskais džentlmenis atkal satvēra spalvu un sāka uzticēt papīram dažādas atzīmes par šīm nepiedzīvotajām parādībām līdz ar datumu, nedēļas dienu, stundu, minūti un precīzu sekundi, kad tās tikušas novērotas; tam visam bija jābūt par pamatu plašam, rūpīgam un dziļi zinātniskam sacerējumam, kas pārsteigs visus atmosfēras pētniekus, kādi jebkad elpojuši jebkurā civilizētās pasaules stūrī.

Viņš atlaidās atzveltnes krēslā un iegrima pārdomās par savu nākotnes slavu.

Noslēpumainā gaisma parādījās vēl spožāka nekā agrāk. Šķita, ka tā dejo pa ielu šurp un turp, pāriedama no vienas puses uz otru un kustēdamās pa tikpat ekscentrisku orbītu kā komētas.

Zinātniskais džentlmenis bija vecpuisis. Viņam nebija sievas, ko pasaukt, lai tā nāk un pabrīnās, tādēļ viņš piezvanīja savam sulainim.

- Prafl, - zinātniskais džentlmenis teica, - šonakt gaisā ir kaut kas ļoti neparasts. Vai jūs to redzējāt? - zinātniskais džentlmens sacīja, rādīdams pa logu, kad gaisma atkal parādījās.

- Jā, redzēju, ser.

- Ko jūs par to domājat, Prafl?

- Ko es domāju, ser?

- Jā. Jūs esat šajā apvidū uzaudzis. Ko jūs tagad sacītu, - kāds ir šo uzliesmojumu cēlonis?

Zinātniskais džentlmenis smaidīja, jau iepriekš nojauzdams Prafla atbildi, ka tas šai parādībai nekāda iemesla nevarot atrast. Prafls domāja.

- Es sacītu, ka tie ir zagļi, ser, - Prafls beidzot teica.

- Jūs esat muļķis un varat iet lejā, - zinātniskais džentlmenis atbildēja.

- Pateicos, ser, - Prafls sacīja. Un viņš nogāja lejā.

Bet zinātniskais džentlmenis nevarēja atrast mieru, domādams, ka viņa iecerētais ģeniālais apcerējums pasaulei neizbēgami būs zudis, ja ģeniālā mistera Prafla minējumus neapgāzīs jau pašā sākumā. Viņš uzlika cepuri un aši izgāja dārzā, nolēmis izpētīt šo lietu pašos pamatos.

Neilgi pirms tam, kad zinātniskais džentlmenis iznāca dārzā, misters Pikviks bija aizskrējis pa šķērsieliņu cik ātri vien varēdams, lai saceltu nepamatotu trauksmi, ka kāds nākot no tās puses, pie reizes atvērdams sava luktura aizbīdni, lai neieskrietu grāvī. Tikko trauksme bija sacelta, misters Vinkls jau rāpās atpakaļ pār mūri, bet Arabella ieskrēja mājā; dārza vārtiņus aizslēdza, un trīs piedzīvojumu meklētāji cik ātri varēdami devās pa šķērsieliņu mājup, bet satrūkās, izdzirduši, ka zinātniskais džentlmenis atslēdz sava dārza vārtus.

- Turas! - čukstēja Sems, kas, protams, gāja pirmais. - Parādiet gaismu tieši vienu sekundi, ser!

Misters Pikviks darīja, kā sacīts, un Sems, redzēdams, ka kāds vīrs ļoti piesardzīgi pabāž ārā galvu kāda pusjarda attālumā no viņa paša galvas, viegli uzsita tai ar sažņaugtu dūri, un tā ar dobju skaņu atsitās pret vārtiem. Visai ātri un izveicīgi izdarījis šo varoņdarbu, misters Vellers paķēra misteru Pikviku uz muguras un sekoja misteram Vinklam pa šķērsieliņu ar tādu ātrumu, kas, ja ņem vērā smago nastu, ko viņš nesa, bija tiešām pārsteidzošs.

- Vai jūs ir atguvs elpu, ser? - Sems jautāja, kad viņi bija sasnieguši šķērsielas galu.

- Pilnīgi... tagad pilnīgi, - misters Pikviks atbildēja.

- Tad ejam, ser, - teica Sems, nostādīdams savu kungu atkal uz kājām. - Nāciet mums pa vidu, ser. Nav ne pusjūdzes ko skriet. Iedomājties, ser, ka jums jāiegūst kauss. Nu, uz priekšu!

Tā uzmundrināts, misters Pikviks lika kājas lietā, cik spēja, un klusībā varam droši apgalvot, ka pāris melnu getru nekad nav traukušās pa zemi ātrāk kā mistera Pikvika getras šai ievērojamā dienā.

Kariete gaidīja, zirgi bija atpūtušies, ceļš bija labs, un kučieris rādīja labu gribu.

Visi bija drošībā pie «Krūma», pirms vēl misters Pikviks bija atguvis elpu.

- Tūliņ iekšā, ser, - teica Sems, palīdzēdams savam kungam izkāpt. - Ne sekundi nepalikt uz ielas pēc šitāda vingrojuma. Lūdzu piedošanu, ser, - turpināja Sems, pieskardamies savai cepurei, kad izkāpa misters Vinkls. - Ceru, ka nebij nekādas agrākas aizraušanās, ser.

Misters Vinkls satvēra savu pazemīgo draugu pie rokas un iečukstēja viņam ausī: «Viss kārtībā, Sem, pilnīgā kārtībā,» - uz ko misters Vellers trīsreiz iesita sev pa degunu, tā norādīdams, ka sapratis. Viņš pasmaidīja, pamirkšķināja aci un pacēla karietes kāpšļus, un viņa seja pauda vislielāko apmierinātību.

Kas attiecas uz zinātnisko džentlmeni, tad tas meistarīgā sacerējumā izklāstīja, ka šī brīnišķīgā gaisma ceļoties no elektrības, un skaidri pierādīja to, sīki aprakstīdams, kā viņa acu priekšā, kad viņš izbāzis galvu pa vārtiņiem, uzliesmojusi apžilbinoša gaisma un kā viņš saņēmis tādu triecienu, kas viņu apdullinājis uz veselu ceturtdaļstundu. Šis pierādījums ārkārtīgi iepriecināja visas zinātniskās biedrības, un sacerētājs pēc tam uz visiem laikiem tika uzskatīts par zinātnes spīdekli.

XL NODAĻA

kas iepazīstina misteru Pikviku ar jaunu un diezgan interesantu ainu no lielās dzīves drāmas

Atlikušais laiks, ko misters Pikviks bija nolēmis pavadīt Batā, pagāja bez kaut cik ievērojamiem notikumiem. Sākās vasarsvētku sesija. Pirmās nedēļas beigās misters Pikviks ar saviem draugiem atgriezās Londonā, un minētais džentlmenis - protams, Sema pavadībā - taisnā ceļā devās uz savu veco mitekli pie «Džordža un Vanaga».

Trešajā rītā pēc viņu ierašanās, tieši tai brīdī, kad visi pilsētas pulksteņi katrs atsevišķi nosita deviņi, bet visi kopā apmēram deviņi simti deviņdesmit deviņi un Sems pastaigājās pa Džordža šķērsieliņu, piebrauca kāda dīvaina izskata svaigi krāsota ekipāža, no kuras, pamezdams grožus sev blakus sēdošam paresnam vīrietim, veikli izlēca kāds dīvaina izskata džentlmenis, kas likās radīts šai ekipāžai, tāpat kā ekipāža viņam.

Šī ekipāža nebija ne gluži gigs, ne arī stenbops. Tā nebija tas, ko parasti sauc par mednieku divričiem, tā nebija arī laucinieku rati, kariete pastaigas braucieniem vai vaļējs kabriolets, bet tai tomēr piemita kaut kas no visām šīm braucamajām ierīcēm.

Tā bija nokrāsota spilgti dzeltena, ar melnām ilksīm un riteņiem, un kučieris sēdēja ortodoksāli sportiskā stilā uz spilveniem, kas bija sakrauti tā, ka pacēlās divas pēdas pār margām. Zirgs bija bērs un diezgan izskatīgs, tomēr tam piemita kaut kas uzkrītošs un vulgārs, kas apbrīnojami saskanēja kā ar karieti, tā ar saimnieku.

Pats saimnieks bija apmēram četrdesmit gadus vecs vīrietis ar melniem matiem un rūpīgi sasukātu vaigbārdu, visai grezni ģērbies un izrotājies ar daudzām dārglietām, kas visas bija apmēram trīs reizes prāvākas, nekā džentlmeņi parasti nēsā, un kronis visam tam bija rupjš mētelis. Šī mēteļa vienā kabatā viņš nokāpdams iebāza kreiso roku un no otras ar labo ievilka apžilbinoši spilgtu zīda mutautiņu, ar ko notrauca no zābakiem pāris puteklīšu, un tad, savīstījis to rokā, cēlā gaitā tuvojās durvīm.

Sema uzmanībai nepalika nepamanīts tas, ka, šim cilvēkam izkāpjot, kāds noplucis vīrs, ģērbies brūnā mētelī, kam trūka dažu pogu, kurš līdz tam bija slaistījies pa ielas otru pusi, pārnāca pāri un apstājās tuvumā. Būdams gandrīz pārliecināts par šī džentlmeņa apmeklējuma nolūku, Sems pasteidzās nokļūt pirms viņa līdz «Džordžam un Vanagam» un, strauji apgriezies, iestājās durvīs pašā vidū.

- Nu, mīļo puis! - pavēlošā balsī teica vīrs rupjajā mētelī, tai pašā laikā mēģinādams nogrūst Semu no ceļa.

- Nu, ser, kas par lietu? - atbildēja Sems, atmaksādams grūdienu ar augļu augļiem.

- Klausieties, cilvēk, netaisiet jokus; ar mani tā nevar, - rupjā mēteļa īpašnieks paskaidroja, paceldams balsi un stipri nobālēdams. - Šurp, Smauč!

- Kas ta nu notics? - ieņurdējās vīrs brūnajā mētelī, kas pa šīs īsās sarunas laiku bija pamazām zadzies tuvāk.

- Šis jaunais cilvēks kļūst nekaunīgs, - priekšnieks teica, atkal pagrūzdams Semu.

- Paklau, netais muļķības! - ieņurdējās Smaučs, pagrūzdams viņu vēlreiz un stiprāk.

Šis pēdējais grūdiens atstāja to iespaidu, ko pieredzējušais misters Smaučs bija vēlējies panākt, jo, kamēr Sems, gribēdams atmaksāt par šo laipnību, piespieda šo džentlmeni pie durvju stenderes, priekšnieks aizšmauca garām un devās uz bufeti, uz kurieni viņam tūliņ sekoja arī Sems, iepriekš apveltījis misteru Smauču ar dažām tēlainām piezīmēm.

- Labrīt, dārgā! - priekšnieks teica jaunajai lēdijai pie bufetes, runādams tikpat nepiespiesti kā Botenibeijā un tikpat smalki kā Jaunajā Dienvidvelsā[1]. - Kur ir mistera Pikvika istaba, dārgā?

- Pavadiet viņu augšā! - uz šo jautājumu bufetniece teica sulainim, nepagodinādama švītu ne ar vienu skatienu.

Sulainis devās augšup, kā pavēlēts, un tam sekoja vīrs rupjajā mētelī, bet aiz viņa Sems, kas, iedams augšup pa trepēm, ar dažādiem žestiem izteica vislielāko nicināšanu un sašutumu, par neizsakāmu prieku apkalpotājiem un pārējiem skatītājiem. Misters Smaučs, ko mocīja nikna klepus lēkme, palika apakšā, spļaudīdamies gaitenī.

Misters Pikviks gulēja gultā, cieši aizmidzis, kad viņa agrais viesis, kam sekoja Sems, ienāca istabā. Troksnis, ko viņi ienākdami sacēla, to pamodināja.

- Ūdeni bārdas skūšanai, Sem, - misters Pikviks teica aiz aizkariem.

- Skujieties tūlīt, mister Pikvik! - viesis teica, atvilkdams aizkaru no gultas galvgaļa. - Man ir izpildraksts pret jums Bārdlas lietā. Šeit ir rīkojums. Vispārējo Sūdzību tiesa. Te būs mana vizītkarte. Es domāju, jūs brauksit man līdz uz manām mājām.

Un, draudzīgi uzsitis misteram Pikvikam uz pleca, šerifa ierēdnis - jo tas viņš bija - nometa savu vizītkarti uz segas un izvilka no vestes kabatas zelta zobu bakstāmo.

- Nembijs ir mans vārds, - šerifa pārstāvis ieteicās, kad misters Pikviks izvilka brilles no spilvena apakšas un uzlika tās, lai izlasītu vizītkarti. - Nembijs Bella alejā, Kolmenstrītā.

Šai vietā iejaucās Sems Vellers, kas līdz tam, acis nenovērsdams, bija skatījies uz mistera Nembija mirdzošo cilindru.

- Vai jūs ir kvekers[2]? - Sems apvaicājās.

- Kas es esmu, to jūs uzzināsit, pirms es no jums šķiršos, - atbildēja sašutušais ierēdnis, - Kādu jauku rītu, mīļo puis, es jūs iemācīšu uzvesties.

- Paldiesiņ, - Sems atsaucās. - Es jūs ar iemācīs. Noņemiet cepuri!

To teikdams, misters Vellers ļoti izveicīgi notrieca misteram Nembijam cepuri, turklāt ar tādu spēku, ka tā aizlidoja līdz istabas otram galam un tās īpašnieks gandrīz norija zelta zobu bakstāmo.

- Ņemiet vērā, mister Pikvik, - apjukušais ierēdnis teica, cīnīdamies pēc elpas. - Man izpildot dienesta pienākumus, jūsu istabā man uzbruka jūsu sulainis. Mana persona ir briesmās. Uzaicinu jūs to apliecināt.

- Neaplieciniet nekā, ser! - Sems viņu pārtrauca. - Aizveriet acis labi cieši, ser! Es viņu būtu izmets pa logu, bet kritiens nebūtu necik augsts, jo apakšā ir jumts.

- Sem, - misters Pikviks sacīja dusmīgā balsī, kamēr viņa apkalpotājs dažādos veidos izrādīja savus naidīgos nolūkus, - ja jūs teiksit vēl vienu vārdu vai kaut mazākā mērā apgrūtināsit šo personu, es jūs uz vietas atlaidīšu.

- Bet ser... - Sems atsaucās.

- Turiet muti, - misters Pikviks pārtrauca. - Paceliet to cepuri!

Taču to Sems noteikti un kategoriski atsacījās darīt, un, kad kungs viņu bija stingri norājis, ierēdnis, kam bija jāsteidzas, atļāvās pacelt to pats, par šo laiku izteikdams Semam daudz dažādu draudu, ko šis džentlmenis uzņēma visai apvaldīti, tikai piezīmēdams, ka tad, ja misters Nembijs būtu tik labs un atkal uzliktu cepuri galvā, viņš to no jauna aiztriektu pie visiem velniem. Misters Nembijs, laikam domādams, ka šāda rīcība tam varētu sagādāt neērtības, nevēlējās dot iemeslu šim kārdinājumam un drīz pēc tam uzsauca augšā Smauču. Paziņojis, ka arests izdarīts un ka tam jāgaida, kamēr apcietinātais beigs ģērbties, Nembijs lepni izgāja no istabas un aizbrauca.

Smaučs īgnā balsī palūdzis misteru Pikviku «būt pēc iespējas dzīvākam, jo darba esot pulka», pievilka krēslu pie durvīm un sēdēja tur, kamēr misters Pikviks beidza ģērbties. Tad Semu aizsūtīja pēc karietes, un tajā triumvirāts devās uz Kolmenstrītu.

Laime, ka attālums nebija liels, jo misters Smaučs ne vien nevarēja valdzināt ar savām runas dāvanām, bet tādā saspiestā vietā bija pavisam nepatīkams ceļa biedrs iepriekš minētās fiziskās vājības dēļ.

Kariete, iegriezusies ļoti šaurā un tumšā ieliņā, apstājās pie mājas, kurai visi logi bija aizrestoti ar dzelzs restēm; durvis greznoja uzraksts: «Nembijs, Londonas šerifa ierēdnis.» Iekšējos vārtus atvēra kāds džentlmenis, ko varēja noturēt par novārtā atstātu mistera Smauča dvīņu brāli un kas sava uzdevuma izpildīšanai bija apbruņojies ar varen lielu atslēgu, un misteru Pikviku ieveda «ēdamzālē».

Šī ēdamzāle atradās ielas pusē, un tās galvenās īpatnības bija svaigas smiltis un nostāvējušies tabakas dūmi. Misters Pikviks ienākdams paklanījās trijiem cilvēkiem, kas tur jau sēdēja, un, aizsūtījis Semu pēc Perkera, apsēdās kādā tumšā kaktā un no turienes diezgan ziņkārīgi aplūkoja savus jaunos biedrus.

Viens no tiem bija vēl zēns, deviņpadsmit vai divdesmit gadus vecs. Lai gan pulkstenis bija labi ja desmit, viņš dzēra džinu ar ūdeni un smēķēja cigāru, un, ja sprieda pēc viņa iekaisušās sejas, šīm izpriecām tas bija nodevies diezgan neatlaidīgi jau pāris gadu no sava mūža. Iepretī tam, bikstīdams uguni ar labās kājas zābaka purnu, sēdēja rupja, vulgāra izskata jauns cilvēks, apmēram trīsdesmit gadus vecs, ar dzeltenīgu seju un skarbu balsi. Acīm redzot, viņam bija tās zināšanas par pasauli un tā valdzinoši brīvā izturēšanās, ko var iegūt dzertuvēs un pie zemākās šķiras biljarda galdiem. Trešais istabas iemītnieks bija kāds pusmūža vīrietis ļoti vecā, melnā uzvalkā. Viņš izskatījās bāls un novārdzis un nepārtraukti staigāja pa istabu šurp un turp, šad tad apstādamies un uztraukti skatīdamies pa logu, it kā gaidītu kādu, un tad atkal turpināja staigāt.

- Šorīt gan, mister Eirslij, labāk aizņemieties manu bārdas nazi, - sacīja vīrs, kas bikstīja uguni, slepus pamirkšķinādams savam jauneklīgajam draugam.

- Pateicos, nē, man tas nebūs vajadzīgs; pēc kādas stundas es ceru tikt ārā, - uzrunātais steigšus atbildēja.

Tad, atkal piegājis pie loga un atkal vīlies, viņš smagi nopūtās un atstāja istabu.

Abi pārējie sāka skaļi smieties.

- Nu, tādus jokus es nekad neesmu redzējis, - teica džentlmenis, kurš bija piedāvājis bārdas nazi un kura vārds, kā izrādījās, bija Praiss. - Nekad.

Misters Praiss pastiprināja šo apgalvojumu ar lāstu un atkal sāka smieties, un jauneklis, kas savu biedru turēja par vislieliskāko cilvēku, arī, protams, smējās līdzi.

- Vai jūs to varētu iedomāties, - Praiss teica, pievērsdamies misteram Pikvikam, - ka šis zellis te atrodas jau nedēļu līdz vakardienai un visu šo laiku nav ne reizīti skuvies, jo ir pārliecināts, ka pēc pusstundas tiks ārā, un tādēļ skūšanos atliek, līdz būs mājās.

- Nabaga cilvēks! - misters Pikviks ieminējās. - Vai tiešam viņam ir tik lielas izredzes izkļūt no grūtībām?

- Kādas, pie velna, šim izredzes, - Praiss atbildēja. - Ne smakas viņam nav no tām.

Par viņa izredzēm tuvāko desmit gadu laikā pastaigāties pa ielām es nedotu ne šito.

To sacīdams, misters Praiss nicīgi uzsita knipi un piezvanīja.

- Iedodiet man loksni papīra, Krūkij! - misters Praiss teica apkalpotājam, kas ar savu apģērbu un ārējo izskatu atgādināja kaut ko vidēju starp bankrotējušu lopkopi un izputējušu lopu dzinēju.

- Un glāzi groka! Vai dzirdat, Krūkij? Es gribu rakstīt tēvam, un man vajadzīgs kaut kas uzmundrinošs, citādi es nevarēšu veco zēnu iespaidot, kā pienākas.

Nav gandrīz jāsaka, ka jauneklis, dzirdēdams šos asprātīgos vārdus, smējās gandrīz līdz krampjiem.

- Pareizi, - misters Praiss noteica. - Dūšu nekad nevajag zaudēt. Viss ir tikai blēņas, vai ne?

- Prīma! - jaunais džentlmenis sacīja.

- Jums kaut kas ir iekšā, nav ko runāt, - Praiss piemetināja. - Jūs kaut ko esat no dzīves redzējuši.

- Es domāju gan! - jauneklis atbildēja.

Viņš bija redzējis dzīvi caur dzertuves durvju netīrajiem stikliem.

Misters Pikviks, juzdams lielu riebumu pret šo sarunu, kā arī pret abu runājošo būtņu izturēšanos un manierēm, jau gribēja apjautāties, vai viņš nevarētu dabūt atsevišķu istabu, kad ienāca trīs gluži pieklājīga izskata svešinieki. Tos ieraudzījis, jauneklis iemeta cigāru ugunī un, pačukstējis misteram Praisam, ka tie esot ieradušies «savest lietu kārtībā», nosēdās kopā ar viņiem pie galda istabas otrā galā.

Tomēr likās, ka lieta nav savedama kārtībā gluži tik ātri, kā jaunais džentlmenis bija iedomājies, jo sekoja ļoti gara saruna, no kuras misters Pikviks gribot negribot saklausīja dažus niknus izteicienus, kas attiecās uz izlaidīgu dzīves veidu un vairākkārtīgu piedošanu. Beidzot vecākais džentlmenis izteica ļoti nepārprotamus atgādinājumus par kādu Vaitkrosstrītu[3], bet jaunais džentlmenis, kaut arī viņš bija tik «prīma» un kaut arī «viņam kaut kas bija iekšā», un kaut arī viņš turklāt «kaut ko no dzīves bija redzējis», nokāra galvu un sāka izmisīgi kaukt.

Ļoti apmierināts par to, kā jauneklis tik pēkšņi pazaudējis lielo dūšu un pārmainījis toni, misters Pikviks piezvanīja, un pēc pieprasījuma viņu ieveda atsevišķā istabā ar grīdsegu, galdu, krēsliem, bufeti, un dīvānu. Istabu rotāja pat spogulis un dažas vecas gravīras. Šeit, brokastis gaidot, viņam bija izdevība noklausīties, kā augšā virs galvas misis Nembija spēlē tāfelklavieres. Reizē ar brokastīm ieradās arī misters Perkers.

- Ahā, godājamo ser, - mazais vīriņš teica, - pienagloja beidzot, ko? Paklausieties, man par to nemaz nav žēl, jo tagad jūs redzat, cik tāda izturēšanās ir nejēdzīga. Es esmu pierakstījis, cik jāmaksā kopā par tiesas izdevumiem un zaudējumu atlīdzībai, un labāk būtu to tūliņ nokārtot un nezaudēt laiku. Man šķiet, ka Nembijs patlaban ir mājās. Kā jums liekas, godājamo ser, vai man izdot čeku, vai jūs pats to darīsit?

To teikdams, mazais vīriņš mākslotā jautrībā berzēja rokas, bet, paskatījies mistera Piķvika sejā, tūliņ uzmeta bezcerīgu skatienu Semam Velleram.

- Perker, - misters Pikviks sacīja, - es jūs lūdzu par to vairs nerunāt. Tas, ka es šeit uzturos, nekādu labumu nedod, tādēļ es jau šovakar došos uz cietumu.

- Jūs taču nevarat iet uz Vaitkrosstrītu, godājamo ser, - Perkers izsaucās. - Tas nav iespējams! Tur ir sešdesmit gultas vienā telpā un durvis ir slēgtas sešpadsmit stundas no divdesmit četrām.

- Es labprāt dotos uz kādu citu ieslodzījuma vietu, ja tas iespējams, - misters Pikviks atteica. - Ja ne, jāņem, par labu tā pati.

- Jūs, godājamo ser, varat iet uz Flītu[4], ja esat nolēmis katrā ziņā kaut kur iet, - Perkers ierosināja.

- Labi, - misters Pikviks atbildēja, - es došos uz turieni, tikko būšu beidzis brokastot.

- Pagaidiet, pagaidiet, godājamo ser, nav ne mazākā iemesla tik ļoti steigties, lai tiktu tādā vietā, no kurienes lielākā daļa cilvēku tā cenšas tikt ārā, - labsirdīgais mazais advokāts izsaucās. - Mums vēl jādabū habeas corpus[5]. Līdz četriem pēc pusdienas tiesā nebūs neviena tiesneša. Līdz tam laikam jums jāpagaida.

- Ļoti labi, - misters Pikviks atteica ar nesatricināmu pacietību. - Tādā gadījumā mēs divos šeit apēdīsim kādu kotleti. Parūpējieties par tām, Sem, un piesakiet, lai tās būtu laikā.

Nevērojot visas mistera Perkera pierunāšanas un pierādījumus, misters Pikviks palika nelokāms; kotletes savlaicīgi parādījās un pazuda; tad viņu iesēdināja kādā citā karietē un aizveda uz Šanserileinu, bet pirms tam viņam vēl pusstundu bija jāgaida uz misteru Nembiju, pie kura pusdienoja izmeklēta sabiedrība un kuru tāpēc nekādā gadījumā nevarēja agrāk traucēt.

Sārdžentsinnā dežurēja divi tiesneši - viens pie Karaļa Sola, otrs pie Vispārējām Sūdzībām, un viņiem, kā likās, bija ļoti daudz darba, ja spriestu pēc lielā skaita advokātu klerku, kas steidzās iekšā un ārā ar papīru saiņiem rokās. Pie zemās velves, kas veido ieeju Innā, Perkers dažus brīžus uzkavējās, sarunādamies ar kučieri par braukšanas maksu un izdodamo sīknaudu, un misters Pikviks, pagājis sāņus, lai nebūtu ceļā cilvēku straumei, kas plūda iekšā un ārā, diezgan ziņkārīgi palūkojās visapkārt.

Viņa uzmanību visvairāk piesaistīja trīs vai četri noplukuši eleganta izskata vīrieši, kas cēla cepures pret daudziem garām ejošiem atornejiem un, kā likās, uzturējās šeit kaut kādu darīšanu dēļ, kuru raksturu misters Pikviks nevarēja uzminēt. Šie cilvēki izskatījās diezgan dīvaini. Viens bija kleins, mazliet paklibs vīrs noruzējušā, melnā uzvalkā ar baltu kaklautu; otrs - plecīgs, spēcīgs vīrietis tādā pašā ietērpā ar lielu, sarkanmelnu lakatu ap kaklu; trešais bija mazs, krunkains, pēc izskata - piedzēries vīrelis ar pūtainu seju. Viņi slamstījās apkārt, rokas uz muguras salikuši, un šad tad ar bažu pilnu seju iečukstēja kaut ko ausī kādam no džentlmeņiem, kas ar papīriem rokā steidzās garām. Misters Pikviks atcerējās, ka, garām ejot, ļoti bieži redzējis tos slaistāmies zem durvju velves, un labprāt būtu vēlējies uzzināt, pie kādas profesijas šie netīrie slaisti īsti varētu piederēt.

Viņš jau gribēja to pajautāt Nembijam, kas stāvēja viņam cieši blakus, sūkādams lielu zelta gredzenu uz sava mazā pirkstiņa, kad Perkers piesteidzās klāt un, pasacījis, ka neesot ko kavēties, gāja iekšā Innā. Kad misters Pikviks grasījās viņam sekot, pienāca klibais vīrs un, laipnīgi pieskāries cepurei, pasniedza ar roku rakstītu vizītkarti, ko misters Pikviks, nevēlēdamies ar atteikumu aizskart šī cilvēka jūtas, pieklājīgi paņēma un iebāza vestes kabatā.

- Nu, - Perkers teica, pie ieejas vienā no kantoriem apgriezdamies, lai redzētu, vai pārējie viņam seko. - Šeit iekšā, godājamo ser! Ei, ko tad jūs gribat?

Pēdējais jautājums attiecās uz klibo vīru, kas, misteram Pikvikam nemanot, bija viņiem piebiedrojies. Par atbildi klibais vīrs ar visu iedomājamo pieklājību atkal pieskārās cepurei un norādīja uz misteru Pikviku.

- Nē, nē, - Perkers smaidīdams atteica, - jūs mums neesat vajadzīgs, mīļais draugs, jūs neesat vajadzīgs.

- Lūdzu piedošanu, ser, - klibais vīrs sacīja, - šis džentlmenis paņēma manu vizītkarti. Ceru, ka jūs izmantosit manus pakalpojumus, ser. Šis džentlmenis man pamāja. Lai izšķir džentlmenis pats. Jūs taču man pamājāt, ser?

- Kas par muļķībām! Jūs taču nevienam neesat mājis, Pikvik? Pārpratums, pārpratums, - Perkers attrauca.

- Šis džentlmenis man iedeva savu vizītkarti,- misters Pikviks atbildēja, izvilkdams to no savas vestes kabatas. - Es to paņēmu, jo džentlmenis, kā liekas, to vēlējās... un, taisnību sakot, es pats aiz ziņkārības kādā brīvā brīdī gribēju to izlasīt.

Es...

Mazais atornejs sāka skaļi smieties un atdeva klibajam vīram viņa vizītkarti, paziņodams, ka tas viss esot tikai pārpratums. Kad vīrs aizvainots aizgāja, Perkers pačukstēja misteram Pikvikam, ka tas esot tikai galvinieks.

- Kas? - misters Pikviks izsaucās.

- Galvinieks, - Perkers atbildēja.

- Galvinieks?

- Jā, godājamo ser, tādu te ir kāds pusducis. Tie jums galvos par katru summu, un jāmaksā tikai puskronas. Interesanta nodarbošanās, vai ne? - Perkers piemetināja, pacienādams sevi ar šņaucienu.

- Kā! Vai tas jāsaprot tā, ka šie cilvēki nopelna iztiku, te gaidīdami, lai varētu nodot nepatiesu zvērestu zemes tiesnešu priekšā un par tādu noziegumu saņemt puskronas! - misters Pikviks izsaucās, gluži satricināts par šādu atklājumu.

- Nu, es nezinu, cienījamo ser, vai te varētu runāt par nepatiesu zvērestu, - mazais džentlmenis atbildēja. - Tas ir skarbs vārds, godājamo ser, patiešām ļoti skarbs vārds. Tā, godājamo ser, ir tikai juridiska fikcija, nekas vairāk.

To pasacījis, atornejs paraustīja plecus, pasmaidīja, ieņēma otru šņaucienu un citiem pa priekšu iegāja tiesneša klerka kancelejā.

Tā bija sevišķi netīra istaba ar ļoti zemiem griestiem un vecu paneļu sienām, pie tam tik slikti apgaismota, ka, lai gan ārā bija gaiša diena, uz pultīm dega lielas tauku sveces. Vienā galā atradās durvis, kas veda uz tiesneša kabinetu. Ap tām bija sapulcējies atorneju un vadošo klerku pūlis, kurus sauca iekšā saraksta kārtībā. Katru reizi, kad šīs durvis atvērās, lai izlaistu kādu grupu ārā, nākošā grupa ar sparu centās iekļūt iekšā, un it kā pielikums daudzajiem dialogiem, kas risinājās starp džentlmeņiem, kuri gaidīja uz tiesneša pieņemšanu, daudz dažādu strīdiņu izraisījās arī starp tiem, kurus viņš jau bija pieņēmis, un tādēļ troksnis bija tik liels, cik vien liels tas var sacelties telpā ar tik ierobežotiem izmēriem.

Turklāt šo džentlmeņu sarunas nebija vienīgās skaņas, kas grieza ausīs. Aiz koka reliņiem otrā istabas galā uz kastes stāvēja kāds klerks brillēs, kurš pieņēma zvērestus par rakstiskajām liecībām, ko otrs klerks laiku pa laikam veseliem saiņiem ienesa kabinetā tiesnesim parakstīšanai. Tur bija liels skaits atorneju klerku, ko vajadzēja nozvērināt, un, tā kā visus reizē nozvērināt nebūtu morāliski, šo džentlmeņu pūliņi sasniegt briļļaino klerku atgādināja pūļa cenšanos iekļūt teātrī, kad Viņa Visžēlīgākā Majestāte to pagodina ar savu klātbūtni. Kāds cits ierēdnis laiku pa laikam vingrināja savas plaušas, izsaukdams to personu vārdus, kuras jau bija nozvērinātas, lai atdotu tām tiesneša parakstītās liecības, un tas atkal deva iemeslu arvien jauniem ķīviņiem, un, tā kā viss tas notika vienā un tajā pašā laikā, kņada bija tik liela, kādu vien varētu vēlēties visrosīgākais un nemierīgākais cilvēks. Te atradās vēl arī cita ierēdņu kategorija - tie, kuri gaidīja sakarā ar tiesas pavēstēm, ko bija izņēmuši viņu darba devēji lietās, kur pretējās puses atornejam bija brīva izvēle - ierasties vai ne, un šo ļaužu uzdevums bija laiku pa laikam izsaukt pretējās puses atorneja vārdu, lai droši pārliecinātos, vai, viņiem nezinot, tas tomēr nav ieradies.

Lūk, piemērs. Atspiedies pie sienas blakus krēslam, ko ieņēma misters Pikviks, stāvēja gadus četrpadsmit vecs kantora zēns ar tenora balstiņu, bet viņam blakus kāds civiltiesību klerks ar basu. Iesteidzās kāds cits klerks ar papīru saini un paskatījās visapkārt.

- Snigls un Blinks! - kliedza tenors.

- Porkins un Snobs! - ierēcās bass.

- Stampijs un Dīkons! - sauca jaunpienācējs.

Neviens neatsaucās; un nākošajam, kas ienāca, uzbrēca visi trīs reizē, bet tas savukārt izkliedza kādas citas firmas vārdu, tad kāds nākamais skaļā balsī rēca vēl pēc kāda cita, un tā tas turpinājās.

Visu šo laiku briļļainais vīrs sparīgi strādāja, zvērinādams klerkus, - zvēresta formulu vienmēr izrunādams bez kādām pieturas zīmēm un parasti šādos izteicienos:

- Ņemiet šo grāmatu jūsu labajā rokā tā jūs ar savu vārdu un parakstu apzvērat ka šīs jūsu liecības saturs ir patiess un lai dievs uz to jums palīdz vienu šiliņu dodiet līdzīgā naudā man nav ko izdot.

- Nu, Sem, - misters Pikviks ierunājās, - es ceru, ka habeas corpus drīz būs gatavs.

- Jā, - Sems atsaucās, - un es vēlējies, kauč būtu nu nesuši to hābejas korpusu šur.

Nav nemaz smalki, ka mums te tā jāgaida. Es pa šito laiku jau kādu pusduci tādu korpusu būtu uztaisījs, iepakojs un izdarījs visu, kas vajdzīgs.

Nav skaidrs, par kādu smagu un neveiklu ierīci Sems Vellers iedomājās habeas corpus dokumentu, jo tajā brīdī ienāca Perkers un aizveda misteru Pikviku projām.

Kad parastās formalitātes bija nokārtotas, Semjuela Pikvika personu uzticēja šerifa palīga apsardzībai, lai tas viņu novestu pie Flītas cietuma priekšnieka, kur viņam bija jāpaliek, kamēr būs pilnībā samaksāti un nolīdzināti visi tiesas izdevumi un zaudējumu atlīdzībā Bārdlas lietā pret Pikviku.

- Un tas, - misters Pikviks teica smiedamies, - nepavisam nebūs tik drīz. Sem, pasauciet karieti. Perker, mans dārgais draugs, ardievu.

- Es braukšu jums līdz un palīdzēšu tur ierīkoties, - Perkers piedāvājās.

- Zināt ko, - misters Pikviks atbildēja, - man gan labāk patiktos doties uz turieni tikai Sema pavadībā. Tikko es būšu iekārtojies, es jums tūliņ rakstīšu un gaidīšu jūs. Līdz tam laikam - ardievu.

To sacījis, misters Pikviks iekāpa karietē, kas pa šo laiku bija piebraukusi, un šerifa palīgs viņam sekoja. Kad Sems bija apsēdies uz bukas, kariete aizripoja.

- Ļoti neparasts cilvēks, - Perkers noteica, apstādamies, lai uzvilktu cimdus.

- Kāds no viņa iznāktu bankrotieris, ser! - piezīmēja misters Lautens, kas stāvēja turpat blakus. - Kādas nepatikšanas viņš sagādātu pilnvarotajiem! Ar viņu, ser, taču nebūtu nozīmes runāt par ieslodzīšanu.

Likās, ka atornejam ne visai patika tas, kā viņa klerks novērtēja mistera Pikvika raksturu no profesionālā viedokļa, jo viņš aizgāja, nepagodinājis to ar atbildi.

Kariete kratījās pa Flītstrītu, kā jau to parasti dara īrētās karietes. Kučieris apgalvoja, ka zirgi ejot labāk, ja kāds braucot pa priekšu (droši vien tad, kad priekšā nebija nekā, viņi attīstīja gluži neiedomājamu ātrumu), un tādēļ kariete turējās aiz kādiem smagā ormaņa ratiem; kad šie rati apstājās, arī kariete apstājās, un, kad rati atkal sāka kustēties, tā darīja to pašu. Misters Pikviks sēdēja pretī šerifa palīgam, un šerifa palīgs sēdēja, iespiedis cepuri starp ceļiem, svilpodams kādu melodiju un skatīdamies pa karietes logu.

Laiks dara brīnumus. Ar šī visvarenā vecā džentlmeņa palīdzību pat īrēta kariete var nobraukt pusjūdzi lielu attālumu. Beidzot viņi apstājās, un misters Pikviks izkāpa pie Flītas vārtiem.

Šerifa palīgs, atskatījies pār plecu, lai pārliecinātos, ka viņam uzticētais seko cieši uz papēžiem, iegāja misteram Pikvikam pa priekšu cietumā; tālākā ceļā, pagriezušies pa kreisi, viņi pa vaļējām durvīm iegāja sardzes telpās, no kurienes smagi vārti iepretī tiem, pa kuriem viņi bija ienākuši, veda cietuma iekštelpās, un tos apsargāja plecīgs slēdzējs ar atslēgu rokās.

Šeit viņi apstājās, kamēr šerifa palīgs nodeva dokumentus, un misteram Pikvikam paziņoja, ka viņam jāpakavējas tepat, kamēr izpildīs ceremoniju, ko iesvētītie sauc par «pozēšanu portretam».

- Pozēšana portretam! - misters Pikviks izsaucās.

- Jānoņem jūsu, portrets, ser, - plecīgais slēdzējs atbildēja. - Mēs te esam meistari uz portretiem. Noņemam tos vienā mirklī un vienmēr pamatīgi. Nāciet, ser, iekšā un jūtieties kā mājās!

Misters Pikviks paklausīja ielūgumam un apsēdās, bet misters Vellers, nostājies aiz viņa krēsla, pačukstēja, ka šī pozēšana nozīmējot tikai cietumnieku apskati, ko izdarot dažādie slēdzēji, lai varētu tos atšķirt no apmeklētājiem.

- Labi, Sem, - teica misters Pikviks, - tādā gadījumā es vēlētos, kaut šie mākslinieki nāktu ātrāk. Šeit ir pārāk publiska vieta.

- Man domāt, ser, ilgi viņi nekavēsies, - Sems atbildēja. - Āre, ser, kur olenderu pulkstens!

- Redzu, - misters Pikviks atteka.

- Un putnu būrīts, ser, - Sems turpināja. - Riteņi riteņos, cietums cietumā. Vai tā nav, ser?

Kamēr misters Vellers izsacīja šo filozofisko piezīmi, misters Pikviks pamanīja, ka pozēšana sākusies. Plecīgais slēdzējs, nomainīts no posteņa, apsēdās un laiku pa laikam nevērīgi uz viņu paskatījās, kamēr kāds garš, tievs vīrs, kas to bija nomainījis, salika rokas zem svārku stērbelēm un, nostājies iepretī, labu laiku skatījās, acis nenolaidis. Trešais, diezgan īgna izskata džentlmenis, ko, acīm redzot, bija iztraucējuši no tējas dzeršanas, jo ienākdams viņš beidza ēst sviestmaizi, nostājās cieši blakus misteram Pikvikam un, iespraudis rokas sānos, sīki viņu nopētīja. Šai grupai pievienojās vēl divi citi, kas ar ļoti uzmanīgām un domīgām sejām studēja viņa vaibstus. Pārciešot šo operāciju, misters Pikviks stipri viebās, un likās, ka viņam sēdēt krēslā ir ļoti neērti, bet līdz pat beigām viņš nevienam nekā neteica - pat ne Semam, kas, atspiedies pret krēsla atzveltni, pārdomāja gan par sava kunga stāvokli, gan par to lielisko apmierinājumu, kādu viņam pašam sagādātu sirdīgs uzbrukums visiem šeit sapulcētajiem slēdzējiem citam pēc cita, ja vien tādu izdarību atļautu likums un kārtība.

Beidzot portrets bija pabeigts un misteram Pikvikam paziņoja, ka tagad viņš varot iet cietumā,

- Kur es šonakt gulēšu? - misters Pikviks jautāja.

- Nu, par šonakti es labi nezinu, - plecīgais slēdzējs atbildēja. - Rīt jūs kādam piebiedros, un tad jums būs mājīgi un ērti. Pirmo nakti parasti ir neērtāk, bet rīt viss būs kārtībā.

Pēc īsām pārrunām atklājās, ka vienam no slēdzējiem ir izīrējama gulta, ko misters Pikviks šonakt varot dabūt, un viņš ar prieku piekrita to noīrēt.

- Ja jūs nāksit man līdzi, es jums to tūliņ parādīšu, - šis cilvēks teica. - Liela tā nav, bet gulēšanai piemērota lieliski. Nāciet šurp, ser!

Viņi iegāja pa iekšējiem vārtiem un nokāpa dažus pakāpienus, atslēga aiz viņiem apgriezās, un misters Pikviks pirmo reizi mūžā atradās starp parādnieku cietuma sienām.

1 - Botenibeja - osta Austrālijas austrumu krastā, uz kurieni 1788. gadā pirmoreiz izsūtīja angļu katordznieku partiju; vēlāk to pārvērta par izsūtījuma vietu katorgas darbos notiesātajiem un ietilpināja angļu kolonijas Jaunās Dienvidvelsas sastāvā. Ar to arī izskaidrojams šerifa ierēdņa manieru ironiskais raksturojums.

2 - Sema ironisko jautājumu izraisījis fakts, ka šerifa ierēdnis, ienākdams istabā, nenoņēma cepuri; reliģiskās sektas - kvekeru locekļi atsacījās noņemt cepuri citu cilvēku priekšā, lai vai kas tie būtu, jo uzskatīja šo sadzīves normu par cilvēku vienlīdzības principa pārkāpšanu.

3 - Vaitkrosstrīts - iela, kurā atradās parādnieku cietums ar ļoti smagu režīmu.

4 - Flīta - viens no senākajiem Londonas cietumiem, kurā kopš XVII gadsimta ieslodzīja vienīgi nelabojamus parādniekus. To nojauca 1845. gadā.

5 - Habeas corpus - likums, kuru bija spiests izdot karalis Čarlzs II Stjuarts 1679. gadā sakarā ar to, ka viņa ministri un ierēdņi ļaunprātīgi izlietoja savu varu un tā izraisīja tautā nemierus. Šis likums paredzēts, lai nodrošinātu Anglijas iedzīvotājiem personiskās brīvības likumisku aizstāvību, tomēr tā darbību varēja apturēt parlamenta lēmums. Pie šī pēdējā līdzekļa Anglijas valdošās šķiras ir ķērušās ne vienreiz vien, izmantodamas habeas corpus atsaukšanas tiesības tautas nemieru gadījumos. Tā, piemēram, laikposmā no 1715. līdz 1818. gadam šā likuma darbība tika apturēta līdz trīsdesmit reizēm viena gada laikā.

XLI NODAĻA

Kas notika ar misteru Pikviku, kad viņš bija nokļuvis Flītā; kādus cietumniekus viņš tur redzēja un kā pavadīja nakti

Misters Toms Rokers, džentlmenis, kas bija ievadījis misteru Pikviku cietumā, nokāpis pa īsajām kapēm, izdarīja asu pagriezienu uz labo pusi un iegāja pa atvērtiem dzelzs vārtiem, tad pa dažiem pakāpieniem atkal augšā kādā garā, šaurā galerijā[1]. Tā bija netīra un zema, ar akmens grīdu, un to ļoti vāji apgaismoja pa logam katrā galā, kas atradās tālu viens no otra.

- Šīs te, - džentlmenis teica, iebāzis rokas kabatā un pār plecu nevērīgi paskatījies uz misteru Pikviku, - šīs te ir trepes uz pagrabstāvu.

- O! - misters Pikviks atsaucās, skatīdamies lejup pa tumšajām un netīrajām kāpnēm, kas, likās, veda uz mitru un tumšu pazemes kapliču rindu. - Un tie, man šķiet, ir mazie pagrabiņi, kur cietumnieki glabā savus nelielos ogļu krājumiņus. Ā, tur lejā kāpt nevar būt visai patīkami, bet jādomā, ka tie ir ļoti parocīgi.

- Jā, es i nebrīnītos, ja tie izrādītos parocīgi, - atbildēja džentlmenis, - tur tak daži ļautiņi iekārtojušies visai mājīgi. Tas jau ir tas Gada tirgus.

- Mans draugs, - misters Pikviks teica, - jūs taču nopietni negribat sacīt, ka šajās nožēlojamās alās dzīvo cilvēki?

- Negribu sacīt? - misters Rokers atbildēja pārsteigts un sašutis. - Kāpēc tad ne?

- Dzīvo!... Dzīvo tur apakšā! - misters Pikviks iesaucās.

- Dzīvo tur apakšā! Jā, un bieži vien turpat apakšā arī nomirst! - misters Rokers apstiprināja. - Un kas par to? Kam tur būtu kas iebilstams? Dzīvo tur apakšā!... Jā, un tā ir ļoti laba vieta dzīvošanai, vai tad ne?

Tā kā Rokers, to sacīdams, diezgan nikni pavērsās pret misteru Pikviku un bez tam uztraukts nomurmināja dažus nepatīkamus novēlējumus, kas attiecās uz viņa paša acīm, locekļiem un miesas sulām, tad vēlāk minētajam džentlmenim likās, ka sarunu nav ieteicams turpināt. Pēc tam misters Rokers sāka kāpt pa nākošajām kāpnēm, kas bija tikpat netīras kā tās, kas veda uz vietu, par ko nupat bija notikušas pārrunas, un viņam cieši sekoja misters Pikviks un Sems.

- Tā, - misters Rokers noteica, apstādamies, lai atvilktu elpu, kad viņi bija aizsnieguši otru tāda paša izmēra galeriju kā apakšējo, - šitajā stāvā ir ēdamistaba.

Augstāk ir trešais un virs tā - pats augšējais stāvs, un jūs šonakt gulēsit uzrauga istabā, un tas ir šite, nāciet!

Pasacījis to visu vienā elpas vilcienā, misters Rokers sāka kāpt pa nākošajām kāpnēm, bet misters Pikviks un Sems Vellers viņam uz pēdām sekoja.

Šīs kāpnes saņēma gaismu no nedaudzajiem logiem, kuri atradās tuvu pie grīdas un pa kuriem pavērās skats uz grantētu laukumu, ko ieslēdza augsta ķieģeļu siena ar dzelzs dzeloņiem virspusē. Kā varēja spriest pēc mistera Rokera vārdiem, tas esot bumbu spēles pagalms, un, kā liecināja šī paša džentlmeņa tālākie izteicieni, tai cietuma daļā, kas atrodas pie Feringdonstrītas, esot vēl kāds mazāks pagalms, ko saucot par «Izgleznoto pagalmu», tāpēc ka tā sienas kādreiz rotājuši dažādu kara kuģu attēli pilnās burās un citi mākslas darbi, ko pagājušos laikos tur uzzīmējis kāds ieslodzīts gleznotājs savos brīvajos brīžos.

Pastāstījis šīs visai svarīgās ziņas, - acīm redzot, vairāk gan tādēļ, lai izkratītu sirdi, nekā ar īpašu nodomu izglītot misteru Pikviku, - viņu pavadonis, kad pēdīgi bija sasniegta nākošā galerija, pašā tās galā ieveda viņus mazā gaitenītī, atvēra kādas durvis un parādīja telpu, kurā atradās astoņas vai deviņas dzelzs gultas un kura pēc izskata nekādā ziņā nebija pievilcīga.

- Parau, - misters Rokers teica, turēdams durvis atvērtas un triumfējoši atskatīdamies uz misteru Pikviku. - Parau, kur ir tā istaba!

Taču mistera Pikvika seja izteica tik niecīgu apmierinājumu par savas mītnes izskatu, ka misters Rokers meklēja atsaucību Semjuela Vellera sejā, kurš līdz šim bija ieturējis cieņas pilnu klusumu.

- Parau, kur istaba, jauno cilvēk, - misters Rokers uzsvēra.

- To es redz, - Sems atbildēja, mierīgi pamādams ar galvu.

- Tādu istabu jūs vis nebijāt domājuši atrast Feringdonas hotelī[2], vai ne? - misters Rokers teica, apmierināti smaidīdams.

Par atbildi misters Vellers ar pavisam nemākslotu kustību viegli piemiedza vienu aci, ko varēja saprast tā, ka viņš ir domājis atrast vai arī ka nav domājis atrast, vai arī ka viņš par šo lietu vispār nav domājis nemaz, - kā nu tas likās piemērotāk novērotāja iztēlei. Paveicis šo meistardarbu un atkal atvēris aci, misters Vellers apjautājās, kura tad īpašīgi esot tā gulta, ko misters Rokers tik glaimojoši attēlojis kā lieliski piemērotu gulēšanai.

- Šitā pate ir, - misters Rokers atbildēja, norādīdams uz kādu ļoti sarūsējušu gultu kaktā. - Šitā gulta liek cilvēkam aizmigt, vai viņš to grib vai negrib.

- Jādomā gan, - Sems atteica, ar dziļu riebumu aplūkodams pieminēto mēbeli. - Jādomā, ka opijums pret šito ir tīrais štrunts.

- Nu itin nekas, - misters Rokers apgalvoja.

- Un es cer, - Sems teica, iesāņus noskatīdamies uz savu kungu, it kā lai pavērotu, vai nav kādas pazīmes, ka piedzīvotais ir satricinājis viņa apņēmību, - es cer, ka tie citi džentelmeņi, kas šiten te guļ, tiešām ir džentelmeņi.

- Nekas cits, - misters Rokers apliecināja. - Viens no viņiem dienā izdzer savas divpadsmit pintes alus un pīpēt nebeidz pat ēdot.

- Ta nu gan tas ir pirmklasīgs džentelmens, - Sems noteica.

- Pirmklasīgs, - misters Rokers atbildēja.

Pat šo ziņu neiebiedēts, misters Pikviks smaidīdams paziņoja, ka apņēmies šonakt izmēģināt šīs narkotiskās gultas spēku, un misters Rokers, paskaidrojis, ka viņš varot iet pie miera bez kādiem paziņojumiem vai citām formalitātēm, kad vien pats vēloties, aizgāja, atstādams viņu un Semu galerijā stāvam.

Sāka tumst; tas nozīmē, ka šajā vietā, kas gaiša nebija nekad, tika aizdedzināti daži gāzes radziņi par godu vakaram, kas satumsa ārā. Tā kā bija diezgan karsts, daži daudzo mazo istabiņu iemītnieki, kura atradās galerijas abās pusēs, bija, atstājuši durvis vaļā. Misters Pikviks, garām iedams, visai ziņkārīgi un ar lielu interesi ielūkojās tajās. Šeit četri vai pieci lieli, neaptēsti tēvaiņi, tikko saskatāmi tabakas dūmu mākonī, trokšņaini sarunājās pie pustukšām alus krūzēm vai četratā spēlēja ar ļoti netīrām kārtīm. Blakus istabā varēja redzēt kādu vientuļu iemītnieku vājas tauku svecītes gaismā noliekušos pār notraipītu un sadriskātu papīru žūksni, kas bija dzeltens no putekļiem un no vecuma gandrīz sairis; viņš jau simto reizi rakstīja garu žēlabu stāstu kādam lielam vīram, kura acis to nekad neredzēs un kura sirdi tas nekad neaizkustinās. Trešajā istabiņā varēja redzēt, kā kāds vīrs ar savu sievu un veselu bērnu baru klāj trūcīgu guļas vietu uz grīdas vai krēsliem, kur pavadīt nakti vismazākajiem. Un kādā ceturtajā un piektajā, un sestajā, un septītajā - visur bija tas pats troksnis un alus, un tabakas dūmi, un kāršu spēle.

Pašās galerijās un sevišķi kāpņu telpās slaistījās liels skaits ļaužu; daži šurp nāca tādēļ, ka viņu istabas bija tukšas un vientulīgas; citi tādēļ, ka viņu istabas bija pārpildītas un karstas; un lielākā daļa tādēļ, ka nekur nevarēja atrast mieru un nezināja noslēpumu, ko iesākt pašiem ar sevi. Šeit bija daudzu šķiru pārstāvji - no strādnieka parķa uzsvārcī līdz izputējušam uzdzīvotājam rīta svārkos, katrā ziņā ar izplīsušiem elkoņiem, bet iespaids no visiem bija vienāds - kaut kāda pret visu vienaldzīga, bezrūpīga karātavu putna plātīšanās, kaut kāda huligāniska vēlēšanās izrādīt, ka ne par ko nebēdā, - to vārdos ir pilnīgi neiespējami aprakstīt, bet saskatīt, ja vēlas, to var katrs cilvēks vienā mirklī, tikko spēris kāju pirmajā parādnieku cietumā un uzlūkojis pirmo tur sastapto cilvēku grupu ar tādu pašu interesi, ar kādu to darīja misters Pikviks.

- Mani, Sem, pārsteidz tas, - misters Pikviks teica, pārliecies pār dzelzs margām kāpņu laukumiņā, - mani, Sem, pārsteidz, ka apcietināšana parādu dēļ galu galā it kā nemaz nebūtu sods.

- Jūs, ser, domā, ka ne? - misters Vellers atjautāja.

- Jūs taču redzat, kā šie zeļļi dzer un smēķē, un bļaustās, - misters Pikviks atbildēja. - Ir pilnīgi neiespējami, ka viņi par to daudz bēdātu.

- Ā, ser, tur jau ir tā lieta, - Sems atsaucās, - šitie jau nu nebēdā; tiem tā ir īstā svētku diena - kā nu ne, porters un ķegļi. Tie ir citi, kam tas ņem dziesmu ciet: tie dūšu zaudējušie zēni, kas šitā nevar sūkt alu un spēlēt ķegļus; tie ir tie, kas labprāt būtu maksājši, ja vien varējši, un ietupināti laižas galīgi dibenā. Es, ser, jums pateiks, kā tas ir: tiem, kas augu dienu paraduši slamstīties pa krogiem, tas nekaitē nemaz, bet tiem, kas vienādiņ strādājši, kad vien varējši, tas kaitē pārāk daudz. «Tas,» kā mans tēvs paradis teikt, kad viņa groka nav samaisīta pus uz pusi, «tas nesanāk līdzīgi, un tur visa tā nelaime.»

- Man šķiet, ka jums taisnība, Sem, - misters Pikviks teica, brīdi pārdomājis, - pilnīgi taisnība.

- Varbūtiņās šad tad gadās ar dažs godīgs cilvēks, kam tas patīk, - domīgi turpināja misters Vellers, - bet es gan neatmin, ka būtu dzirdējs vēl par kādu citu, tik par to mazo vīreli brūnajos svārkos, ar netīro muti, un tam tas bij no ieraduma.

- Un kas viņš tāds bija? - misters Pikviks jautāja.

- Āre, tur jau tā lieta, ka to neviens nezinā, - Sems paskaidroja.

- Bet ko tad viņš bija izdarījis?

- Nu, to pašu, ser, ko savā laikā darījši daudzi cilvēki, kas, kudī, labāk pazīstami par viņu, - Sems atbildēja. - Viņš bij dzīvojs ar plašu roku.

- Citiem vārdiem, - misters Pikviks sacīja, - viņš, kā man šķiet, bija iekļuvis parādos.

- Gluži pareizi, ser, - Sems apstiprināja, - un tādā garā viņš ar laiku nonāca šite.

Nebij jau daudz jāpiedzen - deviņas mārciņas un vēl piecreiz vairāk par tiesas izdevumiem; bet, lai nu būtu kā būdams, šiten te viņš palika septiņpadsmit gadus. Ja ar viņš sejā bij dabūjs grumbas, tad tās bij aizsērējšas ar netīrumiem, vismaz i netīrā mute, i brūnie svārki beigu galā bij tādi paši vien kā sākumā. Viņš bij gluži miermīlīgs radījums, nevienu neaiztika, allažiņ centās kādam pakalpot vai ar spēlēja bumbu, bet nekad nevinnēja, līdz pēdīgi slēdzēji viņu gluži iemīļoja, un viņš ik vakaru sēdē sardzes istabā, pļāpāja, stāstī pasakas un tamlīdzīgi. Vienvakar viņš tur, kā jau parasti, sēdē divatā ar ļoti vecu draugu, kas pašulaik dežurēja, un uzreiz viņš teiks: «Bil, es nav redzējs tirgu tur ārpusē,» viņš saka (tos laikus šite bij Flītas tirgus), «es, Bil, nav redzējs tirgu tur ārpusē,» viņš saka, «septiņus gadus.» - «Es zin, ka jūs nav,» saka slēdzējs un tik pīpē savu pīpi. «Es uz kādu minūti grib pavērties, Bil,» viņš saka. «Viss var būt,» saka slēdzējs un tik velk sirdīgi dūmu, un izliekas, ka nesaprotot, ko mazais vīrelis kāro. «Bil,» saka mazais vīrelis un uztraucas arvien vairāk, «man galvā iesēdusēs šitā doma. Atļaujiet nu man vēl reizīti pirms miršanas pazavērties uz ielu, un, ja mani neķers trieka, es būs atpakaļ piecās minūtēs, taisni pēc pulksteņa.» - «Un kas būs ar mani, ja jūs ķers tā trieka?» slēdzējs prasīja. «Nu,» saka mazais, «kurš mani atrass, tas mani pārvess mājā, jo man, kabatā ir vizītkarte, Bil,» viņš saka, «numurs divdesmit, ēdamistabas stāvs.» Un tas bij tiesa, tīrākā patiesība; viņš, kad gribē iepazīties ar kādu jaunpienācēju, vienādi izvilka no kabatas kartīti, kur stāvē rakstīti šitie vārdi un vairāk nekā; tāpēc viņu vienādi saukāja par Numuru Divdesmit. Slēdzējs uz viņu pamatīgi noblenžas un pēdīgi svinīgi teikšot: «Divdesmit,» viņš saka, «es jums uzticēsies; jūs tak savu vecu draugu negāzīs nepatikšanās.» - «Nē, draudziņ, es cer, ka šeitan man vēl palics kauč kas labs,» saka mazais un, to teicis, visā sparā padauza pa savu vestīti, bet no katras acs šim izsprāgst pa asarai, un tā nu bij pavisam neparasta lieta, visi tak domāja, ka ūdens viņa ģīmim nekad nav piedūries. Viņš paraustī slēdzējam ķepu un laukā pa durvīm...

- Un atpakaļ vairs neatgriezās, - misters Pikviks sacīja.

- Šitoreiz nav trāpīts, ser, - misters Vellers atbildēja, - jo apukaļ viņš atnāca divas minūtes par agru, vārīdamies aiz dusmām, un teica, ka šo gandrīz sabraukuse kariete, ka pie tādiem štukiem šis neesmot radis, un, lai velns šo paraujot, ja šis par to nerakstīšot lordmēram. Beidzot viņi to kā nekā nomierināja, un no tā laika viņš piecus gadus pat i nepaskatījās pa vārtiem laukā.

- Un pēc šā laika viņš nomira, tā jādomā, - misters Pikviks teica.

- Nekā, ser, nenomira vis, - Sems attrauca. - Viņam iešāvās prātā iet nosmēķēt alu jaunajā krodziņā pāri pretī ielai; un tā bij tik mīlīga vietiņa, ka viņš ieņēma galvā iet uz turieni ik vakaru un tā ilgu laiku no vietas, vienādiņ kārtīgi atgriezdamies stundas ceturksni pirms vārtu slēgšanas, kas viss bij ļoti jauki un patīkami. Pēdīgi viņš sāka izlaisties un piemirsa, kā laiks skrien, vai arī pat nemaz i nebēdāja par to un sāka nākt mājā vēlāk un vēlāk, līdz vienu vakaru viņa vecais draugs pašlaik slēdza ciet vārtus - patiesībā bij jau apgriezs atslēgu, kad viņš ieradās. «Pietur, Bil,» viņš saka. «Kā, jūs vēl nav atgriezies, Divdesmit?» saka slēdzējs. «Es domā, ka jūs jau sen mājās.» - «Nē, es nav,» saka mazais vīrelis un smaida. «Nu labi, draugs, tad es jums pateiks, ko tas nozīmē,» saka slēdzējs un visai lēni un negribīgi atver vārtus, «pēc manām domām, jūs pēdējā laikā ir nokļuvs sliktā sabiedrībā, un man ļoti žēl to redzēt. Es negrib būt pārāk bargs,» viņš saka, «bet, ja jūs nevar saturēt sevi rokās un atrast laikā ceļu uz mājām, tad tikpat droši, kā jūs te stāv, es jūs vispār vairs iekšā nelaidīs!» Mazais vīrelis tā pārbijās, ka sāka trīcēt, un no tā laika vairs ne reizes nav izgājs no cietuma sienām!

Kad Sems beidza, misters Pikviks lēni devās atkal lejup. Domās nogrimis, viņš mazlietiņ pastaigājās pa Izgleznoto pagalmu, kas tādēļ, ka bija jau satumsis, bija gandrīz tukšs, tad paziņoja misteram Velleram, ka, pēc viņa domām, tam esot pēdējais laiks doties projām; viņš to palūdza sameklēt gultu kādā tuvākā viesnīcā un atgriezties agri no rīta, lai nokārtotu saimnieka mantu pārvešanu no «Džordža un Vanaga».

Misters Vellers gatavojās izpildīt šo prasību tik laipni, cik vien spēja, tomēr izrādīdams jo stipru nepatiku. Viņš nogāja pat tiktāl, ka izteica dažādus gluži veltīgus mājienus par to, cik ērti viņam šonakt būtu atstiepties uz grants; bet, redzēdams, ka misters Pikviks stūrgalvīgi paliek kurls pret šādiem priekšlikumiem, viņš beidzot aizgāja.

Nav ko slēpt, ka misters Pikviks bija ļoti nospiests un jutās neomulīgi - ne sabiedrības trūkuma dēļ, jo cietums bija pārpildīts un pudele vīna varētu vienā mirklī bez kādām tālākām iepazīšanās ceremonijām sagādāt dažu izlasīto garu visdraudzīgāko sabiedrību; bet viņš sajutās vientuļš rupjajā, vulgārajā pūlī, un viņa gars bija nomākts un sirds noskumusi; tās, dabiski, bija sekas, ko izraisīja pārdomas par to, ka viņš ir ieslēgts un ieslodzīts bez kādām cerībām uz atbrīvošanu. Taču domas par to, ka varētu atbrīvoties, padodamies Dodsona un Eoga blēdībām, viņam pat ne mirkli neienāca galvā.

Šādā noskaņā viņš atkal atgriezās ēdamistabas galerijā un sāka lēni pastaigāties šurp un turp. Telpa bija neciešami netīra, un tabakas dūmu smaka tieši slāpēja nost.

Nepārtraukti klaudzēja durvis, jo cilvēki staigāja iekšā un ārā, un viņu balsu un soļu troksnis nemitīgi atkal un atkal atbalsojās gaiteņos. Kāda jauna sieviete ar bērnu rokās, kurš likās, nevarēja pat parāpot aiz vārguma un panīkuma, pastaigājās pa gaiteni uz priekšu un atpakaļ, sarunādamās ar savu vīru, kam nebija citur vietas, kur ar viņu satikties. Kad tie gāja garām misteram Pikvikam, viņš varēja sadzirdēt sievietes rūgtos šņukstus, un reizi to sagrāba tāda izmisuma lēkme, ka tai vajadzēja atbalstīties pret sienu, kamēr vīrs paņēma bērnu savās rokās un centās sievu nomierināt.

Mistera Pikvika sirds bija pārāk pilna, lai varētu to panest, un viņš devās augšā gulēt.

Lai nu gan uzrauga istaba bija ļoti nemājīga un, kas attiecas uz iekārtu un ērtībām, visādā ziņā par dažiem simt grādiem sliktāka nekā visparastākajā provinces cietuma slimnīcā, šajā acumirklī tai bija viena priekšrocība: ja neskaita pašu misteru Pikviku, tā bija pilnīgi tukša. Tāpēc viņš apsēdās savas mazās dzelzs gultiņas kājgalī un sāka pārdomāt, cik daudz uzraugs gadā gan varēja nopelnīt no šīs netīrās istabeles. Ar matemātisku aprēķinu pārliecinājies, ka šīs telpas gada vērtība ir apmēram tāda pati kā kādai mazai ieliņai Londonas priekšpilsētās, viņš sāka pārdomāt, kādi kārdinājumi gan būtu varējuši netīro mušu, kas rāpoja pa viņa biksēm, ievilināt šaurajā cietumā, kad viņa taču varēja izvēlēties tik daudz patīkamu vietu, un šīs pārdomas viņu noveda pie neapgāžama slēdziena, ka šis kukainis ir ārprātīgs. Izšķīris šo jautājumu, viņš sajuta, ka kļūst miegains, tādēļ izņēma no kabatas savu naktscepuri, ko no rīta tur katram gadījumam bija iebāzis, un, lēni izģērbies, likās gultā un iemiga.

- Bravo! Uz papēža un pirkstgaliem... griezies un slidinies... sper vaļā, Zefīr! Lai pērkons mani nosper, ja operas nams nav tava īstā pasaule! Lec tik tālāk! Urā!

Šie skaļie izsaucieni, ko pavadīja smieklu dārdoņa, pamodināja misteru Pikviku no tā dziļā miega, kas, īstenībā ildzis tikai kādu pusstundu, gulētājam šķiet turpinājies apmēram trīs nedēļas vai mēnesi.

Tikko balss bija apklususi, istaba tika satricināta ar tādu spēku, ka logu rāmjos sāka šķindēt stikli un gultas drebēt. Misters Pikviks pietrūkās gultā sēdus un dažas minūtes palika kā sastindzis mēmā izbrīnā par to, kas, notika viņa priekšā.

Istabas vidū kāds vīrs zaļos svārkos ar platām stērbelēm, īsās korda biksēs un pelēkās kokvilnas zeķēs izpildīja kādas matrožu dejas populārākos soļus, vulgāri un ērmīgi kariķēdams grāciju un vieglumu, kas kopā ar atbilstošo uzvalku izlikās neizsakāmi nejēdzīgi. Kāds cits, acīm redzot, ļoti piedzēries, ko viņa biedri laikam bija iegrūduši gultā, sēdēja, apsedzies ar segu, un ar visdziļāko izjūtu un izteiksmi trallināja to, ko varēja atcerēties no nez kādas jautras dziesmas, kamēr trešais, iesēdies gultā, ar dziļa pazinēja izskatu aplaudēja abiem izpildītājiem un uzmudināja tos ar tik vētrainu jūtu izpausmi, kāda jau bija pamodinājusi misteru Pikviku no miega.

Šis pēdējais bija apbrīnojams tās cilvēku šķiras pārstāvis, kuru, visā pilnībā attīstītu, var aplūkot tikai šādās vietās; nepilnīgi izveidotus viņus gadījuma pēc var sastapt pasta sētās un krogos, bet pilnīgi uzziedēt viņi var tikai šajās siltumnīcās, kuras likumdošana it kā apzinīgi radījusi ar vienīgo nolūku tādus audzēt.

Tas bija garš tēvainis ar olīvkrāsas seju, gariem, tumšiem matiem un ļoti biezu, kuplu vaigbārdu, kas zem zoda sagāja kopā. Kaklauta viņam nebija, jo viņš visu dienu bija spēlējis bumbu, un vaļējā krekla apkakle parādīja šo vaigbārdu visā krāšņumā.

Galvā viņam bija parastā astoņpadsmit pensu franču cepurīte, pie kuras karājās spilgts pušķis, un tā ļoti jauki pieskaņojās vienkāršajiem parķa svārkiem. Garās un vājās kājas bija ietērptas piparu un sāls krāsas biksēs, kas bija pašūtas tā, lai parādītu šo locekļu pilnīgo simetriju. Taču, tā kā bikses bija diezgan nevīžīgi savilktas un bez tam tikai nepilnīgi aizpogātas, tās ne visai izskatīgās krokās krita pār kurpju pāri, kas bija pietiekami novalkātas, lai parādītu pāri biezu, baltu vilnas zeķu. No visa šī cilvēka dvesa tāda bezkaunīga klaidoņa švītība un lielīga nelietība, kas bija veselas zelta raktuves vērta.

Šis tips bija pirmais, kas pamanīja, ka misters Pikviks skatās. Viņš pamāja Zefīram un ar izsmejošu nopietnību to lūdza nepamodināt džentlmeni.

- Kā! Lai dievs svētī džentlmeņa godīgo sirdi un dvēseli! - teica Zefīrs, apgriezdamies un tēlodams ārkārtīgu pārsteigumu. - Džentlmenis taču ir pamodies.

Nu, Šekspīr? Kā jums klājas, ser? Kā iet Mērijai un Zārai, ser? Un kā iet mājās tai mīļajai, vecajai lēdijai, ser, - ē, ser? Vai jūs, ser, nebūtu tik laipns un neieliktu manus sveicienus pirmajā paciņā, ko jūs uz turieni sūtīsit, un nepateiktu, ka es tos būtu nosūtījis jau agrāk, tikai bijos, ka ratos tie varētu salūzt?

- Neapgrūtini džentlmeni ar tik prastiem komplimentiem, kad redzi, ka viņam ļoti gribas kaut ko iedzert, - jautrā noskaņā sacīja džentlmenis ar vaigbārdu. - Kādēļ tu nepajautā džentlmenim, ko viņš vēlētos?

- Ak dievs, es pilnīgi piemirsu, - otrs atbildēja. - Ko jūs vēlētos, ser? Vai jūs nevēlētos portvīnu, ser, vai šeriju, ser? Es varu ieteikt alu, ser, vai varbūt jums patiktu nogaršot porteru, ser? Atļaujiet, ser, man to prieku pakārt jūsu naktscepuri.

To sacīdams, viņš norāva minēto apģērba gabalu no mistera Pikvika galvas un acumirklī uzmauca to galvā piedzērušajam, kas, stipri ticēdams, ka uzjautrina daudzskaitlīgu sabiedrību, turpināja dziedāt priecīgo dziesmu tik skumīgā meldijā, kādu vien var iedomāties.

Ar varu noraut cilvēkam no pakauša viņa naktscepuri un uzmaukt to galvā nepazīstamam džentlmenim ar netīrīgu ārieni - tas pats par sevi ir gan ļoti asprātīgs joks, taču neapšaubāmi viens no tiem, kurus sauc par rupjiem jokiem. Aplūkodams lietu tieši šādā gaismā, misters Pikviks bez mazākā brīdinājuma par saviem nodomiem sparīgi izlēca no gultas un tik izveicīgi iesita Zefīram pa krūtīm, ka tas pazaudēja krietnu daļu no tās mantas, ko dažreiz mēdz dēvēt tā paša vārdā, - dzīvās elpas; tad, atguvis savu naktscepuri, viņš droši nostājās aizsardzības pozīcijā.

- Un tagad, - misters Pikviks teica, elsdams no uztraukuma ne mazāk kā no tik liela enerģijas patēriņa, - nāciet šurp... abi divi... abi divi!

Šo laipno uzaicinājumu cienījamais džentlmenis apvienoja ar savilkto dūru riņķveidīgām kustībām, lai ar šādu cīņas prasmes izrādīšanu iebiedētu savus pretiniekus.

Varbūt tā bija mistera Pikvika gluži negaidītā drosme vai arī sarežģītais paņēmiens, ar kādu viņš bija izkļuvis no gultas un ar visu savu svaru uzklupis matrožu dejas dejotājam, kas atstāja iespaidu uz viņa pretiniekiem. Iespaids bija atstāts, jo viņi nemēģināja vis tūliņ un uz vietas izdarīt slepkavību, kā misters Pikviks noteikti bija domājis, bet apstājās, īsu brīdi blenza viens uz otru un pēdīgi sāka sirsnīgi smieties.

- Nu, jūs esat īsts trumpis un tādēļ patīkat man vēl labāk, - teica Zefīrs. - Tagad liecieties atkal gultā, citādi dabūsiet reimatismu. Es ceru, ka neļaunojaties? - viņš teica, pastiepdams roku, apmēram tikpat lielu kā dzeltenās plaukstas, kas dažreiz karājas pie cimdu taisītāju durvīm.

- Nemaz ne, - misters Pikviks steidzīgi atsacīja, jo tagad, kad uztraukums bija pārgājis, viņš sajuta, ka kājām ir diezgan vēsi.

- Atļaujiet man to godu, ser, - teica džentlmenis ar vaigbārdu, sniegdams savu labo roku.

- Ar lielāko prieku, ser, - misters Pikviks attrauca un, ilgi un svinīgi to spiedis, devās atkal gultā.

- Mans vārds ir Smengls, ser, - vīrs ar vaigbārdu paskaidroja.

- O, - misters Pikviks atteica.

- Manējais ir Maivins, - vīrs garajās zeķēs sacīja.

- Man prieks to dzirdēt, ser, - misters Pikviks apliecināja.

- Hm, - misters Smengls nokāsējās.

- Vai jūs ko teicāt, ser? - misters Pikviks apvaicājās.

- Nē, ser, neteicu, - misters Smengls atbildēja.

- Man likās, ka jūs ko sakāt, - misters Pikviks sacīja.

Tas viss bija ļoti smalki un patīkami, un, lai omulība būtu vēl lielāka, misters Smengls misteram Pikvikam daudz reižu apgalvoja, ka viņš lolojot visdziļāko cieņu pret jebkura džentlmeņa jūtām; šāda parādība viņam tiešām darīja daudz goda, jo neviens nekādā ziņā nevarēja pieņemt, ka viņš tās saprastu.

- Vai jūs ejat caur tiesu, ser? - misters Smengls jautāja.

- Caur ko? - misters Pikviks atvaicāja.

- Caur tiesu - Portjugelstrītā[3]... tiesa, kas atbrīvo no... jūs jau zināt.

- O nē, - misters Pikviks atbildēja, - caur tiesu es neeju.

- Varbūt drīz tiksit ārā? - minēja Maivins.

- Bīstos, ka ne, - misters Pikviks atteica. - Es atsakos maksāt zaudējumu atlīdzību un tādēļ atrodos šeit.

- Ā, - misters Smengls teica. - Mani pazudināja papīrs.

- Kā liekas, ser, jūs esat rakstāmlietu tirgotājs, - nevainīgi piezīmēja misters Pikviks.

- Rakstāmlietu tirgotājs! Nē, nē. Lai velns mani parauj, bet tik zemu es nekad neesmu nogrimis. Nekādas tirgošanās. Kad es saku «papīrs», es domāju

«parādzīmes».

- Ā, jūs lietojat šo vārdu tādā nozīmē. Saprotu, - misters Pikviks atteica.

- Nolādēts! Džentlmenim jābūt gatavam uz neveiksmēm, - Smengls teica. - Un kas par to? Šeit nu es esmu Flītas cietumā. Labi. Jauki. Nu, un tad? Tādēļ taču man nekļūst sliktāk, vai ne?

- Ne drusku, - misters Maivins atbildēja.

Un viņam bija pilnīgi taisnība, jo misteram Smenglam ne tikai nebija kļuvis sliktāk, bet viņam klājās pat labāk, jo, lai šajā vietā iekļūtu, viņš bija par velti ieguvis dažas dārglietas, kas jau sen bija ieķīlātas augļotājam.

- Nu labi, bet paklausieties, - misters Smengls teica, - tāds darbs ir par sausu. Atveldzēsim mutes ar lāsīti karsta šerija. Jaunpienācējs samaksās, Maivins aizies dabūt, un es palīdzēšu izdzert. Tā katrā ziņā ir godīga un džentlmeniska darba dalīšana - lai velns mani parauj!

Negribēdams riskēt sacelt jaunu strīdu, misters Pikviks priekšlikumam labprāt piekrita un uzticēja naudu misteram Maivinam, kas, tā kā bija jau gandrīz vienpadsmit, nezaudēja laiku, bet devās uz ēdamistabu izpildīt savu uzdevumu.

- Paklausieties, - Smengls pačukstēja, tikko viņa draugs bija atstājis istabu, - cik jūs viņam iedevāt?

- Pussovrinu, - misters Pikviks atteica.

- Viņš ir velnišķīgi patīkams džentlmenis, - misters Smengls sacīja. - Ellišķīgi patīkams. Otra tāda es nepazīstu, bet... - misters Smengls apklusa un šaubīgi pakratīja galvu.

- Jūs taču nedomājat par tādu iespēju, ka viņš šo naudu varētu piesavināties pats savām vajadzībām? - misters Pikviks ievaicājās.

- O nē... ievērojiet - to es nesaku. Es noteikti saku, ka viņš ir velnišķīgi džentlmenisks puisis, - misters Smengls paskaidroja. - Bet es domāju, ka nebūtu slikti, ja kāds noietu lejā un paskatītos, vai viņš gadījuma dēļ nav iebāzis knābi krūzē vai arī, augšā nākot, viņam nav gadījusies sasodītā nelaime pazaudēt naudu. Ei jūs, ser, noskrieniet lejā un pieskatiet to džentlmeni! Vai dzirdat?

Šis lūgums bija adresēts kādam maza auguma cilvēkam, pēc izskata iebiedētam un nervozam, kura āriene liecināja par lielu nabadzību un kurš visu šo laiku bija sarāvies sēdējis gultā, acīm redzot, sava jaunā stāvokļa pilnīgi apstulbināts.

- Jūs zināt, kur ir ēdamistaba? - Smengls turpināja. - Noskrieniet lejā un pasakiet tam džentlmenim, ka esat nākuši palīdzēt viņam uznest augšā krūzi. Vai... pagaidiet - es jums kaut ko sacīšu... es jums pateikšu, kā mēs ar viņu tiksim galā, - ar viltīgu skatienu teica Smengls.

- Kā? - misters Pikviks gribēja zināt.

- Lieciet viņam pateikt, lai atlikumu izdod par cigāriem! Lieliska ideja! Skrieniet un pasakiet to viņam, - vai, dzirdat? Zudumā tie neies, - Smengls turpināja, pievērsdamies misteram Pikvikam. - Es tos izsmēķēšu.

Šis manevrs bija tik asprātīgs un turklāt tika izpildīts ar tik nesatricināmu mieru un aukstasinību, ka misters Pikviks nebūtu vēlējies to aizkavēt pat tad, ja tas būtu bijis viņa spēkos. Pēc neilga laika misters Maivins atgriezās, nesdams šeriju, ko misters Smengls salēja divās mazās, ieplīsušās krūzītēs. un, atsaukdamies pats uz sevi, saprātīgi piezīmēja, ka šādos apstākļos džentlmenim nevajagot būt pārāk sīkumainam, un viņš, piemēram, neesot tik lepns, ka nevarētu dzert no krūzes. Lai pierādītu savu vārdu patiesīgumu, viņš uz sapulcējušos veselību ar vienu malku iztukšoja krūzi līdz pusei.

Kad ar šiem līdzekļiem bija panākta lieliskā saprašanās, misters Smengls sāka saviem klausītājiem kavēt laiku, atstāstīdams visādus romantiskus piedzīvojumus, kādi viņam šad un tad gadījušies, iepinot dažādas interesantas anekdotes par tīrasiņu zirgu un lielisko ebrejieti, kas abi bijuši ārkārtīgi skaisti un kuru dēļ sacentušies Apvienotās Karalistes aristokrāti un muižnieki.

Jau ilgi pirms tam, kad bija beigušies šie saistošie izvilkumi no džentlmeņa biogrāfijas, misters Maivins bija licies gultā un sācis krākt, atļaudams visus labumus no mistera Smengla piedzīvojumiem saņemt bailīgajam džentlmenim un misteram Pikvikam.

Arī abi vēlāk minētie džentlmeņi no aizkustinošā stāstījuma neieguva tik lielu labumu, kādu būtu varējuši iegūt. Misters Pikviks jau kādu laiku bija pavadījis pusmiegā, kad viņam neskaidri likās, ka piedzērušais cilvēks atkal sāk dziedāt komiskas dziesmas, bet misters Smengls viņam ar ūdens krūzes palīdzību laipni aizrāda, ka šie klausītāji neesot muzikāli noskaņoti. Tad misters Pikviks atkal iegrima miegā, neskaidri apzinādamies, ka misters Smengls vēl arvien stāsta kādu garu stāstu, kura galvenais saturs likās būt tas, ka viņš visos sīkumos izklāstīja gadījumu, kad šis reiz «pārtaisījis» parādzīmi un iztaisījies par džentlmeni.

1 - Galerija - tā apzīmēja stāvus četrstāvīgajā Flītas cietumā. Cietuma pagrabstāvu dēvēja par «Gada tirgu».

2 - Feringdonas hotelis - tas ir, Flītas cietums, kurš atradās Feringdonstrītā, kas šķērso Flītstrītu.

3 - Tiesa Portjugelslrītā - Londonas Maksātnespējīgo tiesa, kas nodarbojās ar mazturīgo lietu iztiesāšanu.

XLII NODAĻA

kas, tāpat kā iepriekšējā, ilustrē veco sakāmvārdu, ka nelaime cilvēku iepazīstina ar dīvainiem gultas biedriem. Tā satur arī mistera Pikvika ārkārtīgo un uztraucošo paziņojumu misteram Semjuelam Velleram

Kad otrā rītā misters Pikviks atvēra acis, pirmais, ko tās ieraudzīja, bija Semjuels Vellers, kas sēdēja uz mazas, melnas somas un, acīm redzami nogrimis dziļās domās, neatlaidīgi aplūkoja brašā mistera Smengla stalto stāvu, kamēr pats misters Smengls, pa daļai jau apģērbies, sēdēja savā gultā un pilnīgi bezcerīgi mēģināja ar skatieniem piespiest misteru Velleru nolaist acis. Mēs sakām - pilnīgi bezcerīgi, tādēļ ka Sems, ar vienu visu aptverošu skatienu aplūkojis mistera Smengla cepurīti, pēdas, galvu, seju, kājas un vaigbārdu, turpināja neatlaidīgi raudzīties viņā, izrādīdams vislielāko apmierinātību un nemaz neņemdams vērā mistera Smengla personīgās izjūtas, gluži tā, it kā viņš aplūkotu kādu koka tēlu vai ar salmiem piebāztu Gaiju Foksu[1].

- Nu, vai tagad jūs mani pazīsit? - teica misters Smengls, pieri saraucis.

- Varu jūs uzrādīt kauč vai zem zvēresta, - Sems jautri atbildēja.

- Neesiet bezkaunīgs pret džentlmeni! - misters Smengls aizrādīja.

- Itin nemaz, - Sems attrauca. - Ja jūs man pateiks, kad viņš ir pamodies, es uzvedīsies ekstra pieklājīgi!

Šī piezīme, kas miglaini norādīja, ka misters Smengls nav džentlmenis, vēl vairāk iekarsēja viņa dusmas.

- Maivin! - misters Smengls teica niknā balsī.

- Kas par lietu? - šis džentlmenis no savas guļvietas atsaucās.

- Kas, pie velna, ir šis zellis?

- Dieva vārds, - misters Maivins atteica, slinki paskatīdamies no segas apakšas, - tas man jums būtu jāprasa. Vai viņam te ir kādas darīšanas?

- Nē, - misters Smengls atbildēja.

- Tad nolaidiet viņu pa kāpnēm un pasakiet, lai viņš neuzdrošinās piecelties, kamēr es neaiziešu iespert viņam ar kāju, - misters Maivins atbildēja, un, tik ātri atradis padomu, šis lieliskais džentlmenis atkal sāka snaust.

Spriežot pēc šīm nepārprotamajām pazīmēm, saruna draudēja kļūt pārāk personiska, un misteram Pikvikam šķita vietā iejaukties.

- Sem, - misters Pikviks teica.

- Ser? - šis džentlmenis atsaucās.

- Vai kopš vakar vakara ir noticis kas jauns?

- Nekā īpašīga, ser, - Sems atbildēja, paskatīdamies uz mistera Smengla vaigbārdu, - tikai šitā spiedīgā atmosfēra ir gaužām veicinājse visai kaitīgu nezāļu augšanu, bet, ja neskaita šo lietu, viss ir puslīdz mierīgi.

- Es celšos augšā, - misters Pikviks teica, - padodiet man kaut ko tīru!

Lai kādi naidīgi nolūki varbūt bija misteram Smenglam, taču, kad viņš redzēja, kā izkravā somu, viņa domas ātri apgriezās otrādi; tās saturs, šķiet, lika viņam domāt tikai vislabāko ne vien par misteru Pikviku, bet arī par Semu, kas, kā viņš drīz vien paziņoja pietiekami skaļā balsī, lai šī ekscentriskā persona nevarētu pārklausīties, esot īsts tīrasinīgs oriģināls un tādēļ tieši pēc viņa gaumes. Pret misteru Pikviku viņa mīlestībai nebija robežu.

- Vai es kaut kā jums nevaru palīdzēt, godājamo ser? - Smengls teica.

- Pateicos, es gan nezinu, ko tad, - misters Pikviks atbildēja.

- Vai nav jāsūta veļa mazgātājai? Es ārpusē pazīstu kādu ļoti krietnu mazgātāju, kas divreiz nedēļā nāk pēc manas veļas, un - pie joda, kāda velnišķīga laime - tieši šodien viņai jānāk! Vai man nepielikt šos sīkumus pie manējiem? Nerunājiet pār apgrūtinājumu! Velns lai parauj! Ja džentlmenis nelaimē nevar spert lieku soli, lai palīdzētu otram džentlmenim, kas tādā pašā stāvoklī, tad taču nav vērts saukties par cilvēku!

Tā runāja misters Smengls, pa to laiku virzīdamies, cik iespējams, tuvāk somai un raidīdams skatienus, kas izteica viskvēlāko un nesavtīgāko draudzību.

- Vai jums nevajag nodot kalpotājam izdauzīt drēbes, mans mīļais? - Smengls turpināja.

- Itin nekā, mans mīļais puikiņ, - atteica Sems mistera Pikvika vietā. - Ja kādu no mums varētu izdauzīt, neapgrūtinot kalpotāju, tas būtu priekš mums visiem vispatīkamāk, kā teica skolotājs, kad jaunais džentelmens nebij mierā, ka viņu pērs apkalpotājs.

- Un tiešām nav nekā, ko es savā lādītē varētu aizsūtīt mazgātājai? - Smengls teica diezgan apmulsis, no Sema pievērsdamies misteram Pikvikam.

- Itin nekā, ser, - atcirta Sems. - Es baidās, ka tā mazā lādīte ir jau bāztin piebāzta ar jūsu pašu lietām.

Šos vārdus pavadīja tik izteiksmīgs skatiens uz to mistera Smengla apģērba piederumu, no kura izskata parasti spriež par veļas mazgātāju prasmi izmazgāt džentlmeņu veļu, ka viņam atlika vienīgi apgriezties uz papēža un vismaz pagaidām atmest visus nodomus attiecībā uz mistera Pikvika maku un garderobi. Tāpēc viņš saīdzis devās uz bumbotavu, kur ieturēja vieglas un veselīgas brokastis, kas sastāvēja no iepriekšējā naktī iegūtajiem diviem cigāriem.

Misters Maivins, kurš bija nesmēķētājs un kura rēķins pie sīktirgotāja tāpat bija sasniedzis dēļa apakšu un pārnests otrā pusē, palika gultā un, kā pats izteicās, «paēda pa miegam».

Pabrokastojis blakus ēdamistabai ierīkotajā mazajā kambarītī, kuru lepni sauca par ligzdiņu un kuras ikreizējais iemītnieks par nelielu papildu samaksu baudīja nenovērtējamo priekšrocību dzirdēt visas sarunas, kas notika minētajā ēdamistabā, un nosūtījis misteru Velleru dažās neatliekamās darīšanās, misters Pikviks devās uz sardzes istabu aprunāties ar misteru Rokeru par savu turpmāko novietošanos.

- Novietošanos, ko? - šis džentlmenis teica, skatīdamies lielā grāmatā. - Vietas pietiks, mister Pikvik. Jūsu biedra biļete būs divdesmit septītajā istabā trešajā stāvā.

- Kas? - misters Pikviks pārvaicāja. - Kā jūs teicāt?

- Jūsu biedra biļete, - misters Rokers atbildēja, - vai saprotat?

- Ne gluži, - misters Pikviks smaidīdams atbildēja.

- Kā, - misters Rokers attrauca, - tas taču ir skaidrs kā diena. Jums būs biedra biļete divdesmit septītajā istabā, trešajā stāvā, un tie, kas šajā istabā dzīvo, būs jūsu biedri.

- Vai viņu daudz? - misters Pikviks nedroši pajautāja.

- Trīs, - misters Rokers atbildēja.

Misters Pikviks nokāsējās.

- Viens no tiem ir mācītājs, - misters Rokers teica, kaut ko rakstīdams uz mazas papīra lapiņas, - otrs miesnieks.

- Kas? - misters Pikviks iesaucās.

- Miesnieks, - misters Rokers atkārtoja, uzsizdams uz galda ar spalvu, lai to izārstētu no nevēlēšanās rakstīt. - Kas tas kādreiz bija par brašu puisi! Jūs atceraties Tomu Martinu, Nedij? - viņš teica otram vīram, kas atradās sardzes istabā un ar divdesmit piecu asmeņu kabatas nazi kasīja no zābakiem dubļus.

- Kā nu es neatcerēšos! - uzrunātais atbildēja, stipri uzsvērdams personisko vietniekvārdu.

- Ak tu mīļo debestiņ! - misters Rokers teica, lēni šūpodams galvu un izklaidīgi skatīdamies pa aizrestoto logu, it kā aizgrābtībā atcerēdamies kādu idilisku scēnu no savas agrās jaunības. - Liekas, ka tikai vēl vakardien viņš iepēra ogļu krāvēju «Lapsā zem Pakalna» pie kuģu piestātnes. Man ir tā, it kā es viņu pašlaik redzētu nākam pa Strendu starp diviem polismeņiem, no zilumiem mazliet atskurbušu, ar etiķa plāksteri virs labās acs, un tas jaukais buldogs, kas vēlāk sakoda zēnu, seko viņam uz pēdām.

Kā gan laiks paiet, Nedij, vai ne?

Džentlmenis, kam šie vārdi bija adresēti, likās piederam pie klusētāju un domīgo šķiras un tikai atkārtoja pēdējo jautājumu, un misters Rokers, nokratīdams dzejisko un sērīgo pārdomu tīklu, kurā bija sapinies, atgriezās ikdienas dzīvē un atkal paņēma spalvu.

- Vai jūs nezināt, kas ir trešais džentlmenis? - jautāja misters Pikviks, kuru šis viņa nākamo biedru raksturojums ne visai iepriecināja.

- Kas tas Simpsons tāds ir, Nedij? - misters Rokers teica, pievērsdamies savam biedram.

- Kāds Simpsons? - Nedijs vaicāja.

- Nu tas no divdesmit septītās, trešajā, kam piebiedrosies šis džentlmenis.

- Ak tas! - Nedijs atbildēja. - Tas nav gluži nekas. Agrāk viņš bija zirgu mietnieks, bet tagad vienkārši blēdis.

- Ā, tā jau es domāju, - misters Rokers atbildēja, aizvērdams grāmatu un ielikdams mazo papīra lapiņu mistera Pikvika rokās. - Te ir biļete, ser.

Ļoti apmulsis par tik ātru sava likteņa izšķiršanu, misters Pikviks devās atpakaļ cietumā, savā prātā apsvērdams, ko vislabāk iesākt. Taču, nolēmis, ka pirms citu soļu speršanas būtu ieteicams personīgi satikties un aprunāties ar trim džentlmeņiem, pie kuriem bija nolemts viņu novietot, viņš devās tieši uz trešo stāvu.

Kādu laiku klīdis pa galeriju, mēģinādams vājajā gaismā salasīt numurus uz daudzajām durvīm, viņš pēdīgi griezās pie virtuves zēna, kas veica savu parasto rīta nodarbošanos - savāca alvas traukus.

- Kur ir divdesmit septītais, mans mīļais draugs? - misters Pikviks teica.

- Piecas durvis tālāk, - virtuves zēns atbildēja. - Tur uz durvīm ar krītu uzbildēts pakārts vīrs, kas smēķē pīpi.

Sekodams šim norādījumam, misters Pikviks lēni gāja pa galeriju, līdz ieraudzīja iepriekš aprakstīto «džentlmeņa portretu» un uz tā sejas pieklauvēja ar saliektu rādītāja pirkstu - sākumā klusu, tad dzirdamāk. Šo procedūru dažas reizes bez panākumiem atkārtojis, viņš iedrošinājās atvērt durvis un palūkoties iekšā.

Istabā atradās tikai viens cilvēks, un tas bija izliecies pa logu tik tālu, cik vien to varēja, nezaudējot līdzsvaru, un ļoti neatlaidīgi centās uzspļaut uz cepures kādam draugam, kas atradās apakšā. Tā kā ne runāšana, ne klepošana, ne šķaudīšana, ne klaudzināšana, ne arī kāda cita parasta uzmanības pievēršanas metode nespēja šim cilvēkam atgādināt, ka ieradies viesis, misters Pikviks, brīdi vilcinājies, piegāja pie loga un viņu viegli paraustīja aiz svārku stērbelēm. Vīrs žigli atrāvās no loga un, noskatījis misteru Pikviku no galvas līdz kājām, visai īgni uzprasīja, kāda velna viņam te vajagot.

- Man šķiet, - misters Pikviks teica, paskatījies savā biļetē, - man šķiet, ka šī ir divdesmit septītā istaba trešajā stāvā.

- Nu, un tad? - džentlmenis atbildēja.

- Es šeit ierados tādēļ, ka saņēmu šo papīra gabaliņu, - misters Pikviks paskaidroja.

- Dodiet šurp! - teica džentlmenis.

Misters Pikviks paklausīja.

- Man liekas, ka Rokers varēja gan jūs pielikt kaut kur citur, - teica misters Simpsons (jo šis bija tas blēdis) pēc visai neapmierinātas klusēšanas brīža.

Arī misters Pikviks domāja tāpat, bet, ievērojot visus apstākļus, nolēma, ka prātīgākais būs klusēt.

Misters Simpsons vēl dažus mirkļus pārlika un tad, izbāzis galvu pa logu, griezīgi iesvilpās un vairākas reizes skaļi sauca kādu vārdu. Kas tas bija par vārdu, misters Pikviks nevarēja saprast, bet nojauta, ka tā būs kāda mistera Martina palama, jo apakšā pagalmā liels skaits džentlmeņu tūliņ sāka saukāt: «Miesniek!» - atdarinot toni, kādā šī derīgā sabiedrības šķira paradusi ik dienas atgādināt savu ierašanos pie virtuvju durvīm.

Sekojošie notikumi apstiprināja mistera Pikvika nojautas pareizību, jo pēc dažām sekundēm kāds džentlmenis, savam vecumam neatbilstoši izplūdis, ģērbies savai profesijai parastajā zilajā kokvilnas blūzē un atloku zābakos ar apaļiem purngaliem, pilnīgi aizelsies ienāca istabā, un viņam cieši sekoja otrs džentlmenis stipri apdilušā, melnā uzvalkā un roņādas cepurē. Pēdējam džentlmenim, kas bija sapogājies līdz pat zodam - pārmaiņus ar pogām un saspraužamām adatām, bija visai rupja, sarkana seja, un viņš izskatījās kā nodzēries mācītājs, kas viņš patiesībā arī bija.

Kad šie abi džentlmeņi pēc kārtas bija izstudējuši mistera Pikvika biļeti, viens izteica domas, ka tā esot «blēdība», bet otrs pārliecību, ka tā esot «ķibele».

Šādos visai saprotamos vārdos izpauduši savas jūtas, viņi, valdot neveiklam klusumam, raudzījās uz misteru Pikviku un cits uz citu.

- Tas ir ļoti nepatīkami un tieši tagad, kad mēs tik labi esam iekārtojušies ar gulēšanu, - teica mācītājs, skatīdamies uz trijiem netīriem gultas maisiem, kas bija ietīti segās un vienā istabas stūrī pa dienu veidoja pakāji, uz kuras bija novietota veca, ieplīsusi mazgājamā bļoda, krūze un vienkāršs, dzeltens māla ziepju trauks ar zilu puķi. - Ļoti nepatīkami.

Misters Martins izteica tās pašas domas, tikai mazliet spēcīgākos vārdos; misters Simpsons, izsacījis daudz un dažādus apzīmētājus bez neviena lietas vārda, uzlocīja piedurknes un sāka mazgāt dārzeņus pusdienām.

Misters Pikviks pa to laiku aplūkoja istabu, kas bija atbaidoši netīra un neciešami piesmakusi. No grīdsegas vai aizkariem nebija ne zīmes. Nebija pat skapja. Bez šaubām, ja tāds te būtu bijis, atrastos visai maz lietu, ko tajā ielikt, taču, lai gan to skaitā maz un tie apmēros nelieli, maizes klaipu atlikumi, siera gabali, mitri dvieļi, gaļas gabalu pārpalikumi, novalkāti apģērba piederumi, apdauzīti trauki, plēšas bez sprauslas un grauzdējamās dakšiņas bez zariem izskatās diezgan nelādzīgi, ja tie visi izkaisīti uz grīdas mazā telpā, kur dienu un nakti uzturas trīs bezdarbīgi vīrieši.

- Es domāju, ka to kaut kā var nokārtot, - teica miesnieks pēc diezgan ilgas klusēšanas. - Cik jūs gribat par aiziešanu?

- Lūdzu, piedodiet, - misters Pikviks atbildēja. - Kā jūs teicāt? Es jūs ne visai labi saprotu.

- Cik jūs gribat atkāpšanās naudas? - miesnieks atkārtoja. - Parastā maksa ir divi šiliņi seši pensi. Vai gribat trīs bobus?

- Un vēl benderi, - piesolīja garīgais džentlmenis.

- Labi, man nav iebildumu, tas ir tikai divi pensi vairāk no deguna, - misters Martins piekrita.

- Nu, ko jūs tagad sacīsit? Mēs no jums atpirksimies par trim šiliņiem un sešiem pensiem nedēļā. Iet tā lieta?

- Un izsauksim galonu alus, - misters Simpsons piebilda. - Šitā.

- Un uz vietas to izdzersim, - mācītājs piemetināja. - Nu?

- Man šīs iestādes noteikumi tiešām ir tik sveši, - misters Pikviks atbildēja, - ka es vēl tagad jūs nesaprotu. Vai tad es varu dzīvot kaut kur citur? Es domāju, ka nevaru.

Izdzirdis šo jautājumu, misters Martins ārkārtīgi pārsteigts paskatījās uz saviem abiem draugiem, un tad visi šie džentlmeņi ar labo īkšķi parādīja sev pār kreiso plecu.

Šī darbība, ko vārdos var izteikt tikai nepilnīgi ar visai nepietiekamo izteicienu «gluži otrādi», ja to izpilda zināms skaits lēdiju vai džentlmeņu, kas paraduši darboties saskaņoti, atstāj ļoti graciozu un patīkamu iespaidu; tā izsaka vieglu un rotaļīgu sarkasmu.

- Vai jūs varat! - misters Martins atkārtoja ar nožēlojošu smaidu.

- Nu, ja es tik maz pazītu dzīvi, es apēstu savu cepuri un norītu sprādzi, - mācītājs papildināja.

- Es tāpat, - svinīgi piemetināja sportiskā izskata džentlmenis.

Pēc šī ievada visi trīs istabas biedri vienā balsī paskaidroja misteram Pikvikam, ka nauda Flītā esot gluži tas pats, kas nauda ārpusē, ka tā viņam nekavējoties varot sagādāt gandrīz visu, ko viņš vēloties, un gadījumā, ja viņam tā esot, bet neesot iebildumu to izdot, viņš pusstundas laikā varot dabūt atsevišķu istabu ar visām mēbelēm un pilnīgā kārtībā, ja tikai izteiktu vēlēšanos.

Pēc tam abas puses šķīrās savstarpēji ļoti apmierinātas; misters Pikviks atkal devās uz sardzes istabu un trīs biedri uz ēdamistabu, lai tur izdotu tos piecus šiliņus, ko mācītājs ar apbrīnojamu apdomību un tālredzību šim nolūkam bija aizņēmies no mistera Pikvika.

- Es jau zināju! - krikšķinādams teica misters Rokers, kad misters Pikviks paskaidroja, kādēļ atgriezies. - Vai es neteicu, Nedij?

Universālā spalvu naža filozofiskais īpašnieks apstiprinoši ieņurdējās.

- Es zināju, ka jūs gribēsit atsevišķu istabu, parauj jods, - misters Rokers teica. -

Paskatīsimies. Jums vajadzēs kaut kādas mēbeles. Man šķiet, jūs tās īrēsit no manis?

Tā te parasti dara.

- Ar lielāko prieku, - misters Pikviks atbildēja.

- Ēdamistabas stāvā ir lieliska istaba, kas pieder kādam kanclera cietumniekam, -

Rokers turpināja. - Tā jums maksās vienu mārciņu nedēļā. Man liekas, ka jums nebūs iebildumu?

- Nemaz, - misters Pikviks atbildēja.

- Nu tad nāciet man līdz, - teica Rokers, veicīgi paņemdams cepuri. - Šo lietu var nokārtot piecās minūtēs. Žēlīgais tēvs! Kāpēc jūs pašā sākumā nesacījāt, ka gribat iekārtoties ar ērtībām?

Kā jau slēdzējs bija pareģojis, lietu nokārtoja ātri. Kanclera cietumnieks bija atradies šeit jau pietiekoši ilgi, lai pazaudētu draugus, mantu, ģimenes pavardu un laimi un lai iegūtu tiesības uz atsevišķu istabu. Taču, tā kā viņš cieta nelielas neērtības tādēļ, ka viņam bieži trūka maizes kumosa, viņš kāri uzklausīja mistera Pikvika priekšlikumu noīrēt istabu un labprāt atdeva to viņam pilnīgā un netraucētā lietošanā par divdesmit šiliņiem nedēļā; ar šo summu viņš turpmāk apņēmās atpirkties no visiem un ikviena, kam šo istabu vēl varētu ierādīt dzīvošanai.

Līgumu slēdzot, misters Pikviks ar līdzjūtīgu interesi viņu aplūkoja. Tas bija garš, kalsns vīrs ar miroņbālu seju, iekritušiem vaigiem un nemierīgām, drudžainām acīm, ģērbies vecā mētelī un rīta kurpēs. Viņa lūpas bija bālas un tievie kauli izspiedušies.

Lai dievs viņam palīdz! Ieslodzījuma un trūkuma dzelzs zobi bija viņu lēnām grauzuši jau divdesmit gadus.

- Un kur jūs pa to laiku dzīvosit, ser? - misters Pikviks ieminējās, nolikdams pirmās nedēļas īri uz ļodzīgā galda.

Vīrs ar trīcošu roku pievāca naudu un atbildēja, ka to viņš vēl nezinot; viņam esot jāiet un jāpameklē, kur varētu nolikt savu gultu.

- Baidos, ser, - misters Pikviks sacīja, viegli un līdzjūtīgi aizskardams viņa roku, - baidos, ka jums būs jādzīvo kādā trokšņainā un pārpildītā telpā. Lūdzu, uzskatiet šo istabu par savējo, kad vien jums vajadzīgs miers vai kad kāds no jūsu draugiem ieradies jūs apmeklēt.

- Draugi! - vīrs viņu gārdzošā balsī pārtrauca. - Ja es gulētu miris pasaules dziļākās bedres dibenā, aizskrūvētā un aizlodētā zārkā, vai trūdētu tumšajā un netīrajā notekā, kas veļ savas gļotas zem šī cietuma pamatiem, es nevarētu būt vairāk aizmirsts un atstāts novārtā kā šeit. Es esmu mironis - miris sabiedrībai, bez tās nožēlas, ko sabiedrība veltī cilvēkiem, kuru dvēseles aizgājušas pastarās tiesas priekšā. Mani varētu apmeklēt draugi! Mans dievs! Šai vietā esmu nodzīvojis no spēka gadiem līdz vecumam, un nav neviena, kas paceltu roku pār manu gultu, kad es tur gulēšu miris, un teiktu: «Paldies dievam, viņš ir aizgājis!»

Uztraukums, kas šī cilvēka sejā, viņam runājot, bija ielējis neparastu sārtumu, norimās, un, drudžaini sažņaudzis izdilušas rokas, viņš izslīdēja no istabas.

- Vai re, kā noskaitās, - smaidīdams teica misters Rokers. - Jā, viņi ir tādi paši kā ziloņi; šad un tad viņi kaut ko sajūt un tad kļūst traki!

Izsacījis šo dziļi līdzjūtīgo piezīmi, misters Rokers sāka rīkoties tik izveicīgi, ka īsā laikā istaba bija apgādāta ar grīdsegu, sešiem krēsliem, galdu, guļamo dīvānu, tējas katliņu un dažiem sīkumiem par visai mērenu īres maksu - divdesmit septiņiem šiliņiem un sešiem pensiem nedēļā.

- Nu, vai mēs vēl ko varētu darīt jūsu labā? - misters Rokers jautāja, apmierināti lūkodamies visapkārt un sažņaugtajā dūrē priecīgi žvadzinādams īri par pirmo nedēļu.

- Varbūt gan, - misters Pikviks sacīja, brīdi kaut ko nopietni pārdomājis. - Vai šeit ir tādi cilvēki, ko varētu aizsūtīt izpildīt kādus uzdevumus un tā tālāk?

- Uz ārpusi, jūs domājat? - misters Rokers jautāja.

- Jā, es domāju tādus, kas drīkst iziet ārā. Ne cietumniekus.

- Jā, tādi ir, - Rokers atteica. - Ir viens tāds nabaga velns, kam draugs sēž nabagu pusē, un tas priecājas par katru darbu. Viņš jau divus mēnešus izpilda visdažādīgākos uzdevumus. Vai man atsūtīt viņu pie jums?

- Esiet tik laipni, - misters Pikviks atbildēja. - Bet pagaidiet... nē. Nabagu puse, jūs sakāt. To es gribētu redzēt... es pats pie viņa aiziešu.

Parādnieku cietuma nabagu pusē, kā jau pats vārds norāda, ir ieslodzīti visnožēlojamākie un nelaimīgākie parādnieki. Cietumnieks, kas nokļūst nabagu pusē, nemaksā ne īri par istabu, ne biedra naudu par kopējo telpu. Iemaksas, viņam cietumā ienākot un no tā aizejot, ir ļoti mazas, un viņam ir tiesības tikai uz trūcīgu uztura devu, kuras nodrošināšanai dažas labdarīgas personas laiku pa laikam novēlējušas nelielas naudas summas savos testamentos. Lielākā mūsu lasītāju daļa atcerēsies, ka vēl pirms nedaudziem gadiem Flītas cietuma sienā bija iemūrēts tāds kā dzelzs būris, kurā atradās kāds pēc izskata izsalcis cilvēks, kas laiku pa laikam kratīja naudas lādīti un bēdīgā balsī sauca: «Lūdzu, atcerieties nabaga parādniekus! Lūdzu, atcerieties nabaga parādniekus!» Lādītes saturu, ja tāds bija, sadalīja starp nabaga cietumniekiem, un nabagu puses iemītnieki cits citu nomainīja šī pazemojošā pienākuma izpildīšanā.

Lai gan šis paradums ir atmests un būris tagad aiznaglots, šo nelaimīgo cilvēku nožēlojamais un posta pilnais stāvoklis ir palicis tāds pats. Mēs vairs neļaujam viņiem pie cietuma vārtiem izlūgties garāmgājēju žēlsirdību un līdzjūtību, bet mūsu likumu grāmatas lapās nākamo paaudžu godbijīgai apbrīnai mēs esam atstājuši taisnīgo un labsirdīgo likumu, kas nosaka, ka rūdīto noziedznieku būs ēdināt un apģērbt, bet nabaga parādniekam ļaut nomirt aiz bada un aukstuma. Tā nav izdoma. Nevienā no mūsu parāda cietumiem nepaietu ne nedēļa, kad kāds no šiem cilvēkiem nenomirtu lēnā, bet neizbēgamā bada nāvē, ja viņiem nepalīdzētu to biedri - cietumnieki.

Kāpdams augšup pa šaurajām kāpnēm, pie kuru pakājes Rokers viņu bija atstājis, misters Pikviks šīs lietas pārdomāja un pamazām nonāca līdz vārīšanās punktam. Šīs pārdomas viņu tā satrauca, ka viņš iedrāzās telpā, kura viņam bija norādīta, skaidri neapzinādamies ne vietu, kurā viņš atradās, ne arī savas ierašanās iemeslu.

Telpas vispārējais izskats viņam tūliņ lika atjēgties, bet, tikko viņš bija uzmetis acis cilvēkam, kas kvernēja pie noputējušā kamīna, viņš ļāva nokrist cepurei uz grīdas un. aiz pārsteiguma palika stāvot kā sastindzis.

Jā, noplīsušās drēbēs un bez svārkiem, vienkāršā, dzeltenā, sadriskātā kalikona kreklā, pār seju pārkritušiem matiem, ciešanu izmainītu un badā novājējušu seju tur sēdēja misters Alfrēds Džingls! Atspiedis galvu pret roku, viņš nekustīgi skatījās kamīnā, un viss viņa izskats liecināja par postu un izmisumu.

Blakus viņam, apātiski pret sienu atspiedies, stāvēja kāds plecīgs muižnieks un plīkšķināja ar vecu suņa pātagu pa atloku zābaku, kas greznoja viņa labo kāju; kreisā vēl bija iebāzta vecā rīta kurpē, jo viņš mēdza apģērbties vairākos paņēmienos. Šeit viņu bija noveduši zirgi, suņi un dzeršana - viss kopā. Pie vientuļā zābaka turējās norūsējis piesis, ar ko viņš reizēm cirta tukšā gaisā, tai pašā laikā dodams zābakam kārtīgu sitienu un nomurminādams vārdus, ar kādiem jātnieki uzmudina savus zirgus.

Pašlaik viņš iedomājās, ka aulekšo pāri šķēršļiem. Nabaga nožēlojamais! Ar sava lieliskā zirgu staļļa ātrāko zirgu viņš nekad nebija jājis ne pusē tik ātri, cik ātri bija drāzies pa ceļu, kas nobeidzas Flītā.

Istabas otrā pusē uz nelielas koka kastes sēdēja vecs vīrs, kura skatiens bija kā piekalts grīdai un sejā sastingusi dziļa un bezcerīga izmisuma izteiksme. Kāda maza meitene - viņa mazmeitiņa - rosījās turpat apkārt, ar tūkstoš dažādu bērnišķīgu izdomu palīdzību cenzdamās piesaistīt sev viņa uzmanību, bet vecais vīrs viņu ne redzēja, ne dzirdēja. Balss, kas kādreiz viņam bija likusies kā mūzika, un acis, kas bija šķitušas kā gaisma, tagad viņa apziņu atstāja aukstu. Viņa locekli slimīgi drebēja, un viņa gars bija kā paralizēts.

Istabā, sapulcējušies bariņā, stāvēja vēl daži vīrieši, kas savā starpā skaļi sarunājās. Tur bija arī kalsna un novājējusi sieviete - kāda cietumnieka sieva, kas ļoti uzcītīgi laistīja nokaltuša un novītuša stāda nožēlojamo stumbeni, kurš, acīm redzot, nekad vairs nevarēs izdzīt nevienu zaļu lapu. Tas varbūt vislabāk simbolizēja tos pienākumus, kuru dēļ viņa šeit atradās.

Tādi bija cilvēki, ko ieraudzīja mistera Pikvika pārsteigtais skatiens. Troksnis, ko sacēla kāds cilvēks, steidzīgi ienākdams istabā, lika viņam atjēgties. Pavērsis acis pret durvīm, viņš ieraudzīja ienācēju, kurā, par spīti skrandām, netīrībai un nabadzībai, saskatīja mistera Džoba Trotera pazīstamos vaibstus.

- Misters Pikviks! - skaļi iesaucās Džobs.

- Ko? - teica Džingls, pielēkdams no sava sēdekļa. - Misters... Tā ir - dīvaina vieta - savādas lietas - tā man arī vajag - ļoti!

To pateicis, misters Džingls sabāza rokas vietās, kur agrāk bija atradušās viņa bikšu kabatas, un, nokāris galvu uz krūtīm, atslīga krēslā.

Misters Pikviks bija saviļņots - abi šie vīri izskatījās tik nožēlojami! Steidzīgais skatiens, ko Džingls neviļus bija uzmetis Džoba atnestajam mazajam aitas gaļas gabaliņam, izteica vairāk par viņu bēdīgo stāvokli, nekā to varētu izdarīt divas stundas ilga izskaidrošanās. Viņš lēnprātīgi paskatījās uz Džinglu un teica:

- Man gribētos ar jums parunāties vienatnē. Vai jūs uz brīdi neiznāktu ārā?

- Labprāt, - Džingls attrauca, steigšus pieceldamies. - Tālu aiziet nevar - no pārstaigāšanās šeit nav jābīstas - parks iežogots - vieta skaista - romantiska, bet ne pārāk plaša - pieejama publikas apskatei - ģimene pastāvīgi uzturas pilsētā - pārvaldnieks ārkārtīgi uzmanīgs - ļoti.

- Jūs aizmirsāt savus svārkus, - misters Pikviks aizrādīja, kad viņi bija iznākuši kāpņu telpā un aizvēruši durvis.

- Ko? - Džingls atsaucās. - Ieklučoti - pie mīļajiem radiņiem - tēvoča Toma - neko nevarēja darīt - ēst vajag, vai zināt. Organisms prasa - un tamlīdzīgi.

- Ko jūs ar to gribat sacīt?

- Pagalam, godājamo ser, - pēdējie svārki, nekā nevarēja darīt. Pārtiku no zābaku pāra - veselas divas nedēļas. No zīda lietussarga - ar ziloņkaula rokturi - nedēļu - fakts - goda vārds - paprasiet Džobam - viņš zina.

- Trīs nedēļas pārtikt no zābaku pāra un zīda lietussarga ar ziloņkaula rokturi! - iesaucās misters Pikviks, kas bija dzirdējis, ka tādas lietas notiekot vienīgi tad, kad kuģis gājis bojā, vai arī lasījis par tādām Konstebla grāmatu sērijā «Miscellanea»[2].

- Tā ir, - Džingls apliecināja, pamādams ar galvu. - Ķīlu namā - lūk, kvīts - par niecīgām summiņām - gandrīz par neko - visi blēži.

- O, - atsaucās misters Pikviks, kuru šis paskaidrojums stipri atviegloja. - Nu es saprotu. Jūs esat ieķīlājis savu garderobi.

- Visu - un Džoba tāpat - līdz pēdējam kreklam - par to nekas - ietaupām uz mazgāšanu. Drīz vairs nebūs nekā - likšos gultā - badošos - nomiršu - izmeklēšana - mazais kaulu kambaris - nabaga cietumnieks - parastās izdarības - pavisam klusu - džentlmeņi zvērinātie - cietumsargu palīgi - viss kārtībā - dabiska nāve - koronera[3] atzinums - nabagmājas bēres - tā viņam arī vajag - viss cauri - nolaist priekškaru.

Šo savu nākotnes izredžu īpatnējo kopsavilkumu Džingls izsacīja viņam parastajā ātrajā valodā, turklāt dažādi vaibstīdams, seju, lai izliktos, ka smaida. Misters Pikviks viegli uztvēra, ka viņa bezrūpība ir viltota, un, cieši, taču bez naida paskatījies Džingla sejā, ieraudzīja, ka viņa acīs ir asaras.

- Lāga vīrs, - Džingls teica, paspiezdams viņa roku un novērsdamies. - Nepateicīgs suns - raudāt ir puiciski - nekā nevaru darīt - pārcietu drudzi - vājš - slims - izsalcis. Viss tas ir pelnīts - bet pārciests daudz - ļoti.

Nespēdams vairs tālāk izlikties un, iespējams, no līdzšinējām pūlēm kļuvis vēl vājāks, nelaimīgais ceļojošais aktieris nosēdās uz kāpnēm un, paslēpis seju rokās, sāka šņukstēt kā bērns.

- Paklausieties, nu paklausieties, - misters Pikviks teica ļoti aizkustināts, - es uzzināšu visu, kas un kā, un tad paskatīsimies, ko varam darīt. Klau, Džob! Kur ir tas puisis?

- Šeit, ser, - Džobs atbildēja, iznākdams kāpņu telpā.

Rakstot par viņu, mēs, starp citu, atzīmējām, ka pat viņa labākajās dienās tam bija dziļi iegrimušas acis; pašreizējā trūkumā un postā viņš izskatījās tā, it kā viņa acis būtu nogrimušas pavisam.

- Šeit, ser, - Džobs teica.

- Nāciet šurp, ser, - misters Pikviks sacīja un mēģināja izskatīties bargs, bet pār viņa vesti ritēja četras lielas asaras. - Saņemiet, ser!

Ko saņemt? Ja šo vārdu uztvertu tā parastajā nozīmē, tam vajadzēja būt sitienam.

Pēc visām paražām vajadzēja sekot smagai, kārtīgai pļaukai, jo misteru Pikviku bija izmuļķojis, piekrāpis un apvainojis šis sabiedrības atkritums, kas tagad bija pilnīgi viņa varā. Vai sacīt taisnību? Tas bija kaut kas no mistera Pikvika vestes kabatas, kas, ielikts Džoba rokā, iežvadzējās un, mūsu lieliskajam, vecajam draugam projām steidzoties, iemeta viņa acīs dzirksti un sirdī prieku.

Kad misters Pikviks sasniedza savu istabu, Sems bija atgriezies un ar drūmu apmierinātību, ko bija ļoti iepriecinoši vērot, aplūkoja visu, kas bija sagādāts viņa kunga ērtībām. Noteikti iebilzdams pret to, ka viņa kungs šeit vispār uzturas, misters Vellers, liekas, uzskatīja par svētu morālisku pienākumu neizrādīt pārliecīgu prieku par to, kas šeit tika darīts, runāts, ieteikts vai ierosināts.

- Nu, Sem, - teica misters Pikviks.

- Nu, ser, - atbildēja misters Vellers.

- Tagad šeit ir diezgan omulīgi, vai ne, Sem?

- Tā nekas, ser, - Sems atbildēja, nicīgi paskatīdamies visapkārt.

- Vai jūs satikāt misteru Tapmenu un pārējos mūsu draugus?

- Jā, ser, es satika, un rītā viņi nāks. Viņi bij gauži pārsteigti, padzirduši, ka šodien nevarot nākt, - Sems atbildēja.

- Vai jūs atnesāt man vajadzīgās lietas?

Atbildes vietā misters Vellers norādīja uz saiņiem, ko cik spēdams kārtīgi un glīti bija novietojis istabas stūrī.

- Labi, Sem, - misters Pikviks sacīja pēc īsas vilcināšanās.

- Tagad paklausieties, ko es jums teikšu, Sem.

- Klausos, ser, - misters Vellers atsaucās. - Šaujiet vaļā, ser!

- Es, Sem, jau no paša sākuma sajutu, - svinīgi teica misters Pikviks, - ka šī nav tāda vieta, kur derētu uzturēties jaunam cilvēkam.

- Vecam ar ne, - misters Vellers piezīmēja.

- Jums pilnīgi taisnība, Sem, - misters Pikviks apstiprināja, - bet veci cilvēki šeit var nokļūt paši savas neuzmanības un pārliecīgas paļāvības dēļ, kamēr jaunus cilvēkus šeit var atvest viņu saimnieku patmīlība. Katrā ziņā šiem jaunajiem cilvēkiem ir labāk, ja viņi šeit nepaliek. Vai jūs mani saprotat, Sem?

- Nē, ser, nesaprotu, - stūrgalvīgi atbildēja misters Vellers.

- Pamēģiniet, Sem, - misters Pikviks teica.

- Labi, ser, - pēc īsa starpbrīža atbildēja Sems, - man domāt, es redzu, uz kuru pusi jūs velk, un, manuprāt, jūs velk daudz par stipru, kā pasta kučiers teica puteņam, kad tas viņu panāca.

- Redzu, Sem, ka jūs mani saprotat, - misters Pikviks turpināja. - Es ne tikvien kā nevēlos, ka jūs gadiem ilgi slaistītos šādā vietā, bet arī jūtu, ka Flītā ieslodzītam parādniekam turēt sulaini ir vislielākā nejēdzība. Sem, - misters Pikviks teica, - jums uz kādu laiku mani jāatstāj!

- Ak uz laiku, ser, ko? - diezgan sarkastiski atbildēja misters Vellers.

- Jā, uz laiku, ko es pavadīšu šeit, - misters Pikviks sacīja. - Jūsu algu es turpināšu maksāt. Jebkurš no maniem trim draugiem jūs ar prieku pieņems, kaut vai tikai aiz cieņas pret mani. Un, ja es, Sem, šo vietu kādreiz atstāšu, - misters Pikviks piemetināja ar mākslotu jautrību, - tad, es jums dodu goda vardu, jūs tūliņ varēsit atgriezties pie manis.

- Tagad, ser, es jums pateiks, kas tas ir, - nopietni un svinīgi teica misters Vellers. - Tā ir tāda lieta, kas neiet cauri nekādā ziņā, un tāpēc par to vairāk nav ko runāt.

- Es runāju nopietni, Sem, un esmu to cieši nolēmis, - misters Pikviks uzstāja.

- Ak šitā gan, ser? - stingri jautāja misters Vellers. - Labi, ser. Tad es ar kaut ko ir apņēmies.

Tā runādams, misters Vellers ļoti rūpīgi uzlika galvā cepuri un strauji atstāja istabu.

- Sem! - misters Pikviks sauca viņam pakaļ. - Sem, šurp!

Bet garajā galerijā jau beidza atbalsoties Sema soļi. Sems Vellers bija prom.

1 - Ar salmiem piebāztu Gaiju Foksu. - Tā bija groteska lelle ar laternu un milzīgiem, baltiem cimdiem. Tā attēloja kādu no tā saucamās Pulvera sazvērestības (1605. g.) dalībniekiem. Šo sazvērestību organizēja katoļu opozīcija pret Jēkabu I Stjuartu. Pēc katoļu partijas vadoņu izdomas, parlamenta ēkas pagrabā novietoja pulvera mucas, to aizdedzināšanu uzticēja Gaijam Foksam, un spridzināšana bija paredzēta dienā, kad karalis uzstāsies ar tradicionālo troņa runu. Nejaušības dēļ sprādzienu aizkavēja, sazvērestību atklāja, galvenie nemiernieki un viņu starpā arī Gaijs Fokss gāja bojā uz ešafota, bet lelli Gaija Foksa veidā londonieši ik gadus 5. novembrī - viņu bojā ejas dienā - nesa pa ielām un tad svinīgi sadedzināja. Šī paraža, kuru Dikenss bieži piemin savos romānos, saglabājās vēl divarpus gadsimta.

2 - «Miscellanea» - lētu grāmatu sērija ar visdažādāko saturu, ko izdeva populārais grāmatizdevējs Konstebls pagājušā gadsimta 20. gados (tā dēvētais Konstebla maisījums).

3 - Koroners - ierēdnis, kura galvenais uzdevums ir līķu apskate, ja tiem konstatētas pēkšņas vai varmācīgas nāves pazīmes, un atzinuma izsniegšana šinī sakarībā. Atzinumu paziņoja tā saucamajai koronera tiesai - 15 - 18 piesēdētājiem, kas izsaukti uz līķa atrašanās vietu (tradīcija no XIII gadsimta). Tāpat piesēdētāju klātbūtnē koroners sniedz atzinumus par ugunsgrēka cēloņiem, ja pastāv aizdomas par ļaunprātīgu dedzināšanu, par kuģu bojā ejas iemesliem utt.

XLIII NODAĻA

kas rāda, kā misters Semjuels Vellers iekļuva grūtībās

Augstā, slikti apgaismotā un vēl sliktāk vēdinātā istabā, kas atrodas Portjugelstrītā, Linkolnsinnfīldā, gandrīz cauru gadu sēž viens, divi, trīs vai četri parūkoti džentlmeņi - kā nu kuro reizi. Katram priekšā maza rakstāmpults, tāda pati kā tās, kuras lieto visi šīs zemes tiesneši, tikai bez franču lakas; viņiem pa labo roku atrodas advokātu loža, pa kreiso roku - iežogojums maksātnespējīgiem parādniekiem, bet viņiem priekšā, zemāk - sevišķi netīras sejas. Šie džentlmeņi ir Maksātnespējīgo tiesas pilnvarotie, un vieta, kur viņi sēž, ir pati Maksātnespējīgo tiesa.

Šai tiesai ir un no laika gala bijis tas dīvainais liktenis, ka šādu vai tādu iemeslu dēļ visi Londonas smalkākie skrandaiņi to uzskata par savu dienišķās sapulcēšanās un patvēruma vietu. Tā vienmēr ir pārpildīta. Alus un degvīna izgarojumi nepārtraukti paceļas pret griestiem un, tur sabiezējuši, tek lejup pa sienām kā lietus strūklas; tur var vienā laikā redzēt vairāk vecu drēbju kārtu, nekā visā Haundsdīčā[1] piedāvā pārdošanai divpadsmit mēnešu laikā, un vairāk nemazgātu zodu un izpūrušu bārdu, nekā visi ūdenssūkņi un bārddziņi starp Taibernu un Vaitčeplu varētu savest kārtībā no saules lēkta līdz rietam.

Nav jādomā, ka kādam no šiem ļaudīm būtu šeit kaut mazākā darīšana vai attālāks sakars ar šo vietu, ko viņi tik nenogurstoši apmeklē. Ja tiem tādas būtu, tad nebūtu par ko brīnīties un šai faktā nebūtu nekā neparasta. Daži no viņiem lielāko sēdes daļu noguļ, citi atnesuši sev līdzi mazas, pārnesamas pusdienas, ietītas kabatas lakatos vai iebāztas izvalkātajās kabatās, un gremo un klausās ar vienādu baudu; bet nav zināms tāds gadījums, kad kādam no viņiem būtu bijusi kaut mazākā personīgā interese par kādu šeit iztiesājamo lietu. Lai arī ko darīdami, bet šeit viņi nosēž no sākuma līdz beigām. Ja stipri līst, viņi ierodas viscaur slapji, un tādās reizēs tiesas zāle ož pēc pelējuma.

Nejaušs apmeklētājs varētu domāt, ka šī vieta ir templis, kas veltīts nabadzības ģēnijam. Te nav neviena tāda ziņneša vai tiesas sulaiņa, kas valkātu pēc mēra šūtus svārkus; visā iestādē nav neviena kaut cik spirgta vai veselīga izskata cilvēka, ja neskaita mazo, sirmo šerifa palīgu, kam seja atgādina ābolu, un pat viņš, gluži kā degvīnā uzglabāts lāgā nepadevies ķirsis, šķiet mākslīgi izžāvēts un izkaltēts uzglabāšanai un par savu izskatu nevar pateikties dabai. Pat advokātu parūkas ir slikti iepūderētas un ar atrisušām sprogām.

Taču visinteresantākie ir atorneji, kas sēž pie liela, neapklāta galda zemāk par tiesas pilnvarotajiem. Vismantīgākajiem no šiem džentlmeņiem visa profesionālā saimniecība sastāv no zilas somas un zēna, kas parasti pieder pie jūdu ticības. Savu kantoru viņiem nav, un savas juridiskās lietas viņi nokārto dzertuvēs un cietumu pagalmos, kur viņi salasās bariem un cīnās klientu dēļ kā omnibusu konduktori. Viņi izskatās nosmulējušies un appelējuši, un, ja viņiem var pārmest kādus netikumus, tad ievērojamākie starp tiem laikam ir dzeršana un blēdīšanās. Dzīvo viņi parasti pie pašām «Noteikumu robežām»[2], lielāko tiesu ne tālāk par vienu jūdzi no obeliska Sentdžordžfīldsā. Viņu āriene nav diez ko pievilcīga un manieres ir diezgan īpatnējas.

Misters Solomons Pells, viens no šīs mācītās brālības locekļiem, bija uzblīdis, bāls cilvēks, ģērbies svārkos, kas vienu brīdi likās zaļi, bet otru - brūni, ar samta apkakli, kam piemita tādas pašas hameleoniskas nokrāsas. Viņa piere bija šaura, seja plata, galva liela un deguns sašķiebies uz vienu pusi, it kā Daba, sašutusi par tām tieksmēm, ko viņā ievērojusi jau pie dzimšanas, būtu dusmās viņu paraustījusi aiz deguna un tas no tā laika tāds palicis. Tomēr, būdams apveltīts ar īsu kaklu un astmu, viņš elpoja galvenokārt caur šo orgānu, un tādējādi tā lietderība varbūt atsvēra to, ka pietrūka tā skaistumam.

- Esmu drošs, ka izvilkšu viņu cauri, - teica misters Pells.

- Vai patiesi? - atbildēja cilvēks, kam tas tika apgalvots.

- Pilnīgi droši, - Pells apliecināja, - bet, ja viņš būtu griezies pie šāda tāda kaktu advokātiņa, tad, ievērojiet, es par sekām nebūtu varējis atbildēt.

- Ā, - otrs teica, muti iepletis.

- Nē, tad es to nevarētu, - misters Pells sacīja, saknieba lupas, savilka pieri un noslēpumaini pakratīja galvu.

Šī saruna notika krodziņā, kas atradās tieši pretī Maksātnespējīgo tiesai, un tajā piedalījās neviens cits kā vecākais misters Vellers, kas šeit bija ieradies sniegt mierinājumu un atbalstu kādam draugam, kura lūgumu atzīt viņu par maksātnespējīgu šodien vajadzēja izskatīt un ar kura atorneju viņš pašlaik apspriedās.

- Un kur t' ir Džordžs? - vecais džentlmenis jautāja. Misters Pells pameta ar galvu kādas dibenistabas virzienā, kur misters Vellers tūliņ iegāja un kur viņu karsti un goddevīgi apsveica kāds pusducis viņa amata brāļu, tā izsacīdami pateicību par viņa ierašanos. Maksātnespējīgais džentlmenis, kas par savām pašreizējām grūtībām varēja pateikties spekulatīvai, bet negudrai iedomai apgādāt ar zirgiem garus ceļa posmus, izskatījās neparasti labi un mierināja savas satrauktās jūtas ar garnelēm un porteru.

Apsveicināšanās starp misteru Velleru un viņa draugiem notika stingri pēc viņu amata brīvmūrnieciskajiem noteikumiem, un proti - pagriežot gaisā labo dūri un tai pašā laikā atšaujot sānis mazo pirkstiņu. Mēs kādreiz pazinām divus slavenus kučierus (tagad viņi, nabaga zēni, ir miruši) - dvīņus, pie tam vissirsnīgākos un vislabākos draugus. Divdesmit četrus gadus pēc kārtas viņi katru dienu sastapās uz Duvras ceļa un apsveicinājās vienmēr tikai šādā veidā, un, kad viens no viņiem nomira, otrs sāka vārgt un drīz vien viņam sekoja!

- Nu, Džordž, - misters Vellers seniors teica, novilkdams virssvārkus un ar ierasto cienīgumu apsēzdamies. - Kā t' nu i'? Pakaļā viss kārtībā, iekšā pilns?

- Viss kārtībā, veco zēn, - atbildēja grūtībās nonākušais džentlmenis.

- Vai pelēkā ķēve ir kādam nodota? - bažīgi apjautājās misters Vellers.

Džordžs apstiprinoši pamāja.

- Labi, tas tātad kārtībā, - misters Vellers teica. - Par karieti ar tu ir parūpējies?

- Tā ir drošā vietā, - atbildēja Džordžs, noraudams galvas pusducim garneļu un norīdams tās bez liekām runām.

- Tad ir labi, tad ir labi, - misters Vellers sacīja. - Kad brauc no kalna, vienādiņ pielūko bremzi. Vai ceļazīme kārtībā un pārbaudīta?

- Ceļazīme, ser, - teica Pells, nojauzdams, ko misters Vellers domā, - ceļazīme ir tik skaidra un pareiza, cik skaidri vien var uzrakstīt ar spalvu un tinti.

Misters Vellers pamāja, tā izrādīdams savu apmierinātību par šiem sagatavošanas darbiem, un tad, pagriezdamies pret misteru Pellu un rādīdams uz savu draugu Džordžu, teica:

- Kad jūs viņam noņems vērzeles?

- Nu, - misters Pells atbildēja, - sarakstā viņš ir trešais, un jādomā, ka viņa kārta būs pēc pusstundas. Es teicu savam klerkam, lai atnāk un pasaka mums pie laika.

Misters Vellers apbrīnodams aplūkoja atorneju no galvas līdz kājām un ar uzsvaru sacīja:

- Un ko t' jūs gribēs iemest, ser?

- Nu tiešām, - misters Pells atbildēja, - jūs esat ļoti... Goda vārds, es neesmu paradis... Vēl ir tik agrs rīts, ka man tiešām gandrīz... Nu, labi, mīļā, varat atnest man par trīs pensiem rumu.

Apkalpotāja, kas bija uzminējusi pasūtījumu, pirms vēl tas tika izteikts, nolika glāzi Pellam priekšā un aizgāja.

- Džentlmeņi, - misters Pells teica, paskatīdamies visapkārt, - uz jūsu drauga sekmēm! Man, džentlmeņi, nepatīk lielīties, tas nav mans paradums, bet man jāsaka, ka tad, ja jūsu draugam nebūtu laimējies nokļūt tādās rokās, kas... bet es neteikšu to, ko es gribēju teikt. Džentlmeņi, uz jūsu veselību!

Vienā acumirklī iztukšojis glāzi, misters Pells aplaizīja lūpas un apmierināti noskatījās uz sapulcētajiem kučieriem, kas, acīm redzot, uzlūkoja viņu par kaut ko dievībai līdzīgu.

- Pagaidiet, - juridiskā autoritāte sacīja, - ko tad es īsti sacīju, džentlmeņi?

- Man domāt, jūs, ser, tikāt minējši, jums nebūtot iebildumu pret otru tādu pašu, - pusnopietni, pusjokā teica misters Vellers.

- Ha, ha! - misters Pells iesmējās. - Nav slikti, nav slikti. Jūs arī savu amatu pieprotat! Tik agri no rīta labāk gan būtu... Nu labi, mīļā, es nezinu... varbūt atkārtojiet to pašu. Esiet tik laipna. Khem!

Pēdējā skaņa bija svinīga un cieņas pilna noklepošanās, kas misteram Pellam šķita nepieciešama, jo viņš ievēroja dažos savos klausītājos nepieklājīgu tieksmi uz jautrību.

- Nelaiķa lordkanclers, džentlmeņi, mani ļoti mīlēja, - misters Pells sacīja.

- Tas visai slavējami no viņa puses, - misters Vellers piemetināja.

- Klausieties, klausieties! - mistera Pella klients teica. - Kādēļ tad lai viņu nemīlētu?

- Jā, paties, - kādēļ? - teica kāds vīrs ar ļoti sarkanu seju, kurš līdz šim vēl nebija teicis ne vārda un, kā likās, vairāk arī neteiks. - Kādēļ gan ne?

Visi klātesošie piekrītoši nodūcās.

- Es atceros, džentlmeņi, - misters Pells turpināja, - ka kādreiz ēdu pusdienas kopā ar viņu. Mēs bijām tikai divi vien, bet viss bija sarīkots tik lieliski, it kā gaidītu divdesmit cilvēkus; lielais zīmogs uz galdiņa viņam pie labās rokas, un vīrs parūkā, bruņās un zīda zeķēs ar izvilktu zobenu apsargā zizli - tā, džentlmeņi, dara vienmēr, nakti un dienu. Piepeši viņš teica: «Pell,» viņš teica, «nevajag būt pārāk kautrīgam, Peli. Jūs esat talantīgs cilvēks. Jūs, Pell, katru varat izvilkt caur Maksātnespējīgo tiesu, un valstij vajadzētu ar jums lepoties.» tieši tādi bija viņa vārdi. «Milord,» es teicu, «jūs man glaimojat.» - «Pell,» viņš teica, «lai velns mani parauj, ja es to daru.»

- Ak tā viņš teica? - misters Vellers pārjautāja.

- Tā viņš teica, - Pells apstiprināja.

- Nu, ja tā, - misters Vellers sacīja, - es saka, ka šito lietu vajadzē uzņemties parlamentam, un, bijs viņš nabadzīgs, tad viņš būtu vellu redzējs.

- Bet, mans dārgais draugs, - misters Pells iebilda, - tas bija sacīts konfidenciāli.

- Kā? - misters Vellers teica.

- Konfidenciāli.

- Ahā, nuja, - misters Vellers atbildēja pēc īsām pārdomām. - Ja viņš pats sevi pasūtīja pie vella konspidencijāli, tad, skaidrs, tā ir cita lieta.

- Saprotams, - misters Pells teica. - Jūs paši saprotat, ka starpība ir acīm redzama.

- Tas to lietu izmaina, - misters Vellers sacīja. - Tālāk, ser.

- Nē, ser, es tālāk nerunāšu, - klusi un nopietni sacīja misters Pells. - Jūs man atgādinājāt, ser, ka šī saruna bija privāta - privāta un konfidenciāla, džentlmeņi.

Džentlmeņi, es esmu jurists. Varbūt es kā jurists esmu stipri iecienīts - varbūt arī ne. Lielākā daļa ļaužu to paši zina. Es neteikšu nekā. Šai istabā jau ir izsacītas piezīmes, kas grauj mana cēlā drauga reputāciju. Jūs, džentlmeņi, mani atvainosit - es biju neapdomīgs. Es jūtu, ka man nav tiesību runāt par šo lietu bez viņa piekrišanas. Pateicos, ser, pateicos.

To pasacījis, misters Pells iebāza rokas kabatās un ar sarauktu pieri, bargi apkārt skatīdamies, briesmīgā apņēmībā žvadzināja trīs puspensa gabalus.

Tikko bija izteikts šis cildenais lēmums, istabā ar sparu iedrāzās zēns un zilā soma - abi nešķiramie biedri - un teica (vismaz zēns teica, jo zilā soma ziņojuma sniegšanā nepiedalījās), ka lieta tūliņ nākšot priekšā. Izdzirduši šo ziņu, visi sapulcētie steidzās pāri ielai un ar kauju sāka lauzt sev ceļu uz tiesas zāli. Ir aprēķināts, ka šī ievadceremonija parastos gadījumos ilgst no divdesmit piecām līdz trīsdesmit minūtēm.

Misters Vellers, paresns būdams, tūliņ metās barā ar izmisuma cerību galu galā iegūt sev kādu piemērotu vietu. Panākumi gluži neatbilda cerībām, jo viņš bija aizmirsis noņemt cepuri, un to viņam uztrieca uz acīm kāda nezināma persona, uz kuras kāju pirkstiem viņš bija diezgan spēcīgi uzminis. Acīm redzot, šī persona tūliņ pēc tam savu pārsteidzību nožēloja, jo, izbrīnā kaut ko nesaprotamu nomurminājusi, tā ierāva veco vīru zālē un pēc niknas cīņas atbrīvoja viņa galvu un seju no cepures.

- Semivel! - misters Vellers iesaucās, tikko varēja apskatīt savu glābēju.

Sems pamāja ar galvu.

- Tu nu gan, viens kas tiesa, ir mīļš un godīgs puika, - misteri Vellers teica. - Uzdzīt savam vecajam tēvam uz acīm cepuri!

- Kā es varē zināt, ka tu tas ir? - dēls atbildēja. - Vai tu domā, ka to var pateikt pēc svara, kad tev uzmin uz kājas?

- Jā, tas tiesa, Semmij, - misters Vellers atbildēja, tūliņ atvilgdams. - Bet ko tu šiten daries? Tavs saimenieks, Semmij, šite nekā nepanāks. Tādu verdektu viņi cauri nelaidīs. Tādu viņi nelaidīs, Semmij.

Un misters Vellers pakratīja galvu tik svinīgi kā īsts jurists.

- Ta ir gan vecs stūrabuks! - Sems iesaucās. - Mūžīgi gvelž tik par verdektiem un alebijiem, un citām tādām būšanām. Kas t' te kauč ko teics par verdektu?

Misters Vellers neatbildēja, bet vēlreiz pakratīja galvu kā vislielākais likumu zinātājs.

- Beidz purināt savu bauzi, ja negrib, lai tā pavisam nolec no atsperēm! - Sems nepacietīgi noteica. - Un uzvedies kā prātīgs cilvēks! Izgājš nakt es aizstaigā līdz pat «Grenbijas Marķīzam» satikt tevi.

- Vai Grenbijas marķīzeni ar redzēji, Semmij? - nopūzdamies pajautāja misters Vellers.

- Jā, redzēju, - Sems atbildēja.

- Kā tad tā mīļā radībiņa izskatījās?

- Diezgan ķēmīgi, - Sems teica. - Man domāt, viņa sevi lēnītiņām dzen postā - pārāk daudz šitā ananasu ruma un citu tādu stipru zāļu.

- Tu tak to nesaki no tiesas, Semmij? - seniors nopietni vaicāja.

- No tiesas gan, - juniors atbildēja.

Misters Vellers satvēra sava dēla roku, saspieda to un atkal palaida. Pie tam viņa seja nepauda vis bēdas vai bažas, bet drīzāk gan tādas kā nedrošas, tomēr saldas cerības. Bet tad viņa sejā paplaiksnījās samierināšanās un pat prieks, un viņš lēni sacīja:

- Es, Semmij, nav galīgi drošs, es negrib sacīt nekā noteikta, lai vēlāk nav rūgti jāviļas, bet man gandrīz liekas, manu zēn, - man gandrīz liekas, ka gans ir samaitājs aknas!

- Vai t' viņš slikti izskatās? - Sems jautāja.

- Tāds neredzēti bāls, - tēvs atbildēja, - tikai ne jau deguns - tas ir vēl sarkanāks nekā agrāk. Ēstgriba viņam ir ne šāda, ne tāda, bet dzert viņš dzer apbrīnojami.

Domas par rumu, šķiet, mistera Vellera dvēselei sagādāja raizes, jo runādams viņš izskatījās drūms un domīgs, bet visai ātri atguvās, par ko liecināja vesels acu mirkšķienu alfabēts, ar kādu viņš parasti izteica sevišķu apmierinātību.

- Labi, - Sems teica, - tagad par manu lietu. Uzdari ausis un nesaki ne vārda, kamēr es nav beidzs.

Pēc šī īsā ievada Sems cik īsi varēdams atstāstīja savu pēdējo ievērības cienīgo sarunu ar misteru Pikviku.

- Nabadziņš, palics tur viens pats! - vecākais misters Vellers iesaucās. - Un neviena, kas varētu viņu pārstāt! Tas neiet, Semivel, tas neiet.

- Skaidrs, ka neiet, - Sems piekrita. - To es zināju, pirms nācu šur.

- Tie tak viņu apēss dzīvu, Semmij! - misters Vellers iesaucās.

Sems, ar galvu pamādams, izteica savu piekrišanu.

- Viņš tur iegā diezgan zaļš, Semmij, - misters Vellers sāka runāt līdzībās, - bet ārā nāks tik brūni apcepts, ka labākie draugi to i nepazīs. Cepts balodis, Semmij, tīrais nieks pret šito cepienu.

Sems Vellers atkal pamāja.

- Tam tā nevajdzētos būt, Semivel, - svinīgi paziņoja misters Vellers.

- Tas tā nedrīkst būt, - Sems apliecināja.

- Nekadais ar ne, - misters Vellers turpināja.

- Nu labs ir, - Sems teica, - pravietot tu māki tikpat jauki kā tas Niksons[3] ar sarkano ģīmi, kas uzbildēts sešpensu grāmatiņās.

- Kas t' tas tāds bij, Semmij? - misters Vellers jautāja.

- Nav no svara, kas viņš bij, - Sems atcirta, - kučiers viņš nebij, un ar to tev pietiek.

- Es pazin vienu zirgu puisi ar tādu uzvārdu, - domīgi teica misters Vellers.

- Tas nebij tas, - Sems attrauca. - Tas džentelmens bij pravietis.

- Kas par pravieti? - misters Vellers taujāja, stingri skatīdamies uz savu dēlu.

- Nu tāds vīrs, kas var pateikt, kas notiks, - Sems paskaidroja.

- Kauč es viņu pazins, Semmij! - misters Vellers teica. - Varbūt viņš būtu varējs kauč ko pastāstīt par to pašu aknu kaiti, par ko mēs nupatās runāja. Bet, ja nu viņš ir nomirs un savu uzņēmumu nevienam nav atstājs, tad par to ar nav ko runāt. Laid tālāk, Semmij! - nopūzdamies teica misters Vellers.

- Labi, - Sems teica, - tu te visu laiku pravieto, kas notiks ar manu kungu, ja viņu atstās vienu pašu. Bet vai tu nezini, kā viņam palīdzēt?

- Nē, Semmij, es nezin, - ar domīgu seju teica misters Vellers.

- Itin nekādu iespēju? - Sems jautāja.

- Nekādu, - misters Vellers atteica. - Ja nu varbūtās... - Un viņa sejā atplaiksnījās apķērības dzirksts, kad viņš, noklusinājis balsi līdz čukstam un pieliecies pie savas atvases auss, teica: - Ja nu varbūtās, Semmij, slēdzējiem nezinot, iznest viņu saliekamā gultā vai pārģērbtu par vecu sievu ar zaļu plīvuru?

Sems Vellers abus šos priekšlikumus uzņēma ar pavisam negaidītu nicināšanu un no jauna uzdeva savu jautājumu.

- Nē, - vecais džentlmeņs atbildēja, - ja viņš reiz negrib, ka tu tur paliec, tad es nekādas iespējas neredz. Šitas ceļš nav izbraucams, Semmij... šitas nav izbraucams.

- Nu labi, tad es tev kaut ko pateiks, - Sems sacīja. - Es tev palūgs aizdot man divdesmit piecas mārciņas.

- Un kāds no tam būs labums? - misters Vellers gribēja zināt.

- Par to nebēdā, - Sems atbildēja. - Varbūtās tu man pēc pieci minūti prasi tās apukaļ. Varbūtās es tev pasaka, ka es nedos, un vēl ņem lamāties. Tu tak tās naudas dēļ neliks arestierēt pats savu dēlu un nesūtīs viņu uz Flītu, - vai tomēr darīs to, tu pretdabiskais klaidoni?

Pēc šīs Sema atbildes tēvs un dēls apmainījās ar veselu telegrāfa kodu dažādu slepenu mājienu un žestu, un pēc tam vecākais misters Vellers apsēdās uz akmens pakāpiena un smējās, līdz kļuva purpursarkans.

- Ta ir gan vecs spoks! - Sems iesaucās, sašutis par šo laika zaudējumu. - Ko tu te tupi ar tādu ģīmi kā durvju klabeklis, kad tik daudz kas jādara? Kur ir nauda?

- Zem bukas, Semmij, zem bukas, - misters Vellers atbildēja, pamazām nomierinādamies. - Paturi manu cepuri, Semmij!

Atbrīvojies no šī kavēkļa, misters Vellers spēji sagriezās uz vienu pusi un, veikli saliecies, izmanījās iebāzt labo roku ļoti ietilpīgā kabatā, no kurienes pēc pamatīgas elšanas un pūšanas izvilka oktāvas formāta kabatas grāmatu, pārsietu ar milzīgu ādas siksnu. No turienes viņš izņēma pāri pātagas auklu, trīs vai četras sprādzes, mazu labības paraugu maisiņu un beidzot žūksnīti ļoti netīru banknošu, no kurām atdalīja pieprasīto summu un iedeva Semam.

- Un tagadīt, Semmij, - vecais džentlmenis teica, kad pātagu auklas un sprādzes, un visi paraugi bija salikti atpakaļ un grāmata atkal novietota tās pašas kabatas dibenā,

- tagadīt, Semmij, man šite ir pazīstams viens džentelmens, kas īsā laikā priekš mums iztaisīs visu to pārējo būšanu, - likuma loceklis, Semmij, viņam tikpat kā vardēm smadzenes izkaisītas pa visu miesu un sniedzas līdz pat pirkstu galiem; lordkanclerības draugs, Semmij, kam tikai jāpasaka viņam, ko grib, un viņš tevi ieslodzīs kauč uz visu mūžu, ja tas ir vajdzīgs.

- Neko tamlīdzīgu! - Sems attrauca.

- Kā, kā? - misters Vellers jautāja.

- Neko tādu, kas iet pret konstitūciju! - Sems atcirta. - Hābejas korpuss ir labākais izgudrojums pasaulē tūlītās pēc perpetum mobiļa. To es bieži jo bieži ir lasījs avīzēs.

- Nu, un kāds tam sakars ar šito? - misters Vellers apjautājās.

- Āre, tāds, - Sems atteica, - ka es aizstāv šito izgudrojumu un tādā garā ar rīkosies. Nekādu čukstēšanu kanclerībai - tādas lietas man nepatīk. Tas varbūtās nav nemaz tik droši, kad atkal jātiek ārā.

Šajā punktā sava dēla jūtas pilnīgi saprazdams, misters Vellers tūliņ uzmeklēja erudīto Solomonu Pellu un iepazīstināja to ar savu vēlēšanos tūdaļ saņemt pavēli par divdesmit piecu mārciņu un tiesas izdevumu tūlītēju iekasēšanu no kāda Semjuela Vellera, turklāt Solomonam Pellam par to tiks samaksāts iepriekš.

Atornejs bija ļoti labā garastāvoklī, jo grūtībās nokļuvušais kučieris bija ticis atbrīvots no atbildības. Viņš ļoti atzinīgi izteicās par Sema pieķeršanos savam kungam, paziņoja, ka tā ļoti atgādinot viņa paša pieķērību savam draugam kancleram, un tūliņ aizveda vecāko misteru Velleru uz Templu ar zvērestu apliecināt ziņojumu par parādu, kuru zēns ar zilās somas palīdzību turpat uzrakstīja.

Pa to laiku Semam, kas balti nomazgātajam džentlmenim un viņa draugiem bija ticis oficiāli stādīts priekšā kā mistera Vellera no «Skaistās Mežones» atvase, visi izrādīja vislielāko cieņu un ielūdza viņu piedalīties dzīrēs par godu šim gadījumam - un šo ielūgumu viņš nebūt nekavējās pieņemt.

Parasti šīs šķiras džentlmeņi priecājas nopietni un mierīgā garā, bet šis gadījums nepiederēja pie parastajiem, tāpēc viņi attiecīgi atlaida grožus. Pēc diezgan trokšņainas tostu uzsaukšanas galvenajam tiesas pilnvarotajam un misteram Solomonam Pellam, kas šajā dienā bija parādījis tik izcilas spējas, kāds džentlmenis zilā šallē un ar plankumainu seju izteica priekšlikumu, ka kādam vajadzētu uzdziedāt.

Likās pats par sevi saprotams, ka džentlmenim ar plankumaino seju, reiz viņam tā sagribējies dziesmas, vajadzētu dziedāt pašam, taču šis plankumainais džentlmenis stūrgalvīgi un diezgan aizskarošā kārtā atteicās to darīt, kam, kā jau šādos gadījumos parasts, sekoja diezgan dusmīga saruna.

- Džentlmeņi, - teica zirgu piegādātājs, - lai šajā priecīgajā gadījumā netraucētu saskaņu, varbūt ka misters Semjuels Vellers uzņemtos mūs iepriecināt.

- Nudie, džentelmeņi, - Sems sacīja, - es nav radis dziedāt bez instrumenta, bet mierīgas dzīves labad var darīt visu, kā teica vīrs, kas iestājās darbā uz bākas.

Pēc šīs prelūdijas misters Semjuels Vellers tūliņ sāka dziedāt sekojošo trauksmaino un skaisto leģendu, kuru, domādami, ka tā nav vispārībā pazīstama, mēs atļaujamies citēt. Lūdzam pievērst sevišķu uzmanību balsienam otrās un ceturtās rindas beigās, kas ne tikai atļauj dziedātājam šajās vietās atvilkt elpu, bet arī stipri piepalīdz pantmēram..

I

Pa Haunslouhītu Terpins[4] brauc,

Tam ķēve lēni slāj-ai;

Redz, karietē pats bīskaps trauc

Un ceļa vidū stāj-ai.

Viņš iesāk zirgu ātrāk dzīt,

To aplūkot vēl steidz.

«Tu Terpins, pazinu tūlīt!»

Tā bīskaps viņu sveic.

K o r i s : «Tu Terpins, pazinu tūlīt!» Tā bīskaps viņu sveic.

II

Bet Terpins teic: «Šos sveicienus

Ar mērci māgā liec-ei!»

Viņš izrauj revolveri kluss,

Tam lodi galvā triec-ei.

Tad kučieris, kas bija klāt.

Kā traks sāk zirgus dzīt,

Bet Dika lode pavēl stāt,

Viņš tā kā nopļauts krīt.

K o r i s   s a r k a s t i s k i : Bet Dika lode pavēl stāt, Viņš tā kā nopļauts krīt.

- Es uzskatu, ka šī dziesma aizskar mundiera godu, - teica džentlmenis ar plankumaino seju, šai vietā dziesmu pārtraukdams. - Es prasu: kā šo kučieri sauca?

- To neviens tā ar nedabūja zināt, - Sems atbildēja. - Viņam nebij vizītkartes kabatā.

- Es protestēju, ka iejauc politiku, - džentlmenis ar plankumaino seju teica. - Es atzīstu, ka mūsu sabiedrībā šī dziesma ir politiska un, kas ir gandrīz tas pats, tā nav patiesa. Es saku, ka tas kučieris nebēga, bet mira varoņa nāvē - varonīgi kā fazāns, un es negribu dzirdēt nekādus iebildumus.

Tā kā džentlmenis ar plankumaino seju runāja ļoti sparīgi un apņēmīgi un tā kā sapulcēto domas par šo jautājumu, šķiet, dalījās, draudēja izcelties jauns strīds, bet tad īstā laikā ieradās misters Vellers un misters Pells.

- Viss kārtībā, Semmij, - misters Vellers sacīja.

- Tiesas izpildītājs būs šeit pulksten četros, - teica misters Pells. - Es ceru, ka jūs līdz tam laikam neaizbēgsit - ko? Ha, ha!

- Varbūtās mans nežēlīgais papiņš vēl apsažēlosies, - ar platu smaidu atbildēja Sems.

- Ni un ni, - vecākais misters Vellers teica.

- Nu lūdzu, lūdzu, - Sems uzstāja.

- Neparko, - nepielūdzamais kreditors atbildēja.

- Es tev apņemsies nomaksāt pa seši pensi mēnesī, - Sems aizrādīja.

- Es tos nepieņems, - misters Vellers atteica.

- Ha, ha, ha! Ļoti jauki, ļoti jauki, - misters Solomons Pells sacīja, patlaban sastādīdams savu mazo rēķinu. - Tiešām ļoti interesants gadījums. Bendžemin, pārraksti šito!

Un misters Pells atkal pasmaidīja, parādīdams misteram Velleram kopsummu.

- Pateicos, pateicos, - juridiskais džentlmens sacīja, paņemdams taukaino banknoti, ko misters Vellers izvilka no kabatas. - Trīs mārciņas desmit šiliņi un viena mārciņa desmit šiliņi ir piecas mārciņas. Ļoti pateicos, mister Veller. Jūsu dēls ir ļoti krietns jauneklis, tiešām, ser, ļoti krietns. Jauna cilvēka raksturā tā ir ļoti patīkama iezīme... ļoti patīkama, - misters Pells piemetināja, glaimīgi smaidīdams un noglabādams naudu kabatā.

- Ir nu gan joki, - vecākais misters Vellers teica iesmiedamies. - Īsts pazudinātais dēls!

- Pazudušais - pazudušais dēls, ser, - maigi iebilda misters Pells.

- Nekas, ser, - ar cieņu atteica misters Vellers. - Mans zin, cik pulkstens sit, ser. Ja es nezinās, ser, tad paprasīs jums.

Kad ieradās tiesas izpildītājs, Sems jau bija kļuvis tik ārkārtīgi populārs, ka sapulcētie džentlmeņi nolēma pavadīt viņu līdz cietumam visi kopā. Tā viņi arī devās ceļā; sūdzētājs un atbildētājs gāja roku rokā, tiesas izpildītājs pa priekšu, un gājienu noslēdza astoņi braši kučieri. Pie Sārdžentsinna kafejnīcas visi apstājās, lai atspirdzinātos, un pēc šo juridisko formalitāšu nokārtošanās procesija devās tālāk.

Flītstrītā nelielas nekārtības radīja astoņu pavadošo džentlmeņu iedoma, proti, viņi katrā ziņā gribēja iet pa četri blakus; turklāt izrādījās nepieciešami atstāt džentlmeni ar plankumaino seju izkauties ar kādu nesēju, iepriekš norunājot, ka draugi ar viņu satiksies atpakaļceļā. Ja neskaita šos mazos starpgadījumus, pa ceļam nekas nenotika.

Pie Flītas vārtiem kavalkāde, sūdzētājam diriģējot, uzsauca atbildētājam trīs dimdošus «urā!» un, pēc kārtas paspieduši viņam roku, atstāja viņu.

Sems, kad viņu par ārkārtīgu pārsteigumu Rokeram un acīm redzamu izbrīnu pat flegmātiskajam Nedijam bija oficiālā kārtā nodevuši cietumsargu zināšanā, tūliņ iegāja cietumā, devās tieši uz sava kunga istabu un pieklauvēja pie durvīm.

- Iekšā! - teica misters Pikviks.

Sems ienāca, noņēma cepuri un pasmaidīja.

- Ā, Sems, mans krietnais zēns! - misters Pikviks izsaucās, acīm redzami iepriecināts, atkal ieraugot savu pazemīgo draugu. - Manu uzticamo zēn, man vakar nebija nolūka jūs ar saviem vārdiem aizskart. Nolieciet, Sem, cepuri, un es jums mazliet plašāk paskaidrošu, ko es domāju.

- Vai jūs, ser, grib to tūliņās uz vietas? - Sems apjautājās.

- Protams, - misters Pikviks sacīja. - Kādēļ gan ne?

- Pašlaik man īsti nesanāk, ser, - Sems atbildēja.

- Kādēļ? - misters Pikviks jautāja.

- Tādēļ... - Sems teica vilcinādamies.

- Nu, kādēļ tad? - misters Pikviks taujāja, uztraucies par sava apkalpotāja izturēšanos. - Runājiet taču, Sem!

- Tādēļ, - Sems atbildēja, - ka man vēl nokārtojamas nelielas darīšanas.

- Kādas darīšanas? - jautāja misters Pikviks, izbrīnījies par Sema apmulsumu.

- Nekas īpašīgs, ser,- Sems atteica.

- Nu, ja tas nav nekas īpašs, - misters Pikviks smaidīdams sacīja, - jūs vispirms varat parunāt ar mani.

- Man domāt, labāk būtu parūpēties par to tūliņās, - Sems teica, vēl arvien vilcinādamies.

Misters Pikviks izskatījās pārsteigts, bet nekā neteica.

- Lieta tāda... - Sems iesāka un atkal apklusa.

- Nu, - misters Pikviks sacīja, - runājiet jel, Sem!

- Nuja, lieta tāda, - ar mokām izteica Sems, - ka vispirmo man varbūtās vajdzētas pagudrot sev par gultu.

- Jums par gultu! - pārsteigts iesaucās misters Pikviks.

- Jā, ser, man par gultu, - Sems apstiprināja, - es ir cietumnieks. Šito pašu pēcpusdienu mani arestierēja dēļ parāda.

- Jūs arestēja parāda dēļ! - misters Pikviks iesaucās, atslīgdams krēslā.

- Jā, ser, dēļ parāda, - Sems atbildēja. -. Un tas cilvēks, kas mani šeit ietupināja, nelaidīs mani agrāk ārā, kamēr neizies jūs paši.

- Lai dievs pasargā! - misters Pikviks izsaucās. - Ko jūs ar to gribat sacīt?

- To, ko es saka, ser, - Sems atbildēja. - Es būs cietumnieks kaut vai četerdesmit gadus, un es ir ļoti priecīgs par to. Un, kauč ar tā bijse Ņugeita, tas nekā negrozītu. Un tagad, velns lai parauj, viss ir pateikts - un lieta cauri!

Ļoti sparīgi un ar uzsvaru izteikdams šos vārdus, Sems Vellers, pavisam neparasti uztraucies, trieca savu cepuri pret grīdu un tad, sakrustojis rokas, stingri un nešaubīgi skatījās sava kunga sejā.

1 - Haundsdīča - kāda Londonas iela, kas Dikensa laikā bija lietotu drēbju tirdzniecības centrs.

2 - «Noteikumu robežas» - rajons ap Flītas cietumu, kura robežās bija atļauts dzīvot ieslodzītajiem maksātnespējīgiem parādniekiem. Tādas «robežas» bija arī ap citiem cietumiem, un pastāvēja pat takse, kas noteica maksu par tiesībām dzīvot ārpus cietuma, - šajās «robežās».

3 - Niksons ar sarkano ģīmi - lētu bulvārgrāmateļu autors; tās saturēja arī nākotnes pareģojumus.

4 - Diks Terpins - plaši pazīstams XVII gadsimta laupītājs, neskaitāmu balāžu un nostāstu varonis. Haunslouhīta - viršu klajums rietumos no Haunslovas pilsētiņas; tajā Terpins savus laupīšanas reidus izdarīja biežāk nekā citās - lielākās pilsētās.

XLIV NODAĻA

vēstī par dažādiem mazsvarīgiem notikumiem, kas atgadījās Flītā, un par mistera Vinkla noslēpumaino izturēšanos un rāda, kā nabaga kanclera cietumnieks beidzot atguva brīvību

Misters Pikviks bija pārāk aizkustināts par Sema karsto pieķērību, lai būtu spējīgs izrādīt dusmas vai nepatiku par pārsteidzīgo soli, ko tas bija spēris, tīšuprāt iekļūdams parādnieku cietumā uz nenoteiktu laiku. Vienīgais, par ko viņš neatlaidīgi prasīja paskaidrojumu, bija Sema kreditora vārds, bet to misters Vellers stūrgalvīgi atsacījās nosaukt.

- Nav vērts, ser, - atkal un atkal teica Sems. - Tas ir viens ļaunprātīgs, nelabvēlīgs, pasaulīgs, spītīgs un atriebīgs radījums ar cietu sirdi, ko nekādi nevar atmīkstināt, kā aizrādīja tikumīgais mācītājs, kad ar tūsku slimais vecais džentelmens teica, ka, pēc viņa domām, labāk tomēr būtot atstāt visu savu mantu sievai nekā likt par to būvēt baznīcu.

- Bet apdomājiet, Sem, - misters Pikviks iebilda, - summa ir tik maza, ka to var ļoti viegli samaksāt, un, reiz nu esat mani pārliecinājis paturēt jūs pie sevis, jums vajadzētu iedomāties, cik daudz vairāk jūs man varētu noderēt, ja varētu iziet ārpus cietuma.

- Lielu pateikšan jums, ser, - nopietni atbildēja misters Vellers, - bet man gan negribētos.

- Ko negribētos, Sem?

- Nu, ser, man negribētos pazemoties un lūgt žēlastību no šitā cietsirdīgā ienaidnieka.

- Bet jūs taču, Sem, nelūdzat nekādu žēlastību, ja lūdzat viņu saņemt savu naudu, - misters Pikviks centās viņu pārliecināt.

- Lūgtu piedošanu, ser, - Sems atbildēja, - bet tā būtu bijse visai liela žēlastība, ja to samaksātu, tak viņš nekādas žēlastības nav pelnījs. Tādas tās lietiņas, ser.

Tā kā misters Pikviks diezgan sapīcis sāka berzēt degunu, misteram Velleram šķita prātīgāk mainīt sarunas tematu.

- Es, ser, savu lēmumu ir pieņems dēļ principa, - Sems sacīja, - un jūs tak savējo ar tāpat. Tas man liek atgādāties vīru, kas dēļ principa dabūja galu, par ko jūs, ser, protams, ir dzirdējs,

Šeit misters Vellers apklusa un iesāņus uzmeta savam kungam viltīgu skatienu.

- Šai gadījumā nevar vis teikt «protams», Sem, - sacīja misters Pikviks un pamazām sāka smaidīt, neraugoties uz nepatiku, ko viņam sagādāja Sema stūrgalvība.

- Par minētā džentlmeņa likteni es nekā neesmu dzirdējis.

- Kā, ser! - misters Vellers iesaucās. - Es brīnās par jums, ser. Viņš, ser, bij klerks valsts iestādē.

- Tiešām? - misters Pikviks teica.

- Jā gan, ser, - misters Vellers atbildēja, - un bij ļoti patīkams džentelmens - viens no tiem kārtīgajiem un akurātīgajiem, kas slapjā laikā kājas bāž mazos gumijas toverīšos un kam nav citu sirdsdraugu kā vien zaķādas krūšu sildītājs. Viņš taupīja naudu dēļ principa, katru dienu vilka tīru kreklu dēļ principa un ar saviem rada gabaliem nekad nerunāja dēļ principa, jo bažījās, ka tie gribēs no viņa aizņemties naudu, un visā visumā viņš bij no tiesas neparasti patīkams cilvēks. Matus viņš dēļ principa grieza ik pēc divi nedēļi un uzvalkus iegādājās uz ekonomiskiem principiem - trīs uzvalkus gadā, un vecie jāpieņem atpakaļ. Tā kā viņš bij dikti regulārs džentelmens, viņš katru dienu pusdienoja vienā un tai pašā vietā, kur bij jāmaksā šiliņš un deviņi pensi no personas, un viņš tur apēds visai pamatīgu šiliņu un deviņus pensus, kā saimenieks bieži teica, asaras birdinādams, bez tam ziemā mēdzis bikstīt uguni kamīnā un tā ik dienas iztaisījs skaidrus zaudējumus par četrarpus pensa, nemaz i nerunājot par sirdēstiem, kad saimeniekam bij jānoskatās, kā viņš to dara. Un kur t' vēl tā lielmanība! «Padodiet «Pastu», kad šis džentelmens beigs lasīt!» - tā viņš ik dienas ienākdams nobļaujas. «Tomas, pameklējiet «Laiku», parādiet man «Rīta Vēstnesi», kad tas ir brīvs, neaizmirstiet mani pieteikt uz «Hroniku» un - esiet tik laipni - atnesiet «Ziņotāju»!» Un tad viņš sēdē un visu laiku lūrē tik pulkstenī un izskrē ārā taisni ceturtdaļminūtes iepriekš, lai uzglūnētu zēnam, kas nesa vakara avīzi.

To tad viņš lasīja ar tik dziļu intresi un neatlaidību, ka pārējie apmeklētāji krita vai izmisumā un trakumā, īpašīgi kāds vecs džentelmens, kurš ātri apskaitās un kuru apkalpotājam tādās reizēs vajdzē stingri uzmanīt bailēs, ka tas nekrīt kārdinājumā un nenodara kauč ko pārsteidzīgu ar cepeša griežamo nazi. Nujā, ser, tā viņš tur sēdē, aizņemdams vislabāko vietu trīs stundas, un pēc pusdienām neko nedzēra, tikai gulēja un tad gāja uz kafejnīcu dažas ielas tālāk, izdzēra tur mazu krūzīti kafijas un apēda četras maizītes, bet pēc tam gāja uz savām mājām. Kensingtonā[1] un likās gulēt.

Vienunakt viņš jutās gauži slims; sūta pēc ārsta; dakters atbrauc zaļā karītē ar nez kādām tur Robinsona Krūziņa izgudrotām trepītēm, ko izkāpjot pats var nolaist un iekāpjot uzvilkt, lai kučieram nav jākāpj nost no bukas un jāparāda publikai, ka viņam ir tikai livrejas svārki, bet bikses pie tiem nepavisam nepiestāv. «Kas notics?» prasa dakters. «Gauži slims,» saka pacients. «Ko jūs ēdāt?» prasa dakters. «Teļa cepeti,» saka pacients. «Un ko jūs aprija pašu pēdīgo?» prasa dakters. «Maizītes,» saka pacients. «Tur, rau, ir tas suns aprakts,» saka dakters. «Es jums tūliņās atsūtīs zāles, un uz priekšu tās vairs neaiztiekat.» - «Ko neaiztikt?» prasa pacients. «Vai zāles?» - «Nē, maizītes,» saka dakters. «Kāpēc?» saka pacients un pielec gultā sēdus. «Es jau piecpadsmit gadus katru vakaru dēļ principa ir apēds četras maizītes.» - «Nu, tad dēļ principa tās ar atmetiet,» saka dakters. «Maizītes, ser, ir veselīgas,» saka pacients. «Maizītes, ser, nav veselīgas!» nikni saka dakters. «Bet tās ir lētas,» pacients saka jau pielaidīgāk, «un par to cenu bez tam ļoti sātīgas.» - «Jums tās būtu dārgas par katru cenu, dārgas pat tad, ja jums par ēšanu maksātu,» saka dakters. «Četras maizītes katru vakaru,» viņš saka, «tiks ar jums galā sešos mēnešos!» Pacients skatās viņam taisni acīs, labu brīdi domā un beidzot teiks: «Vai jūs, ser, par to ir drošs?» - «Es par to galvo ar savu ārsta godu,» saka dakters. «Kā jūs domā, cik daudz maizīšu varētu nogalināt mani uz vietas?» prasa pacients. «Es nezinu,» saka dakters. «Vai jūs domā, ka ar maizītēm par puskronu pietiktu?» prasa pacients. «Es domā, ka pietiktu,» saka dakters. «Par trim šiliņiem, man domāt, droši pietiktu,» saka pacients. «Noteikti,» saka dakters. «Lieliski,» saka pacients, «ar labu nakti.»

Otrā rītā viņš pieceļas, liek iekurt kamīnu, pasūta par trim šiliņiem maizītes, visas apgrauzdē, visas apēd un iešauj sev galvā lodi.

- Kāpēc viņš tā darīja? - strauji jautāja misters Pikviks, stāsta traģiskā noslēguma satriekts.

- Kāpēc viņš tā darīja, ser? - Sems atkārtoja. - Nu, lai balstītu savu lielo principu, ka maizītes ir veselīgas, un lai parādītu, ka viņu neviens nespēj nogriezt no ceļa!

Ar tamlīdzīgu izlocīšanos un sarunas temata maiņu misters Vellers atsaucās uz sava kunga jautājumiem pirmajā vakarā, ko viņš pavadīja Flītā. Redzēdams, ka visa laipnā pierunāšana ir veltīga, misters Pikviks pēdīgi negribīgi atļāva viņam uz vienu nedēļu noīrēt gultas vietu pie kāda plikgalvaina kurpnieka, kas nomāja mazu istabiņu vienā no augšējām galerijām. Šajā vienkāršajā miteklī misters Vellers ienesa no mistera Rokera noīrēto gultas maisu un gultas drēbes, un, likdamies gulēt, viņš jau jutās kā mājās, it kā cietumā būtu uzaudzis un visa viņa dzimta būtu tur veģetējusi jau trīs paaudzes.

- Vai jūs, vecais gaili, vienādiņ gultā smēķē? - misters Vellers jautāja savam saimniekam, kad abi bija apgulušies.

- Jā, smēķēju, mazo Bentamas gailīt[2], - kurpnieks atbildēja.

- Atļaujiet pajautāt, - kāpēc jūs klāj sev gultu zem galda? - Sems vaicāja.

- Tāpēc, ka pirms ierašanās šeit es biju pieradis pie gultas ar baldahīnu un atrodu, ka galds šim nolūkam noder diezgan labi, - kurpnieks paskaidroja.

- Jums ir raksturs, ser, - Sems noteica.

- Nekas tamlīdzīgs man gan nepieder, - kurpnieks atbildēja, galvu kratīdams, - un, ja jums vajadzīgs labs raksturs, es baidos, ka šajā iestādē jums tādu būs grūti atrast.

Šī īsā saruna notika, kad misters Vellers bija atstiepies uz sava gultas maisa vienā istabas galā un kurpnieks uz sava maisa - otrā galā. Telpu apgaismoja niedres svece un kurpnieka pīpe, kas pagaldē spīdēja kā kvēlojoša ogle. Lai gan saruna bija īsa, misteru Velleru tā noskaņoja stipri labvēlīgi savam saimniekam, un, pacēlies uz elkoņa, viņš noskatījās uz to ilgāk, nekā līdz šim viņam bija atlicis laika vai patikšanas.

Viņš bija bāls - kā visi kurpnieki un noaudzis ar cietu, spurainu bārdu, - kā visi kurpnieki, viņa seja izskatījās kā dīvaina, labsirdīgi blēdīga maska, ko rotāja acu pāris, kas kādreiz noteikti bijis ļoti jautrs, jo tas dzirkstīja vēl tagad. Šis vīrs bija gadus sešdesmit vecs un cietumā sēdēja dievs zina cik ilgi, tādēļ bija diezgan savādi, ka viņš izskatījās apmierināts un pat jautrs. Viņš bija maza auguma un guļot saliecies divkārši, tādēļ izskatījās, it kā kāju viņam nemaz nebūtu. Mutē viņam bija liela, sarkana pīpe, viņš smēķēja un ar apskaužamu dvēseles mieru skatījās sveces gaismā.

- Vai jūs jau ilgi šite? - Sems apjautājās, pārtraukdams stipri ieilgušo klusumu.

- Divpadsmit gadu, - kurpnieks atbildēja, kodīdams pīpes galu.

- Necieņa pret tiesu? - Sems jautāja. Kurpnieks pamāja ar galvu.

- Un kamdēļ tad jūs ir tik stūrgalvīgs? - diezgan bargi teica Sems. - Kam jūs laiž postā savu dārgo dzīvi šitamā lielajā laidarā? Kamdēļ jūs nepiekāpjas un nesaka kanclerībai, ka jums dikti žēl, ka jūs padarījši viņa tiesu par nicināmu, un ka jūs nekad vairs tā nedarīs?

Kurpnieks iebīdīja savu pīpi mutes kaktiņā, lai varētu pasmaidīt, tad novietoja to atpakaļ vecajā vietā, bet neteica nekā.

- Kamdēļ jūs tā nedara? - Sems neatlaidīgi turpināja iztaujāt.

- Ak, - kurpnieks atteica, - jūs šīs lietas ne visai labi saprotat. Kā gan jūs domājat, kas mani izpostīja?

- Nu, - Sems teica, notīrīdams sveces degli, - iesākums, man domāt, bij tāds, ka jūs iekļuva parādos, vai ne?

- Man nav bijis parādu ne fārtinga, - kurpnieks atsacīja. - Miniet vēlreiz.

- Varbūt jūs pirka mājas, - Sems minēja, - kas smalkā angļu mēlē nozīmē - palikāt traks, vai jūs sāka būvēties, kas ir medicīnas termiņš un nozīmē - nedziedināmi slims.

Kurpnieks pakratīja galvu un teica:

- Miniet vēlreiz.

- Es ceru, ka jūs nesāka tiesāties, - aizdomīgi teica Sems.

- Nekad visā savā mūžā, - kurpnieks atbildēja. - Lieta tāda, ka mani izpostīja nauda, ko man atstāja kā mantojumu.

- Nu paklausās viens, - Sems sacīja, - kas tie par niekiem! Es būtu vēlējies, lai kāds bagāts ienaidnieks lūkotu mani šitādā veidā izputināt. Es viņam būtu ļāvs.

- O, es redzu, ka jūs man neticat, - kurpnieks teica, mierīgi smēķēdams savu pīpi. -

Jūsu vietā es arī neticētu, bet tomēr tā ir patiesība.

- Kā ta tas notika? - taujāja Sems, ko pa pusei jau bija pārliecinājis kurpnieka izskats.

- Lūk, tā, - kurpnieks atbildēja, - kādu vecu džentlmeni provincē, kuram es strādāju un kura nabadzīgo radinieci es biju apprecējis, - viņa ir mirusi, lai dievs viņu svētī un paldies dievam, - ķēra trieka, un viņš aizgāja.

- Uz kurieni? - jautāja Sems, kas pēc dienas daudzajiem notikumiem kļuva miegains.

- Kā man zināt, uz kurieni viņš aizgāja? - teica kurpnieks, kas tik neatlaidīgi sūca savu pīpi, ka runāja caur degunu. - Viņš aizgāja pie tēviem.

- Ahā, tas gan, - Sems atsaucās. - Nu, un?

- Nu, - kurpnieks turpināja, - viņš atstāja pieci tūkstoši mārciņu.

- Ļoti laipnīgi no viņa puses, - Sems noteica.

- Vienu no tiem, - kurpnieks runāja tālāk, - viņš atstāja man, tādēļ ka es biju apprecējis viņa radinieci, jūs saprotat.

- Jauki, - Sems nomurmināja.

- Un, tā kā ap viņu bija liels skaits māsu bērnu un brāļu bērnu, kas šīs mantas dēļ savā starpā vienmēr ķildojās un plēsās, viņš ieceļ mani par testamenta izpildītāju un pārējo naudu uztic man glabāšanai[3] un sadalīšanai starp viņiem saskaņā ar testamentu.

- Ko tas nozīmē - uzticēt glabāšanai? - Sems jautāja, mazliet atžirgdams no snaudas. - Ja tā nauda nepieder jums, kas no tās par labumu?

- Likums tādu lietu paredz, un tas ir viss, - kurpnieks teica.

- Man domāt, ka te kas nav pareizi, - Sems sacīja, galvu kratīdams. - Ko šitādā bodītē var saglabāt? Bet, lai nu būtu kā būdams, stāstiet tālāk.

- Labi, - kurpnieks sacīja, - kad es gribēju testamentu apstiprināt, māsu bērni un brāļu bērni, šausmīgi vīlušies par to, ka nedabū visu naudu, iesniedz caveat[4].

- Kas ta tas tāds? - Sems jautāja.

- Tas ir tāds juridisks teiciens, kas nozīmē tik daudz kā - nekas neiznāks, - kurpnieks atbildēja.

- Saprotu, - Sems teica, - hābejas korpusa svainis. Nu?

- Bet, - kurpnieks turpināja, - redzēdami, ka nevar vienoties paši savā starpā un tāpēc arī nevar testamentu apstrīdēt, viņi caveat atsauca, un es izmaksāju visus novēlējumus. Tikko es to biju izdarījis, kāds no brāļu dēliem iesniedz prasību, lai testamentu atceļ. Pēc dažiem mēnešiem lietu iztiesā kāds kurls, vecs džentlmenis kādā dibenistabā kaut kur tur pie Pāvila baznīcas; un pēc tam, kad četri advokāti viņam bija katrs vienu dienu mākušies virsū, viņš vēl dienu vai divas pārdomā un lasa cauri liecības sešos sējumos un tad nospriež, ka testatoram galva neesot bijusi gluži kārtībā un man jāatdod visa nauda un jāsamaksā tiesas izdevumi. Es pārsūdzēju; lietu iztiesā trīs vai četri ļoti miegaini džentlmeņi, kas to visu jau bija dzirdējuši pirmajā tiesā, kur viņi ir advokāti bez darba; vienīgā starpība ir tā, ka tur viņus sauc par doktoriem un šeit par delegātiem, ja jūs to varat saprast; un viņi ļoti pakalpīgi apstiprināja vecā džentlmeņa spriedumu. Pēc tam mēs nonācām Kanclera tiesā, kur esam vēl tagad, un tur es palikšu uz mūžīgiem laikiem. Mani advokāti jau sen ir apēduši manas tūkstoš mārciņas, un mantojuma masa, kā viņi to sauc, un tiesas izdevumi kopā iztaisa desmit tūkstošus, kuru dēļ es šeit esmu un šeit palikšu, kurpes lāpīdams. Daži džentlmeņi runāja, ka iesniegšot šo lietu parlamentā, un man liekas, ka viņi to būtu arī izdarījuši, tikai viņiem pie manis atnākt nebija laika un man pie viņiem aiziet nebija iespējams, un manas garās vēstules viņiem apnika, un viņi atmeta ar roku. Un tā ir dieva patiesība, kur nav neviens vārds ne pielikts, ne atņemts, un to ļoti labi zina cilvēku piecdesmit kā šeit cietumā, tā ārpus tā.

Kurpnieks apklusa, lai pārliecinātos, kādu iespaidu viņa stāsts atstājis uz Semu, bet, redzēdams, ka tas ir aizmidzis, izdauzīja no pīpes pelnus, nopūtās, nolika pīpi, uzvilka segu pār galvu un arī aizmiga.

Kad otrā rītā misters Pikviks viens pats sēdēja pie brokastu galda (Sems kurpnieka istabā cītīgi spodrināja sava kunga kurpes un tīrīja melnās getras), pie durvīm kāds pieklauvēja un, pirms vēl misters Pikviks paspēja iesaukties «Iekšā!», parādījās mataina galva samta cepurītē. Kā matus, tā cepurīti viņš bez grūtībām pazina par mistera Smengla personīgo īpašumu.

- Kā klājas? - apvaicājās šis cienījamais džentlmenis, jautājumam pievienodams dažus desmitus galvas mājienu. - Paklausieties, - vai jūs šorīt kādu gaidāt? Trīs vīri... velnišķīgi džentlmeniski zeļļi... apakšā pēc jums taujāja un dauzījās pie visām apakšstāva durvīm, par ko ellīgi dabūja no kolēģiem, kam bija jāpapūlas un durvis jāatver.

- Ak dievs, cik tas muļķīgi! - misters Pikviks izsaucās pieceldamies. - Jā, man nav šaubu, ka tie ir mani draugi, kurus es gaidīju jau vakar.

- Jūsu draugi! - Smengls iesaucās, satverdams mistera Pikvika roku. - Ne vārda vairāk! Lai es esmu nolādēts, no šī brīža tie ir mani draugi un arī Maivina draugi!

Ellīgi patīkams džentlmenis šis Maivins, vai ne? - izjusti sacīja Smengls.

- Es šo džentlmeni tik maz pazīstu, - vilcinādamies teica misters Pikviks, - ka es...

- Es zinu, - Smengls pārtrauca, uzsizdams misteram Pikvikam uz pleca. - Jūs ar viņu iepazīsities labāk. Jums būs prieks par viņu. Šim cilvēkam, ser, - Smengls piezīmēja ar svinīgu seju, - ir tādas komiķa spējas, kas darītu godu Drurileinas teātrim[5].

- Vai tiešām? - misters Pikviks atteica.

- Pie joda, jā! - Smengls apliecināja. - Paklausieties tikai, kā viņš atdarina četrus runčus ķerrā - četrus dažādus runčus, ser, zvēru pie sava goda! Zināt - tas ir ellīgi grūti! Nolādēts, nevar nemīlēt cilvēku, redzot viņā tādas īpašības! Viņam ir tikai viena vaina - tā mazā vājība, ko es jums jau pieminēju, - vai atceraties?

Misters Smengls pakratīja galvu tik konfidenciāli un saprotoši, ka misters Pikviks sajutās spiests kaut ko sacīt, tādēļ viņš teica: «Ā!» un nemierīgi skatījās uz durvīm.

- Jā, - ar garu nopūtu atsaucās misters Smengls. - Viņš, šis cilvēks, ser, ir lielisks biedrs - labāka biedra es nepazīstu nekur, bet šis viens trūkums viņam piemīt. Ja šobrīd viņa priekšā nostātos viņa vectēva gars, viņš to lūgtu aizdot naudu pret vekseli ar astoņpensu marku.

- Mīļais dievs! - misters Pikviks izsaucās.

- Jā, - misters Smengls turpināja, - un, ja viņa spēkos būtu to atkal uzmodināt, viņš to izdarītu pēc diviem mēnešiem un trim dienām, lai vekseli pagarinātu!

- Tās ir ļoti ievērojamas īpašības, - misters Pikviks teica, - bet es baidos, ka, kamēr mēs te runājam, mani draugi varbūt ir ļoti nepatīkamā stāvoklī, jo nevar mani atrast.

- Es viņiem parādīšu ceļu, - Smengls teica, dodamies uz durvīm. - Visu labiņu!

Kamēr viņi būs šeit, es jūs, vai zināt, netraucēšu. Starp citu...

Izteicis šos pēdējos divus vārdus, Smengls pēkšņi apstājās, aizvēra durvis, ko bija jau atvēris, un, klusi atgriezdamies pie mistera Pikvika, uz pirkstgaliem piegāja viņam cieši klāt un ļoti klusi pačukstēja:

- Vai jūs man līdz nākošās nedēļas beigām nevarētu aizdot puskronas?

Misters Pikviks tikko varēja apspiest smaidu, tomēr saglabāja nopietnu sejas izteiksmi, izvilka monētu un ielika to mistera Smengla saujā, bet šis džentlmenis, daudz reižu mādams ar galvu un mirkšķinādams acis, lika saprast, ka šī lieta paliks noslēpums, un devās meklēt trīs svešiniekus, ar kuriem kopā drīz vien atgriezās. Trīs reizes nokāsējies un tikpat daudz reižu pamājis ar galvu, tādējādi iedrošinādams misteru Pikviku, ka viņš neaizmirsīs naudu atdot, viņš ļoti laipni visiem paspieda roku un pēdīgi aizgāja.

- Maini dārgie draugi, - misters Pikviks teica, sniegdams roku pārmaiņus misteram Tapmenam, misteram Vinklam un misteram Snodgrasam, jo viņi bija šie trīs apmeklētāji, - es ļoti priecājos jūs redzēt.

Triumvirāts bija ļoti aizgrābts. Misters Tapmens ar nožēlu kratīja galvu, misters Snodgrass, neviltoti saviļņots, izvilka kabatas lakatiņu, bet misters Vinkls aizgāja pie loga un skaļi šņaukājās. - Mbrīt, džentelmeņi, - teica Sems, šajā brīdī ienākdams ar kurpēm un getrām, - nost ar melankāliju, kā teica zēns, kad nomira viņa skolotāja!

Sveiki koledžā, džentelmeņi!

- Šis muļķa puisis, - misters Pikviks sacīja, uzsizdams Semam uz galvas, kad viņš bija nometies ceļos, lai aizpogātu sava kunga getras, - šis muļķa puisis licis sevi apcietināt, lai paliktu manā tuvumā.

- Ko!? - visi trīs draugi iesaucās.

- Jā, džentelmeņi, - Sems teica, - es ir... stāviet stingri, ser, būs tik laipni!... Es, džentelmeņi, ir cietumnieks, ieslodzīts, kā lēdija teica par savu vēl nedzimušo bērnu.

- Cietumnieks! - misters Vinkls iesaucās neizprotamā uztraukumā.

- Ehē, ser! - Sems atsaucās, paceldams galvu. - Kas ta nu, ser?

- Es biju cerējis, Sem, ka... nekas, nekas, - steidzīgi teica misters Vinkls.

Mistera Vinkla izturēšanās veidā bija kaut kas tik nervozs un neparasts, ka misters Pikviks, izskaidrojumu meklēdams, negribot paskatījās uz abiem pārējiem draugiem.

- Mēs nezinām, - misters Tapmens teica, skaļi atbildēdams uz šo mēmo jautājumu.

- Kopš divām dienām viņš ir ļoti satraukts un visa viņa izturēšanās ir pavisam neparasta. Mēs baidāmies, ka kaut kas ir noticis, bet viņš to noteikti noliedz.

- Nē, nē, - misters Vinkls teica, nosarkdams no mistera Pikvika skatiena, - tiešām nekas nav noticis. Es jums apgalvoju, godājamo ser, ka nekas nav noticis. Man privātās darīšanās uz īsu laiku būs jāatstāj pilsēta, un es biju cerējis, ka jūs atļausit Semam mani pavadīt.

Misters Pikviks izskatījās vēl vairāk pārsteigts.

- Es domāju, - misters Vinkls stomījās, - ka Semam nebūtu bijis iebildumu, bet, tā kā viņš ir apcietināts, tad, protams, tas nav iespējams. Man tātad jābrauc vienam.

Kad misters Vinkls izteica šos vārdus, misters Pikviks ar izbrīnu sajuta, ka Sema pirksti pie getrām nodreb, it kā viņš būtu par kaut ko pārsteigts vai uztraukts. Arī Sems paskatījās uz misteru Vinklu, kad tas beidza runāt, un, lai gan viņu skatieni sastapās tikai uz mirkli, šķita, ka viņi viens otru saprot.

- Vai jūs, Sem, kaut ko zināt par šo lietu? - misters Pikviks strauji teica.

- Nē, ser, nezinu, - misters Vellers atbildēja, sākdams pogāt ārkārtīgi uzcītīgi.

- Jūs par to esat pārliecināts, Sem? - misters Pikviks taujāja.

- Nu, ser, - misters Vellers atteica, - es ir pārliecināts par to, ka līdz šim brīdim es par šito lietu nekā nav dzirdējs. Ja man par to varbūtās ir kāda ģišana, - Sems piemetināja, skatīdamies uz misteru Vinklu, - tad es nav tiesīgs par to runāt, jo es baidās, ka tā var būt nepareiza.

- Man nav tiesību tālāk taujāt par sava drauga privātajām darīšanām, lai arī cik tuvs draugs viņš man būtu, - misters Pikviks teica pēc īsa klusuma brīža, - un pagaidām es sacīšu tikai to, ka es nekā nesaprotu. Un tagad - pietiek runāt par to.

To pasacījis, misters Pikviks sāka runāt par citām tēmām, un misters Vinkls, šķita, pamazām nomierinājās, lai gan ne tuvu vēl nebija pilnīgi mierīgs. Viņiem visiem bija tik daudz par ko runāt, ka rīta cēliens pagāja ļoti ātri, un, kad pulksten trijos misters Vellers uz mazā pusdienu galdā nolika ceptu jēra cisku un milzīgu gaļas pīrāgu ar dažādām sakņu ēdienu bļodām un uz krēsliem, guļamā dīvāna un citās iespējamās vietās salika portera krūzes, visi no tiesas ķērās pie ēšanas, neņemot vērā to, ka gaļa bija pirkta un cepta un pīrāgs pagatavots cietuma virtuvē turpat blakus.

Tam sekoja viena vai divas pudeles ļoti laba vīna, pēc kurām misters Pikviks bija aizsūtījis uz «Raga» kafejnīcu pie Doktoru Apvienības. Vienas vai divu pudeļu vietā pareizāk gan būtu runāt par vienu vai sešām pudelēm, jo tajā laikā, kad tās bija izdzertas un tāpat tēja, atskanēja zvans, atgādinot apmeklētājiem, ka laiks doties projām.

Ja no rīta misters Vinkls bija izturējies neizprotami, tad tagad, kad viņš gatavojās atvadīties no sava drauga, viņa izturēšanās, ko iespaidoja jūtas un izdzertā daļa no vienas vai sešām pudelēm, kļuva ārkārtīgi svinīga un it kā pārpasaulīga. Viņš uzkavējās, līdz misters Tapmens un misters Snodgrass izgāja, un tad drudžaini sagrāba mistera Pikvika roku, turklāt viņa seja izteica dziļu un varenu apņēmību, ko baismīgi apēnoja koncentrētas skumjas.

- Ar labu nakti, godājamo ser, - misters Vinkls teica, zobus sakodis.

- Lai dievs jūs svētī, mans dārgais draugs! - mīkstsirdīgais misters Pikviks sacīja, atbildēdams sava drauga rokas spiedienam.

- Nāciet nu! - sauca misters Tapmens no galerijas.

- Jā, jā, tūliņ, - misters Vinkls atbildēja. - Ar labu nakti!

- Ar labu nakti! - teica misters Pikviks.

Sekoja vēl viens «ar labu nakti!» un vēl viens, un pēc tam vēl pusducis, un vēl arvien misters Vinkls cieši turēja sava drauga roku un ar to pašu savādo izteiksmi lūkojās viņam sejā.

- Vai kaut kas tomēr ir noticis? - pēdīgi sacīja misters Pikviks, kad viņam no spiešanas jau sāka sāpēt roka.

- Nekas, - misters Vinkls attrauca.

- Nu, labi, tad ar labu nakti! - misters Pikviks sacīja, pūlēdamies atbrīvot savu roku.

- Mans draugs, mans labdari, mans godājamais biedri, - murmināja misters Vinkls, viņa rokā ieķēries, - netiesājiet mani bargi, netiesājiet, ja dzirdat, ka, nepārvaramu šķēršļu novests līdz galējībai, es....

- Nu, kas tad būs? - misters Tapmens teica, atkal parādīdamies pie durvīm. - Vai jūs nāksit, vai arī mēs ļausim, lai mūs ieslēdz?

- Jā, jā, esmu gatavs, - misters Vinkls atsaucās un, spēji saņēmies, metās projām.

Kamēr misters Pikviks klusā izbrīnā noskatījās viņiem pa gaiteni pakaļ, kāpņu galā parādījās Sems Vellers un brīdi kaut ko čukstēja misteram Vinklam ausī.

- Protams, varat uz mani paļauties, - šis džentlmenis skaļi teica.

- Pateikšan, ser. Jūs neaizmirsīs, ser? - Sems piebrīdēja.

- Nekādā ziņā, - misters Vinkls atbildēja.

- Novēlu jums labu izdošanos, ser, - Sems sacīja, pieskardamies savai cepurei. - Es ļoti labprāt būtu braucs līdz ar jums, ser, bet saimenieks, protams, ir pāri par visu.

- Tas dara jums daudz goda, ka jūs paliekat šeit, - misters Vinkls teica, un ar šiem vārdiem viņi nozuda kāpnēs.

- Ļoti savādi, - misters Pikviks noteica, ieiedams atpakaļ savā istabā un domīgi apsēzdamies pie galda. - Kas gan šim jauneklim varētu būt padomā?

Kādu brīdi viņš sēdēja, šo lietu pārdomādams, līdz slēdzēja Rokera balss jautāja, vai drīkstot ienākt.

- Katrā ziņā, - misters Pikviks atteica.

- Es jums, ser, atnesu mīkstāku spilvenu, - Rokers sacīja, - tā pagaidu spilvena vietā, kas jums bija pagājušo nakti.

- Pateicos, - teica misters Pikviks. - Vai nevēlaties glāzi vīna?

- Jūs esat ļoti laipns, ser, - misters Rokers atbildēja, paņemdams piedāvāto glāzi. - Uz jūsu veselību, ser!

- Pateicos, - misters Pikviks sacīja.

- Diemžēl, ser, man jums jāsaka, ka jūsu saimnieks šovakar jūtas ļoti slikti, - Rokers teica, nolikdams glāzi, un, pirms atkal uzlika cepuri, sīki aplūkoja tās oderi.

- Kā? Kanclera cietumnieks! - misters Pikviks iesaucās.

- Ilgi, ser, viņš vairs nebūs kanclera cietumnieks, - atbildēja Rokers, pagriezdams savu cepuri tā, lai varētu izlasīt cepuru taisītāja vārdu tās iekšpusē.

- Jūs liekat manām asinīm sastingt, - misters Pikviks teica. - Ko jūs ar to gribat sacīt?

- Viņam jau ilgi ir dilonis, - misters Rokers sacīja, - un šovakar viņam ir ļoti grūti elpot. Doktors jau pirms pusgada sacīja, ka viņu var glābt tikai gaisa pārmaiņa.

- Augstais dievs! - misters Pikviks iesaucās. - Tātad likums šo vīru jau sešus mēnešus lēnām nobendē?

- To nu es nezinu, ser, - Rokers atbildēja, ar abām rokām šūpodams cepuri aiz apmales. - Man šķiet, ka tādu pašu galu viņš būtu ņēmis, lai vai kur būdams. Šorīt viņu ievietoja slimnīcā; doktors saka, ka viņam, cik iespējams, jāuztur spēki, un priekšnieks aizsūtīja viņam vīnu un buljonu, un citas tādas lietas pats no savas mājas.

Priekšnieka vaina, vai zināt, tā nav, ser.

- Protams, ka ne, - steidzīgi attrauca misters Pikviks.

- Es tomēr baidos, - Rokers teica, galvu kratīdams, - ka ar viņu ir beigas. Es par to Nedijam piedāvāju divus sešpensus pret vienu, bet viņš negribēja pieņemt un pareizi darīja. Paldies, ser. Ar labu nakti, ser!

- Pagaidiet, - misters Pikviks dedzīgi sacīja. - Kur šī slimnīca atrodas?

- Tieši virs jūsu istabas, ser, - Rokers atbildēja. - Ja vēlaties aiziet, es jums parādīšu.

Misters Pikviks, ne vārda neteikdams, paķēra cepuri un tūliņ viņam sekoja.

Slēdzējs klusēdams gāja pa priekšu un, viegli paceldams durvju bultu, māja misteram Pikvikam ieiet. Tā bija liela, kaila un nemīlīga telpa ar dažām dzelzs gultām, no kurām vienā gulēja cilvēka ēna - izdilusi, bāla un baismīga, kas grūti un smagi elpoja un pie katra elpas vilciena sāpīgi ievaidējās. Pie gultas sēdēja vecs neliela auguma vīrietis kurpnieka priekšautā un, uzlicis raga brilles, skaļā balsī lasīja bībeli.

Tas bija laimīgais mantinieks.

Slimnieks pieskārās sava apmeklētāja rokai un māja tam apklust. Tas aizvēra grāmatu un nolika to uz gultas.

- Atveriet logu! - slimnieks teica.

Kurpnieks to izdarīja. Kariešu un ratu troksnis, riteņu rīboņa, vīriešu un zēnu izsaucieni - visas skaņas, ko izdod dzīvespriecīgs un darbīgs pūlis, saplūdušas dobjā murdoņā, ielauzās istabā. Pār skaļo, aizsmakušo dūkoņu laiku pa laikam uzspurdza skanīgi smiekli vai ausīs uz mirkli iesitās jautras dziesmiņas fragments, ko izkliedza kāds no nemierīgā pūļa, un tad atkal tas izdzisa balsu rūkoņā un soļu dunā - nemierīgās dzīves jūras bangās, kas bez pārtraukuma vēlās ārpus cietuma sienām. Tās ir skumīgas skaņas katram klusam klausītājam, bet jo skumīgākas tās šķiet tam, kas sēž nomodā pie nāves gultas.

- Šeit trūkst gaisa, - vājā balsī sacīja slimnieks. - Šī vieta to sagandē. Kad es pirms gadiem staigāju tur ārpusē, visapkārt bija svaigs gaiss, bet tas kļūst spiedīgs un smacējošs, tiklīdz ienāk šajos mūros. Es to nevaru elpot.

- Mēs to esam ilgu laiku elpojuši kopā, - vecais vīrs teica. - Saņemieties!

Sekoja īss klusuma brīdis, un abi apmeklētāji tuvojās gultai. Slimnieks pievilka sava vecā cietuma biedra roku sev klāt un, dedzīgi saspiedis to savās rokas, vairs neatlaida.

- Es ceru, - viņš pēc kāda laika ieelsās - tik klusu, ka klausītāji pielieca ausis cieši pie gultas, lai uztvertu pa pusei nesaprotamās skaņas, ko izdeva bālās lūpas, - es ceru, ka mans žēlīgais soģis atcerēsies smago sodu, ko esmu izcietis zemes virsū.

Divdesmit gadu, mans draugs, divdesmit gadu šajā briesmīgajā kapā! Mana sirds salūza, kad nomira mans bērns un es pat zārkā nevarēju viņu noskūpstīt. Kopš tā laika mana vientulība visā šajā troksnī un kņadā bija drausmīga. Lai dievs man piedod!

Viņš ir redzējis, ka es, vientulis, mirstu lēnā nāvē.

Viņš salika rokas un, vēl kaut ko murminādams, ko apmeklētāji nevarēja saprast, iegrima miegā - sākumā tikai miegā, jo viņi redzēja to smaidām.

Kādu brīdi viņi sačukstējās, tad slēdzējs, kas bija noliecies pār spilvenu, ātri atrāvās.

- Dieva vārds, viņš ir atlaists brīvībā!... - slēdzējs teica.

Tā bija patiesība. Bet dzīvojot viņš bija kļuvis tik līdzīgs mironim, ka tie neievēroja, kad tieši viņš nomira.

1 - Kensingtona - Dikensa laikā Londonas piepilsēta ar lielu parku, vēlāk tā iekļāvās pilsētas robežās. Parkā atrodas viena no pilīm, kurā dzīvoja karaļi līdz XVIII gadsimta vidum.

2 - Bentamas gailītis - cīņas gaiļu suga, slaveni ar savu kauslīgumu, uz ko arī norāda kurpnieks.

3 - Uzticēt glabāšanai - tas ir, uzticēt testamenta izpildītājam sadalīt mantojumu pēc testatora novēlējuma starp mantiniekiem.

4 - Caveat (sargies!) - juridisks termins, kuru kurpnieks tulko: «Nekas neiznāks.» Ar «caveat» tiesā apzīmēja mantojuma saņemšanā ieinteresēto personu iesniegumu par to, ka novēlējums nevar stāties spēkā, jo viņi var to atspēkot.

5 - Drurileinas teātris - viens no diviem galvenajiem Londonas teātriem, atklāts XVII. gadsimta otrajā pusē. Uz tā skatuves uzvestas visas klasiskās angļu lugas.

XLV NODAĻA

kurā aprakstīta aizgrābjoša mistera Semjuelā Vellera satikšanās ar ģimeni. Misters Pikviks apceļo mazo pasaulīti, kurā viņš dzīvo, un nolemj turpmāk ar to saskarties, cik maz vien iespējams

Dažas dienas pēc savas ieslodzīšanas misters Semjuels Vellers, no rīta ar vislielāko rūpību sakārtojis sava kunga istabu un pārliecinājies, ka tas ir ērti apsēdies pie savām grāmatām un papīriem, izgāja, lai iespējami patīkamāk pavadītu nākošās pāris stundas. Rīts bija jauks, un Semam ienāca prātā, ka pinte portera svaigā gaisā nākošo ceturtdaļstundu varētu saīsināt tikpat labi kā jebkura cita maza izprieca, ko viņš sev spētu atļauties.

Nācis pie šī secinājuma, viņš devās uz bufeti un, apgādājies ar alu un vēl bez tā ar aizvakardienas avīzi, aizgāja uz ķegļu laukumu, nosēdās uz kāda sola un sāka ļoti solīdi un metodiski izklaidēties.

Vispirms viņš ieņēma atspirdzinošu malku alus un tad pacēla acis pret kādu logu un platoniski pamirkšķināja kādai jaunai lēdijai, kas pie tā mizoja kartupeļus. Tad viņš atvēra avīzi un salocīja to tā, lai virspusē būtu policijas ziņas, un, tā kā to izdarīt ir sarežģīta un grūta lieta, ja pūš kaut mazākais vējiņš, tad, darbu pabeidzis, viņš ieņēma otru malku alus. Pēc tam viņš avīzē izlasīja divas rindas un uz brīdi pārtrauca lasīšanu, lai noskatītos uz diviem vīriem, kas pašreiz beidza bumbu spēles partiju, un, spēlei noslēdzoties, atzinīgi iesaucās: «Ļoti labi!» - un paskatījās visapkārt uz pārējiem skatītājiem, lai pārliecinātos, vai to uzskati sakrīt ar viņa uzskatiem. Tādēļ bija nepieciešams paskatīties arī uz logiem, un, tā kā jaunā lēdija vēl arvien bija savā vietā, vienkārša pieklājība prasīja atkal pamirkšķināt un ar klusiem žestiem uzdzert uz viņas veselību, ko Sems arī izdarīja. Tad, baismīgi saraucis pieri pret kādu mazu zēnu, kas ar atplestām acīm bija nolūkojies uz šo pēdējo izdarību, viņš pārmeta vienu kāju pār otru un, turēdams avīzi abās rokās, sāka lasīt pa īstam.

Viņš tikko bija paspējis pienācīgi koncentrēties, kad šķitās dzirdam, ka kādā attālā gaitenī sauc viņa vārdu. Un viņš nebija kļūdījies, jo tas ātri pārgāja no mutes uz muti un pēc dažām sekundēm gaiss trīcēja no kliedzieniem: «Veller!»

- Šeitan! - Sems ierēcās Stentora balsī. - Kas par lietu? Kurš pēc viņa prasa? Vai atnācs ziņnesis pateikt, ka deg viņa muiža?

- Kāds jūs meklē vestibilā, - teica kāds vīrs, kas stāvēja blakus.

- Esiet tik labs, vecais draugs, un pieskatiet šito te avīzi un krūzi! - Sems sacīja. - Es tūliņ nāks. Goda vārds, pat pie tiesas mani nevarētu izsaukt ar lielāku troksni!

Teikdams šos vārdus, Sems viegli uzsita pa galvu iepriekš minētajam jaunajam džentlmenim, kas, nezinādams, ka atrodas tik tuvu meklētajai personai, pilnā rīklē brēca: «Veller!» - tad aizsteidzās pāri pagalmam un uzskrēja pa kāpnēm vestibilā.

Pirmais, ko šeit ieraudzīja viņa acis, bija mīļotais tēvs, kas sēdēja uz kāpņu zemākā pakāpiena, turēdams cepuri rokā, un ik pēc pusminūtes ar visu spēku izkliedza: «Veller!»

- Ko tu te bļaustās? - Sems strauji noprasīja, kad vecais džentlmenis vēlreiz iekliedzās. - Tu ir tā pietvīcs, ka izskatās pēc pārpūlēta stikla pūtēja. Kas par lietu?

- Ahā! - vecais džentlmenis atbildēja. - Es jau sāka bažīties, Semmij, ka tu ir aizgājs pastaigāties pa Ridžensīparku.

- Paklau, - Sems teica, - neņirgājas nu par skopulības upuri un ceļas augšā no kāpnēm! Kamdēļ tu šite ir apsēdies? Es te nedzīvo.

- Es tev, Semmij, parādīs tādus jokus, - vecākais misters Vellers teica pieceldamies.

- Paga brīsniņu, - Sems attrauca, - tev visa mugura balta.

- Tas ir pareizi, Semmij, noberz to, - misters Vellers piebilda, kamēr dēls viņu tīrīja. - Šiten te var uzskatīt par personīgu apvainojumu, ja kāds cilvēks pastaigājas baltās drānās, vai ne, Semmij?

Tā kā misters Vellers izrādīja nepārprotamas pazīmes, ka tuvojas smiešanās lēkme, Sems pasteidzās to pārtraukt.

- Paliec tak rāms, - teica Sems, - tāds vecs ķēms vēl pasaulē nav redzēts. Ko tu te atkal ārdās?

- Semmij, manu zēn, - misters Vellers teica, slaucīdams pieri, - es baidās, ka kādu dienu no smiekliem nedabonu trieku.

- Un kāpēc ta tu tā smejas? - teica Sems. - Nu, kas tev ir ko teikt?

- Kā tu, Semivel, domā, kas ir atnācs ar mani kopā? - misters Vellers sacīja, atkāpdamies pāris soļu, sakniebdams lūpas un paceldams uzacis.

- Pells? - Sems minēja.

Misters Vellers pakratīja galvu, un viņa sarkanie vaigi piepūtās aiz smiekliem, kas centās izkļūt brīvībā.

- Varbūt vīrs ar plankumaino seju? - Sems prātoja. Misters Vellers atkal pakratīja galvu.

- Kas tad? - Sems jautāja.

- Tava pamāte, - teica misters Vellers, un laime, ka viņš to pateica, jo citādi viņa vaigi būtu neizbēgami pārplīsuši aiz pārdabiskās izplešanās.

- Tava pamāte, Semmij, - misters Vellers atkārtoja, - un vīrs ar sarkano degunu, manu zēn, un vīrs ar sarkano degunu. Ho, ho, ho!

Misteram Velleram sākās smieklu krampji, un Sems viņu uzlūkoja ar platu smaidu, kas pamazām pārņēma visu seju.

- Viņi, Semivel, ieradušies ar tevi nopietni parunāt, - teica misters Vellers, acis slaucīdams. - Nesaki, Semmij, ne vārdiņa par to nežēlīgo kreditoru!

- Kā, vai t' šie nezin, kurš tas ir? - Sems jautāja.

- It ne nieka, - tēvs atbildēja.

- Kur t' šie ir? - teica Sems, ar vaibstiem atsaukdamies katram vecā džentlmeņa smīnam.

- Ligzdiņā, - misters Vellers atbildēja. - Pamēģini vien ievilināt sarkandeguni tādā vietā, kur nav ko iedzert, - tas nav no tādiem, Semivel, tas nav no tādiem. Mums šorītās, Semmij, bij varen glauns brauciens no «Marķīza», - misters Vellers teica, kad atkal bija spējīgs daudzmaz sakarīgi runāt. - Es brauca ar veco dābolaini un mazajiem rateļiem, kas piederējši jau tavas pamātes pirmajam laulenim, tajos vēl iecēla atzveltnes krēslu ganam, un lai vells mani parau, - misters Vellers piebilda ar visdziļāko nicinājumu, - uz ceļa mūsu durvu priekšā tak bij iznestas pieslietnes, pa kurām viņam uzkāpt.

- Ko nu muldi, - Sems sacīja.

- Es nemuldu, - atbildēja viņa tēvs, - un es vēlējies, kauč tu būtu redzējs, kā viņš, augšā rāpdamies, ķērās ratu malās, it kā bītos nokrist no veselu sešu pēdu augstuma un sašķīst miljons hātomos. Pēdīgi viņš tomēr iezveļas ratos, un ta mēs brauca prom; un man gandrīz liekas, - es saku, Semivel, man gandrīz liekas, - ka viņu druscītiņ pakratīja, kad mēs griezās ap stūriem.

- Nu, vai tik tev reizēm negadījās uzskriet kādam stabam? - Sems ieminējās.

- Jānudie, - misters Vellers atbildēja, aizgrābtīgi mirkšķinādams acis, - jānudie, Semmij, kādu pārīti laikam būšu gan aizķērs: viņš visu ceļu tā i gāzās laukā no atzvelteņa.

Te vecais džentlmenis pakratīja galvu, un no viņa atskanēja dobja iekšēja rūkoņa, ko pavadīja spēcīga sejas uzpūšanās un visu vaibstu pēkšņa izplešanās - pazīmes, kas ne mazumu satrauca viņa dēlu.

- Nebīstas, Semmij, nebīstas! - vecais džentlmenis teica, kad, krampjaini spārdīdams grīdu, beidzot ar lielām mokām bija atguvis valodu. - Tas, Semmij, tik tāds kluss smiešanās veids, ko es mēģina iemācīties.

- Nu, ja tā, - Sems atteica, - tad labāk gan nemēģini. Tu pats redzēs, ka tas ir diezgan bīstams izgudrojums.

- Vai ta tev tas nepatīk, Semmij? - vecais džentlmenis jautāja.

- Ne drusciņas, - Sems atbildēja.

- Žēl gan, - teica misters Vellers, kam pār vaigiem vēl arvien tecēja asaras, - ja es to varējs iemācīties, tas man varen noderētu un dažubrīd aiztaupītu krietni daudz vārdu maiņas ar tavu pamāti; bet man bail, Semmij, ka tev taisnība, - tas pārāk velk uz triekas pusi, mazlietiņ par daudz, Semivel.

Tā sarunādamies, viņi bija nogājuši līdz ligzdiņas durvīm, kur Sems, mirkli apstājies, lai atskatītos pār plecu un viltīgi uzsmaidītu savam cienījamajam sencim, kas viņam aiz muguras vēl vienmēr irgoja, tūliņ arī gāja iekšā.

- Es ir dikti pateicīgs jums, pamāt, par šiten to apmeklējumu, - Sems teica, pieklājīgi apsveikdams lēdiju. - Gans, un kā klājas jums?

- Oh, Semjuel! - misis Vellere teica. - Tas ir drausmīgi.

- Nemaz ar ne, mammiņ, - Sems attrauca. - Vai nav tiesa, gans?

Misters Stiginss pacēla rokas un vērsa uz augšu acis, līdz bija redzami tikai baltumi vai, pareizāk sakot, dzeltenumi, bet balsī neatbildēja nekā.

- Vai t' šiten to džentelmeni moka kāda smaga kaite? - Sems ieminējās, jautājoši skatīdamies uz savu pamāti.

- Šis labais cilvēks skumst, redzot jūs šeitan, Semjuel, - misis Vellere atbildēja.

- Ak tādas tās lietiņas? - Sems attrauca. - Redzēdams, kā viņš izturas, es jau nobijās, ka tik, pēdīgoreiz ēzdams gurķi, nav aizmirss uzkaisīt piparus. Sēž nu nost, ser, par sēdēšanu nav īpaši jāmaksā, kā teica karalis, atsēdinādams no amata savus ministrus.

- Jauno cilvēk, - lielmanīgi viņu uzrunāja misters Stiginss, - baidos, ka ieslodzījums nav jūsu sirdi mīkstinājis.

- Lūgtu piedošanu, ser, - Sems atbildēja, - kā jums tur labpatikās izteikties?

- Es baidos, jauno cilvēk, ka no šī pārbaudījuma jūsu raksturs nav kļuvis maigāks, - skaļā balsī atkārtoja misters Stiginss;

- Ser, - Sems atbildēja, - jūs ir ļoti laipni, tā runādami. Es ceru, ser, ka man nav maigs raksturs. Es ir ļoti pateicīgs, ser, par jūsu labām domām.

Kad saruna bija sasniegusi šo punktu, kļuva dzirdams, ka no krēsla, kurā sēdēja vecākais misters Vellers, nāk skaņas, kas nepieklājīgā kārtā līdzinās smiekliem, un misis Vellere, steidzīgi apsvērusi visus lietas apstākļus, uzskatīja par savu svētāko pienākumu pamazām krist histērijā.

- Veller, - misis Vellere teica (vecais džentlmenis bija nosēdies stūrī), - Veller, nāc šurp!

- Ļoti pateicīgs, mana mīļā, - misters Vellers atbildēja, - bet man ir ērti diezgan tepat, kur es ir.

Misis Vellere izplūda asarās,

- Kas ta nu sagājs grīstē, mammiņ? - Sems painteresējās.

- O, Semjuel! - misis Vellere atsaucās. - Tavs tēvs mani dzen izmisumā. Vai nekas viņam nevar līdzēt?

- Vai tu dzirž ar? - Sems apvaicājās. - Lēdija grib zināt, vai tev nekas nevarot līdzēt.

- Dikti pateicīgs misis Vellerei par pieklājīgo apprasīšanos, Semmij, - vecais džentlmenis atbildēja. - Es domā, ka viens dūms man brangi līdzētu. Vai to nevar kauč kā sadabūt, Semmij?

Misis Vellere lika nobirt vēl dažām asarām, bet misters Stiginss iekunkstējās.

- Ei, tam nelaimīgajam džentelmeņam atkal sameties nelabi, - Sems teica atskatīdamies. - Kur t' jums tagad sāp, ser?

- Tai pašā vietā, jauno cilvēk, - misters Stiginss atbildēja, - tai pašā vietā.

- Kur ta tas varētu būt, ser? - Sems jautāja, izskatīdamies ļoti vientiesīgs.

- Krūtīs, jauno cilvēk, - misters Stiginss atteica, pielikdams lietussargu sev pie vestes.

Pēc šīs aizgrābjošās atbildes misis Vellere, vairs nespēdama savaldīt savas jūtas, skaļi iešņukstējās un izteica pārliecību, ka vīrs ar sarkano degunu esot svētais, bet misters Vellers seniors iedrošinājās pusbalsī izsacīt domu, ka viņš droši vien pārstāvot divas apvienotas draudzei - Svētā Sīmaņa Ārpusē un Svētā Blēža Iekšpusē.

- Es baidās, mammiņ, - Sems sacīja, - ka šitas džentelmens ar saviebto ģīmi laikam jūt slāpes, redzēdams savā priekšā tik sērīgu bildi. Vai tā nav, mammiņ?

Cienījamā lēdija jautājoši paskatījās uz misteru Stiginsu, un šis džentlmenis, neganti acis valbīdams, ar labo roku pieķēra sev pie rīkles un atdarināja rīšanas kustības, tā norādīdams, ka tiešām ir izslāpis.

- Bīstos, Semjuel, ka satraukums patiešām būs atstājis uz viņu šādu iespaidu, - skumji noteica misis Vellere.

- Kāds jums būtu parastais dzeramais, ser? - Sems apjautājās.

- Ak mans dārgais jaunais draugs, - misters Stiginss atbildēja, - visi dzērieni ir niecība!

- Pārāk patiesi, tiešām, pārāk patiesi, - misis Vellere attrauca, apspiezdama vaidu un piekrītoši pamādama ar galvu.

- Labs ir, ser, - Sems sacīja, - tas viss var būt, bet kāda ir jūsējā iecienītā niecība?

Kāda niecība jums garšo vislabāk, ser?

- Ak mans dārgais jaunais draugs, - misters Stiginss atbildēja, - es nicinu tās visas.

Ja nu kāda no tām ir mazāk nīstama nekā pārējās, - misters Stiginss turpināja, - tad tas ir dzēriens, saukts rums, - karsts, mans dārgais jaunais draugs, ar trim graudiem cukura uz glāzes.

- Žēl gan, ser, - Sems atteica, - ka taisni šito niecību šitamā iestādē neļauj pārdot.

- Ak, šo nocietināto cilvēku cietsirdība! - misters Stiginss izsaucās. - Ak šo necilvēcīgo vajātāju nolādamā nežēlība!

Pēc šiem vārdiem misters Stiginss atkal pārgrieza acis un dauzīja sev krūtis ar lietussargu, un par godu šim cienījamam džentlmenim jāsaka, ka viņa sašutums šķita pilnīgi īsts un neviltots.

Pēc tam kad misis Vellere un džentlmenis ar sarkano degunu bija ļoti asi izteikušies par šiem necilvēcīgajiem paradumiem un raidījuši dažādus dievbijīgus un svētus novēlējumus šo paradumu iestādītājiem, pēdējais izsacījās par labu pudelei portvīna, kas, uzkarsēts kopā ar mazliet ūdens, garšvielām un cukuru, esot labs vēderam un garšojot pēc niecības mazāk nekā daudzi citi maisījumi. Tāpēc deva rīkojumu to sagatavot, un, kamēr to gatavoja, sarkandegunis un misis Vellere skatījās uz vecāko un kunkstēja.

- Nu, Semmij, - šis džentlmenis teica, - es cer, ka šitas jautrais apciemojums tevi uzmundrinās. Visai dzīva un pamācīga saruna, vai ne, Semmij?

- Tu ir nelabojams, - Sems atbildēja, - un es būtu gribējs, lai tu turpmāk vairs nesacījs man šitādas nepiedienīgas piezīmes.

Kaut arī šī atbilde bija īsti vietā, taču vecākais misters Vellers tādēļ nebūt nelabojās, bet izplūda plašā smīnā, un, kad šī nepiedodamā uzvešanās lika lēdijai un misteram Stiginsam aizvērt acis un satraukti grozīties savos krēslos, viņš vēl dažos pantomīmas skatos izrādīja vēlēšanos minēto Stiginsu iekaustīt un paraustīt aiz deguna, turklāt likās, ka šī mēmā izrāde sniedz viņa dvēselei lielu atvieglinājumu. Pie tam veco džentlmeni gandrīz pieķēra, jo, kad atnesa negusu, misters Stiginss strauji sakustējās un viņa galva nonāca ciešā saskarē ar mistera Vellera sažņaugto dūri, ko tas jau vairākas minūtes slepus vicināja gaisā apmēram divas collas no gana auss.

- Ko tu tik mežonīgi grāb pēc glāzes? - Sems strauji uzsauca. - Vai t' neredz, ka iebelzi džentelmeņam?

- Es to nav darījs tīšām, Semmij, - misters Vellers teica, mazliet apmulsis par negaidīto starpgadījumu.

- Pamēģiniet, ser, ieņemt iekšķīgas zāles, - teica Sems, kad vīrs ar sarkano degunu drūmi berzēja galvu. - Ko jūs domā, ser, par šito karsto niecību?

Misters Stiginss nedeva nekādu vārdisku atbildi, bet viņa izturēšanās bija izteiksmīga. Viņš mazliet iedzēra no glāzes, ko Sems bija ielicis tam rokā, nolika lietussargu uz grīdas un vēl mazliet iedzēra, divas vai trīs reizes noglaudīdams vēderu; tad viņš vienā paņēmienā izdzēra visu un, lūpas šmakšķinādams, pasniedza glāzi, lai ielej vēl.

Arī misis Vellere nekavējās parādīt godu maisījumam. Krietnā lēdija iesāka ar apgalvojumu, ka nevarot iedzert ne lāsītes, tad iedzēra mazu lāsīti, tad lielu lāsi un tad labi daudz lāšu; un, tā kā viņas jūtas piederēja pie tām vielām, uz kurām stipri dzērieni iedarbojas jo spēcīgi, viņa nobirdināja asaru pēc katras negusa lāses un tādā garā turpināja kausēt savas jūtas, līdz pēdīgi nonāca pienācīgi jūsmīgā izmisuma bezdibenī.

Vecākais misters Vellers, vērodams šīs zīmes un parādības, daudzkārtīgi izrādīja savu netīksmi, un, kad pēc tā paša dzēriena otrās krūzes misters Stiginss sāka sērīgi nopūsties, viņš skaidri izteica savu nepatiku pret visu notikušo, izņurdēdams dažādus nesakarīgus vārdus, starp kuriem auss varēja izšķirt tikai bieži un pikti atkārtoto vārdu «blēžošanās».

- Es tev, Semivel, manu zēn, pateiks, kā tas ir, - vecais džentlmenis čukstēja savam dēlam ausī, ilgi un neatlaidīgi novērojis savu lauleni un misteru Stiginsu, - es domā, ka tavai pamātei iekšās kauč kas nav kārtībā un tam sarkansnīpim tāpat.

- Kā tu to domā? - Sems atvaicāja.

- Es domā šito, Semmij, - vecais džentlmenis atbildēja, - ka tas, ko viņi iedzer, tiem neiet labumā. Tas viss tūliņ paliek par siltu ūdeni un tek pa acīm ārā. Tici man, Semmij, tā ir iekšķīga kaite.

Šo zinātnisko teoriju misters Vellers apstiprināja ar daudzkārtēju pieres raukšanu un galvas mājieniem, ko ievēroja arī misis Vellere, un, domādama, ka ar to viņš grib izpaust ko niecinošu par viņu vai misteru Stiginsu, vai par abiem kopā, jau gatavojās justies daudz sliktāk, kad misters Stiginss, kā mācēdams uzslējies kājās, sāka teikt pamācošu uzrunu par svētību visiem klātesošajiem, bet jo sevišķi misteram Semjuelam, kam viņš aizkustinošos vārdos lika pie sirds būt nomodā par sevi šajā nekrietnības zaņķī, kurā tas iemests, atturēties no visas liekulības un sirds lepnības un visās lietās ņemt pie mēru un paraugu no viņa (Stiginsa), kādā gadījumā tas varot cerēt agrāk vai vēlāk nonākt pie patīkamā atzinuma, ka, līdzīgi viņam (Stiginsam), tas esot ļoti cienījams un nevainojams cilvēks un ka visi tā paziņas un draugi esot bezcerīgi pazuduši un izvirtuši nelieši, un šāds atzinums, viņš teica, tam katrā ziņā sagādāšot vislielāko apmierinājumu.

Tālāk viņš to mudināja par visām lietām sargāties no žūpošanas netikuma, ko viņš pielīdzināja netīrajiem cūkas paradumiem un indīgajām un kaitīgajām zālēm, par kurām saka, ka tās, mutē sakošļātas, it kā atņemot atmiņu. Tiktāl nonācis, augstcienījamais sarkandegunīgais džentlmenis kļuva dīvaini nesakarīgs vārdos un, savas daiļrunības aizrautībā šurpu turpu šūpodamies, bija laimīgs, ka paspēja pieķerties pie krēslā atzveltnes, lai saglabātu vertikālu stāvokli.

Misters Stiginss gan nelūdza savus klausītājus piesargāties no tiem viltus praviešiem un reliģijas apsmējējiem, kas, nespēdami izskaidrot tās vienkāršākās mācības un izjust tās svarīgākos principus, ir sabiedrībai bīstamāki nekā parastie noziedznieki, jo viņi iespaido vājākos un mazāk mācītos, sēdami naidu un nicināšanu pret to, kas jātur par vissvētāko, un met ēnu uz ļoti daudziem tikumīgiem un krietniem cilvēkiem, kuri pieder pie daudzām lieliskām sektām un konfesijām; bet, tā kā viņš labu laiku stāvēja, pārliecies pār krēsla atzveltni, un, vienu aci aizvēris, ar otru nemitīgi mirkšķināja, jāpieņem, ka viņš par visu to domāja, tikai paturēja to pie sevis.

Pa šīs runas laiku misis Vellere katra paragrāfa beigās šņukstēja un raudāja, bet Sems, apsēdies uz krēsla jāteniski un salicis rokas uz atzveltnes, ļoti pieklājīgi un mīlīgi aplūkoja runātāju, laiku pa laikam uzmezdams zīmīgu skatienu vecajam džentlmenim, kas runas sākumā gan bija sajūsmināts, bet apmēram pusceļā iemiga.

- Bravo, cik skaisti! - Sems teica, kad vīrs ar sarkano degunu pabeidzis uzvilka savus nonēsātos cimdus, izgrūzdams pirkstus pa caurumiem tik tālu, ka kļuva redzami pirkstu kauliņi. - Ļoti skaisti.

- Es ceru, ka tas tev, Semjuel, nāks par labu, - svinīgi noteica misis Vellere.

- Domāju gan, mammiņ, - Sems atbildēja.

- Kaut es varējusi cerēt, ka tas nāks par labu arī tavam tēvam! - misis Vellere turpināja.

- Paldiesiņ, mana mīļā, - misters Vellers seniors atteica. - Bet kā tu, mana mīļā, pate pēc tam sajūtas?

- Ņirga! - misis Vellere iesaucās.

- Aptumšots cilvēks, - augstcienītais misters Stiginss teica.

- Ja es nedabūs labāku apgaismošanu par šito te jūsējo mēnesnīcu, mans cienījamais, - vecākais misters Vellers sacīja, - tad es laikam gan būs un paliks nakts kariete, līdz kamēr mani pavisam noņems no ceļa. Nu, misis V., ja dābolainis vēl ilgi stāvēs pasta stacijas stallī, tad atpakaļceļā tas nestāvēs ne traks un var gadīties, ka atzveltnes krēsls ieveļas kādā dzīvžogā kopā ar visu ganu.

Izdzirdis par šādu varbūtību, augstcienītais misters Stiginss acīm redzamās izbailēs pievāca savu cepuri un lietussargu un ieteica nekavējoties doties ceļā, kam piekrita arī misis Vellere. Sems tos pavadīja līdz sardzes istabai un godbijīgi atvadījās.

- Adjo, Semivel! - vecais džentlmenis teica.

- Kas par «adjo»? - Sems jautāja.

- Nu - ardievu, - vecais džentlmenis paskaidroja.

- Ak uz to tu mērķē? - Sems atsaucās. - Ardievu, vecais velns!

- Semmij, - misters Vellers pačukstēja, piesardzīgi palūkodamies visapkārt, - visu manu cienību tavam saimeniekam un pasak viņam, lai sazinās ar mani, ja atrod što būšanu par labu. Mēs ar vienu mēbeļgaldnieku ir izdomājši plānu, kā dabūt viņu ārā.

Pjanīno, Semivel, - pjanīno! - misters Vellers sacīja, iebelzdams savam dēlam pa krūtīm un atkāpdamies pāris soļu atpakaļ.

- Ko tu grib sacīt? - Sems prasīja.

- Viņš var noīrēt fortepjānu, - misters Vellers atbildēja vēl noslēpumaināk, - tādu, kas nespēlē, Semmij.

- Un kas no tāda par labumu? - Sems brīnījās.

- Lai viņš atsūta pēc mana drauga mēbeļgaldnieka, un tas to paņems apukaļ, Semmij, - misters Vellers skaidroja. - Vai tagadās tu mosti?

- Nē, - Sems atbildēja.

- Tur iekšā nav nekādas ieriktes, - tēvs čukstēja. - Viņš tur ieies viegli ar visu cepuri un kurpēm, un elpot viņš varēs caur kājām, kur ir dobumi. Iepriekš jāiegādā biļete uz Ameriku. Amerikāniešu valdīšana viņu nekadās neizdos, Semmij, ja redzēs, ka šim turas nauda. Lai saimenieks paliek tur, kamēr misis Bārdla nomirst vai ar kamēr misteri Dodsons un Fogs tiek pakārti, un tas gan, Semmij, manuprāt, notiks papriekš; un tad lai viņš nāk apukaļās un raksta par amērikāniešiem grāmatu, tā viņam atmaksās visus izdevumus un vēl vairāk, ja tik viņš tiem sados, kā nākas.

Misters Vellers, steidzīgi un satraukti čukstēdams, izskaidroja savas sazvērestības būtību un tad, it kā bīdamies, ka katrs lieks vārds varētu vājināt šī satricinošā paziņojuma iespaidu, atsveicinājās pēc kučieru paraduma un pazuda.

Sems tikko bija atguvis savu parasto dvēseles mieru, ko šī viņa cienījamā radinieka slepenā vēsts bija stipri iztraucējusi, kad pie viņa pienāca misters Pikviks.

- Sem, - šis džentlmenis ierunājās.

- Ser? - misters Vellers atsaucās.

- Es gatavojos pastaigāties pa cietumu un vēlos, lai jūs mani pavadītu. Redzu, Sem, ka šurp nāk kāds mums pazīstams cietumnieks, - misters Pikviks smaidīdams piemetināja.

- Kurš ta, ser? - misters Vellers taujāja. - Džentelmens ar mataino galvu vai tas interesantīgais ieslodzītais ar garām zeķēm?

- Ne viens, ne otrs, - misters Pikviks atbildēja. - Tas, Sem, ir viens no jūsu vecākajiem draugiem.

- No manējiem, ser! - misters Vellers izsaucās.

- Uzdrošinos teikt, ka jūs, Sem, šo džentlmeni ļoti labi atceraties, - misters Pikviks atbildēja, - vai arī jūs atminat savus vecos paziņas sliktāk, nekā es domāju. Klusāk!

Ne vārda, Sem, ne skaņas! Te viņš ir.

Misteram Pikvikam runājot, pienāca Džingls. Viņš izskatījās mazāk nožēlojams nekā iepriekš, jo bija ģērbies apnēsātā uzvalkā, ko ar mistera Pikvika palīdzību bija atguvis no augļotāja. Viņam bija arī tīra veļa, un viņš bija apgriezis matus. Tomēr Džingls bija ļoti bāls un izdilis, un, kad viņš, balstīdamies uz spieķa, lēni vilkās tuvāk, bija skaidri redzams, ka viņš ir smagi cietis no slimības un trūkuma un vēl arvien ir ļoti nespēcīgs. Kad misters Pikviks viņu sveicināja, viņš noņēma cepuri un šķita ļoti nokaunējies un apjucis, ieraugot Semu Velleru.

Viņam uz pēdām sekoja misters Džobs Troters, kura grēku sarakstā tomēr neatradās uzticības un pieķērības trūkums biedram. Viņš vēl arvien bija noplīsis un netīrs, bet viņa seja vairs nebija gluži tik kārna kā pirms dažām dienām, kad viņš pirmo reizi satika misteru Pikviku. Noņemdams cepuri mūsu labsirdīgā vecā drauga priekšā, viņš nomurmināja dažus nesakarīgus pateicības vārdus un nodudināja kaut ko tādu, ka viņš esot izglābts no bada nāves.

- Labi, labi, - misters Pikviks teica, nepacietīgi viņu pārtraukdams, - nāciet kopā ar Semu mums aiz muguras! Es gribu parunāt ar jums, mister Džingl. Vai jūs varat paiet bez viņa palīdzības?

- Protams, ser - viss kārtībā - ne pārāk ātri - kājas grīļojas - jocīga galva - iet apkārt un apkārt - jūtos kā zemestrīcē - ļoti.

- Ķerieties man pie elkoņa, - misters Pikviks uzaicināja.

- Nē, nē, - Džingls attrauca, - tas nu patiešām neiet - nekādā ziņā.

- Blēņas, - misters Pikviks sacīja. - Atbalstieties pret mani, ser, es jūs lūdzu.

Redzot, ka viņš ir apmulsis un uztraukts un nezina, ko darīt, misters Pikviks darīja lietai ātru galu, paņemdams slimo aktieri zem rokas, un bez liekām runām viņu aizveda.

Pa visu šo laiku mistera Vellera sejā atspoguļojās tik aizrautīga un pārvarīga izbrīna, kādu vien var iedomāties. Dziļā klusumā virzījis acis no Džoba uz Džinglu un no Džingla uz Džobu, viņš tikai izdvesa vārdus: «Nu, lai ta vells mani parau!» - ko atkārtoja vismaz reižu divdesmit. Pēc šīs piepūles viņš likās pilnīgi zaudējis valodu un atkal mēmā izbrīnā un neizpratnē skatījās te uz vienu, te uz otru.

- Nu, Sem, - misters Pikviks sacīja atskatīdamies.

- Nāku, ser, - misters Vellers atsaucās, mehāniski sekodams savam kungam un vēl arvien nenolaizdams acis no mistera Džoba Trotera, kas klusēdams gāja viņam blakus.

Džobs savas acis kādu laiku nepacēla no zemes. Sems, nespēdams atraut savējās no Džoba sejas, uzgrūdās garāmgājējiem, klupa pār maziem bērniem un aizķērās aiz pakāpieniem un margām, šķietami visu to nemaz nemanīdams, līdz Džobs, zaglīgi paceldams acis, teica:

- Kā jums klājas, mister Veller?

- Tas ir viņš! - Sems izsaucās un, nešaubīgi pārliecinājies par Džoba personību, iesita sev pa gurnu un deva vaļu savām jūtām, gari un griezīgi iesvilpdamies.

- Mani apstākļi, ser, ir pārmainījušies, - Džobs sacīja.

- Tā domāt! - misters Vellers atsaucās, ar neslēptu izbrīnu aplūkodams sava sarunas biedra skrandas. - Šķietas, ka pārmaiņa ir uz slikto pusi, mister Troter, kā teica džentelmens, kad par savu labo puskronu dabūja divus viltotus šiliņus un sešus pensus sīknaudā.

- Tas tiešām tiesa, - Džobs atbildēja, galvu pakratīdams. - Šoreiz krāpšanas nav, mister Veller. Asaras, - Džobs turpināja, un viņa skatienā uz mirkli pavīdēja šķelmība, - asaras nav vienīgās liecinieces nelaimei, turklāt arī ne labākās.

- Tā ir, - Sems izteiksmīgi atbildēja.

- Tās, mister Veller, var izsaukt pēc vajadzības, - Džobs teica.

- Es zin, ka var, - Sems atteica. - Dažiem cilvēkiem tās vienādiņ ir gatavībā, un viņi var izvilkt tapu, kad tik vēlas.

- Jā, - Džobs atbildēja, - bet šo te, mister Veller, nevar tik viegli atdarināt, un to iegūt ir daudz sāpīgāk.

To sacīdams, viņš norādīja uz saviem bālajiem, iekritušajiem vaigiem un, uzlocīdams piedurkni, atsedza roku, kuras kaulus, likās, varētu pārlauzt ar vienu pieskārienu - tik tievi un trausli tie izskatījās zem plānā miesas apsega.

- Ko t' jūs ar sevi ir darījs? - Sems atraudamies jautāja.

- Neko, - Džobs atbildēja.

- Neko! - Sems atkārtoja.

- Es jau vairākas nedēļas nekā nedaru un gandrīz nekā arī neēdu un nedzeru, - Džobs paskaidroja.

Sems saprotoši paskatījās uz mistera Trotera izdilušo seju un nožēlojamo apģērbu un tad, satvēris viņu pie rokas, rāva sev līdz.

- Kurp jūs ejat, mister Veller? - Džobs teica, veltīgi pūlēdamies izrauties no sava vecā ienaidnieka spēcīgā tvēriena.

- Nāk tik, - Sems atteica, - nāk tik!

Viņš nedeva tālākus paskaidrojumus, līdz viņi sasniedza bufeti, un tur viņš pasauca krūzi portera, ko tūliņ arī atnesa.

- Nu, - Sems sacīja, - izdzeriet līdz pēdīgai lāsītei un tad apgriež krūzi otrādi, lai es redzu, ka jūs ir ieņems zāles.

- Bet mīļo mister Veller, - Džobs pretojās.

- Cauri! - pavēloši teica Sems.

Tā pamudināts, misters Troters pacēla krūzi pie lūpām un lēni, gandrīz nemanāmi vērsa tās dibenu augšup. Vienreiz un tikai vienreiz viņš apstājās, lai dziļi ievilktu elpu, tomēr nepacēla seju no trauka, ko pēc dažiem mirkļiem turēja izstieptā rokā ar dibenu gaisā. Uz grīdas neizlija nekas, tikai no malas lēni atdalījās nedaudz putu un nokrita zemē.

- Labi darīts, - Sems atzina. - Kā jūs pēc tā jūtas?

- Labāk, ser. Man šķiet, ka labāk, - Džobs atbildēja.

- Protama lieta, ka labāk, - iespaidīgi teica Sems. - Tas ir tas pats, kas ielaist balonā gāzi. Es ar nebruņotām acīm redzu, ka jūs pēc šitā operācijona paliek resnāks.

Ko jūs teiktu vēl par vienu tādu pašu?

- Labāk ne, ser, ļoti pateicos, - Džobs attrauca, - labāk ne.

- Labs ir, bet ko jūs teiktu par kaut ko ēdamu? - Sems apjautājās.

- Pateicoties jūsu cienījamam saimniekam, ser, - misters Troters atsacīja, - ceturksni pirms trijiem mēs ēdām pusi jēra ciskas ar ceptiem kartupeļiem apakšā.

- Ko! Vai t' viņš par jums gādā? - ar uzsvaru jautāja Sems.

- Jā, ser, - Džobs atbildēja. - Vēl vairāk, mister Veller: mans kungs bija ļoti slims, un viņš mums sadabūja istabu - līdz tam mēs dzīvojām suņu būdā - un samaksāja par to, ser; un viņš nāk mūs apmeklēt katru nakti, kad neviens to nezina. Mister Veller, - teica Džobs, kura acīs šoreiz bija īstas asaras, - šim džentlmenim es varētu kalpot, līdz nokristu miris pie viņa kājām.

- Man jums, diemžēl, kauč kas sakāms, mans draugs, - Sems aizrādīja, - šitā lieta neies cauri.

Džobs Troters izskatījās izbrīnījies.

- Es jums teiks, jauno cilvēk, tas neies cauri, - stingri atkārtoja Sems. - Viņam nekalpos neviens cits kā es. Un, reiz nu mēs ir tiktāl, es jums pateiks vēl vienu noslēpumu, - Sems turpināja, maksādams par alu. - Liek aiz auss - es nekad nav redzējs bildēs eņģeli ar īsām biksēm un getrām - arī brillēs ne, cik es atceras, ne ar dzirdējs vai lasījs stāstu grāmatās par tādu, tak var jau būt, ka tādi ir, bet liek vērā manus vārdus, Džob Troter, viņš tik un tā ir īsts tīrasiņu eņģelis, un es grib redzēt to vīru, kas uzdrīkstēsies teikt, ka pazīst kādu vēl labāku.

Pēc šī izaicinājuma misters Vellers iebāza naudas atlikumu sānu kabatā un, sacīto pa ceļam ar daudziem galvas mājieniem un žestiem apstiprinādams, devās meklēt to, par kuru runāja.

Viņi atrada misteru Pikviku un Džinglu ļoti nopietni sarunājamies un neveltījam ne skatiena cilvēku grupām, kas bija sapulcējušās bumbu spēles laukumā; turklāt tās bija ļoti raibas grupas un uz tām bija vērts paskatīties, kaut vai aiz tukšas ziņkārības.

- Labi, - misters Pikviks teica, kad Sems un viņa biedrs pienāca tuvāk, - pagaidiet, kamēr jūsu veselība uzlabojas, un pa to laiku pārdomājiet par to. Pasakiet man savu lēmumu, kad jūtaties spējīgs, un, kad es to būšu pārdomājis, mēs par šo lietu parunāsim. Tagad ejiet uz savu istabu. Jūs esat noguris un vēl ne tik spēcīgs, lai ilgi uzturētos ārā.

Misters Alfrēds Džingls - bez jebkādas dzirksts no sava kādreizējā dzīvīguma, pat bez tās izmisuma jautrības, ko viņš centās izrādīt tad, kad misters Pikviks viņu atrada galējā postā, - ne vārda neteikdams, zemu paklanījās un, ar mājienu norādīdams Džobam, lai tas tūliņ neseko, lēni aizvilkās.

- Interesants skats, vai ne, Sem? - misters Pikviks teica, labsirdīgi palūkodamies visapkārt.

- Ļoti intresantīgs, ser, - Sems atbildēja. - Brīnumi nekad nebeidzas, - viņš pie sevis piemetināja. - Man domāt, es nemaldās, ja teiks, ka šitas Džingls pašlaik pumpē ūdeni!

To Flītas pagalmu, kurā stāvēja misters Pikviks un kurš bija pietiekami liels, lai noderētu par labu bumbu spēles laukumu, no vienas puses ieslēdza siena, bet no otras - tā cietuma daļa, kas skatījās (vai, pareizāk sakot, būtu skatījusies, ja priekšā nebūtu siena) uz svētā Pāvila katedrāles pusi. Visdažādākās apātiskās un laiskās pozās šeit sēdēja vai slamstījās apkārt liels skaits parādnieku, kuru lielākā daļa cietumā gaidīja, kad viņiem pienāks laiks stāties Maksātnespējīgo tiesas priekšā, kamēr citi jau bija notiesāti un centās «nosist» savu ieslodzījuma laiku, cik nu labi prata. Vieni bija noplīsuši, citi labi ģērbušies, daudzi netīri, daži tīri, bet visi viņi blandījās, slaistījās un vazājās apkārt tikpat apātiski un bezmērķīgi kā zvēri menažērijā.

Pa logiem, kas pacēlās pār šo pagalmu, bija izkārušies krietns skaits cilvēku; daži trokšņaini sarunājās ar paziņām apakšā, citi spēlēja bumbu ar dažiem pārgalvīgiem metējiem pagalmā, un vēl citi skatījās uz bumbas spēlētājiem vai vēroja zēnus, kas izkliedza rezultātus. Garām staigāja netīras sievietes nomītās kurpēs, iedamas uz virtuvi vienā pagalma stūrī un nākdamas no tās; otrā stūrī brēca, kāvās un rotaļājās bērni; ķegļu klaudzēšana un spēlētāju izsaucieni nepārtraukti jaucās ar simtējādām citādām skaņām, un visur valdīja troksnis un kņada, - izņemot mazo, nožēlojamo šķūnīti dažus jardus attālāk, kur kluss un baigs gulēja iepriekšējā naktī mirušā kanclera cietumnieka ķermenis, gaidot uz izmeklēšanas komēdiju. Ķermenis! Tas ir juridiskais apzīmējums nemitīgi kustīgajam rūpju un bažu, mīlestības, cerību un bēdu kopojumam, kas veido dzīvu cilvēku. Likums jau bija paņēmis viņa ķermeni, un te nu tas gulēja, ietērpts līķa drānās, - baigs liecinieks par likuma maigo žēlsirdību.

- Vai nevēlaties, ser, apskatīt svilpotavu? - Džobs Troters apjautājās.

- Ko jūs ar to gribat sacīt? - savukārt jautāja misters Pikviks.

- Nu svilpošanas bodīti, ser, - misters Vellers iejaucās.

- Kas tas ir, Sem? Putnu pārdotava? - misters Pikviks taujāja.

- Pasarg, dievs, nē, ser, - Džobs atbildēja. - Svilpotava, ser, ir vieta, kur pārdod stiprus dzērienus.

Un misters Džobs Troters īsumā paskaidroja, ka, piedraudot ar smagu sodu, aizliegts ienest parādnieku cietumā reibinošus dzērienus, bet, tā kā tur ieslodzītie - lēdijas un džentlmeņi - šīs preces augstu vērtē, daži manīgi slēdzēji, mantkārīgu apsvērumu pamudināti, izturas iecietīgi pret to, ka divi vai trīs cietumnieki pelnās, tirgodamies ar iecienīto preci - džinu.

- Pamazām, ser, šāda kārtība ir ievesta visos parādnieku cietumos, - misters Troters paskaidroja.

- Un tai vēl ir liela priekšrocība, - Sems papildināja, - slēdzēji varen cenšas noķert visus, kas ar šo nelietību grib nodarboties, bet viņiem nemaksā; un, kad tas nokļūst avīzēs, viņus uzslavē par modrību; tā tas griež uz divi pusēm - atbaida citus no tirdzniecības un vairo viņu pašu labo slavu.

- Pilnīgi pareizi, mister Veller, - Džobs piezīmēja.

- Nu labi, bet vai tad šīs istabas nekad nepārmeklē, lai pārliecinātos, ka tur nav paslēpti reibinoši dzērieni? - misters, Pikviks ieminējās.

- Skaidrs, ser, ka pārmeklē, - Sems atbildēja, - bet slēdzēji to zin jau iepriekš un palaiž ziņu svilpotājiem, un tad, meklēt aizgājši, jūs var pasvilpot.

Šajā brīdī Džobs pieklauvēja pie kādām durvīm, kuras atvēra kāds džentlmenis ar nesukātu galvu un, kad viņi bija ienākuši, tās aizbultēja un pasmīnēja. Arī Džobs pasmīnēja un tāpat Sems, un misters Pikviks, domādams, ka to varbūt no viņa sagaida, smaidīja nepārtraukti līdz pat apmeklējuma beigām.

Džentlmenis ar nesukāto galvu likās ļoti apmierināts ar šādu klusu darīšanu kārtošanu un, izvilcis no pagultes plakanu māla pudeli, kurā varēja ietilpt apmēram divas kvartas, piepildīja trīs glāzes ar džinu, ar ko Džobs Troters un Sems tika galā kā īsti meistari.

- Vēl? - svilpojošais džentlmenis apjautājās.

- Pietiek, - Džobs Troters atbildēja.

Misters Pikviks samaksāja; durvis atbultēja, un viņi izgāja ārā, turklāt nesukātais džentlmenis draudzīgi pamāja misteram Rokeram, kam tobrīd gadījās iet garām.

Pēc tam misters Pikviks apstaigāja visas galerijas, uzkāpa augšā un nokāpa atkal leja pa visām kāpnēm un vēlreiz apgāja ap visu pagalmu. Lielākā daļa cietuma iedzīvotāju, kā likās, sastāvēja no Maivina, Smengla, mācītāja, miesnieka un blēža, kas atkārtojās atkal, atkal un atkal. Visos kaktos, kā labākajā, tā sliktākajā, bija tās pašas galvenās iezīmes - tā pati netīrība, tā pati kņada un troksnis. Likās, ka visā cietumā valda nemiers un uztraukums, un cilvēki drūzmējās un mētājās šurpu turpu kā ēnas smagā murgā.

- Es esmu redzējis diezgan, - misters Pikviks teica, atkrizdams krēslā savā mazajā istabiņā. - No šiem skatiem man sāp galva un sirds tāpat. No šī brīža es būšu cietumnieks pats savā istabā.

Un misters Pikviks stingri turējās pie šī lēmuma. Trīs garus mēnešus viņš palika visu dienu ieslēdzies un svaigu gaisu ieelpot izgāja tikai pazagšus naktī, kad lielākā daļa viņa cietuma biedru gulēja vai dzīroja savās istabās. Viņa veselība, acīm redzot, sāka ciest no tik stingra ieslodzījuma, bet ne bieži atkārtotie Perkera un draugu lūgumi, ne arī vēl biežāk atkārtotie mistera Semjuela Vellera brīdinājumi un aizrādījumi nevarēja viņu piespiest izmainīt savu nelokāmo lēmumu.

XLVI NODAĻA

kas apraksta misteru Dodsona un Foga sadomātu un paveiktu aizkustinošu un smalkjūtīgu rīcību, kurai netrūkst arī humora

Tas bija jūlija mēneša beidzamajā nedēļā, kad pa Gosvelstrītu varēja redzēt ātri braucam kādu īres kabrioletu, kura numurs mums nav zināms; tajā bija iespiedušies trīs braucēji, ja neskaita kučieri, kas, protams, sēdēja pats uz sava sēdeklīša sānos; virs kabrioleta pārvalka plīvoja divas šalles, kas, acīm redzot, piederēja abām mazajām ķildīga izskata lēdijām zem pārsega, starp kurām, iespriests ļoti šaurā telpā, bija iestūkāts neveikla un pazemīga izskata džentlmenis, ko viena no iepriekš minētajām ķildīgajām lēdijām asi pārtrauca ikreiz, kad vien viņš uzdrošinājās izteikt kādu vārdu.

Beidzot abas ķildīgās lēdijas un neveiklais džentlmenis sāka dot kučierim pretrunīgus norādījumus, kuriem tomēr bija viens mērķis, proti, ka viņam esot jāaptur pie misis Bārdlas durvīm, taču neveiklais džentlmenis pilnīgā pretrunā ar ķildīgajām lēdijām un par spīti tām apgalvoja, ka tās esot zaļas durvis un nevis dzeltenas.

- Kučier, apturiet pie mājas ar zaļajām durvīm! - neveiklais džentlmenis teica.

- Ak tu stūrgalvīgais radījums! - izsaucās viena no ķildīgajām lēdijām. - Kučier, brauciet līdz mājai ar dzeltenajām durvīm!

Kučieris, kas, gribēdams spēji apturēt pie mājas ar zaļajām durvīm, bija pievilcis grožus tik cieši, ka gandrīz ierāva zirgu atmuguriski kabrioletā, nolaida lopiņa priekškājas atpakaļ pie zemes un pagaidīja.

- Nu, kur ta man jāpietur? - kučieris apjautājās. - Nokārtojiet to paši savā starpā!

Es tik prasu - kur!

Strīds atjaunojās ar vēl lielāku sparu, un, tā kā zirgu traucēja muša, kas sēdās tam uz deguna, kučieris humāni izmantoja savu brīvo brīdi un, vadoties no savstarpējā kairinājuma principa, iegāza tam pa galvu.

- Izšķir balsu vairākums, - beidzot teica viena no ķildīgajām lēdijām. - Kučier, māja ar dzeltenajām durvīm!

Bet, kad kabriolets lieliskā stilā bija piedrāzies pie mājas ar dzeltenajām durvīm, «saceļot», kā triumfēdama teica viena no ķildīgajām lēdijām, «vēl lielāku troksni, nekā kad mēs būtu piebraukuši personīgā karietē», un kad kučieris bija nokāpis, lai palīdzētu izkāpt lēdijām, māsters Tomass Bārdls izbāza savu mazo, apaļo galveli pa kādas mājas logu, kurai durvis bija sarkanas un kura atradās dažus numurus tālāk.

- Cik nepatīkami! - teica pēdīgi minētā ķildīgā lēdija, uzmezdama iznīcinošu skatienu neveiklajam džentlmenim.

- Mana dārgā, tā nav mana vaina, - šis džentlmenis atsaucās.

- Nerunā ar mani, tu nejaukais! - lēdija atcirta. - Kučier, māja ar sarkanajām durvīm! Oh, ja kādreiz kādu sievieti ir mocījis tāds rupjš radījums, kas priecājas un lepojas par katru gadījumu, kad var apkaunot savu sievu svešinieku priekšā, tad es esmu šī sieviete!

- Jums vajadzētu kaunēties, Redl, - teica otra mazā sieviete, kas nebija neviena cita kā misis Klapinsa.

- Ko tad es esmu izdarījis? - misters Redls apjautājās.

- Nerunā ar mani, tu zvērs, vai arī es aizmirsīšu, ka esmu tikai sieviete, un sitīšu tev! - misis Redla attrauca.

Kamēr turpinājās šī saruna, kučieris kauna pilnā kārtā aizveda zirgu aiz iemauktiem pie mājas ar sarkanajām durvīm, kuras māsters Bārdls bija jau atvēris.

Lūk, cik necienīgā un pazemojošā veidā reizēm jāierodas viesos pie drauga! Zirgs nepieauļo ugunīgi pie mājas, kučieris nenolec no bukas, skaļi nepieklauvē pie durvīm un ar brīkšķi nenorauj pārvalku pašā pēdējā brīdī, lai lēdijām nebūtu jāsēž vējā, un pēc tam nepasniedz šalles, it kā būtu personīgais kučieris! Viss efekts bija zudis - tas bija prastāk nekā atnākt kājām.

- Nu, Tommij, - misis Klapinsa teica, - kā klājas tavai nabaga mīļajai māmiņai?

- O, viņai klājas ļoti labi, - māsters Bārdls atbildēja. - Viņa ir priekšistabā - jau pilnīgi gatava. Es ar esmu gatavs, es ar.

Un māsters Bārdls sabāza rokas kabatās un sāka lēkāt gan zemē no durvju apakšējā pakāpiena, gan atkal uz tā virsū.

- Vai vēl kāds nāks, Tommij? - misis Klapinsa teica, sakārtodama savu pelerīnu.

- Misis Sendersa nāks, viņa nāks, - Tommijs atbildēja. - Es ar iešu, es ar.

- Sasodīts puika, - mazā misis Klapinsa noteica. - Viņš domā tikai pats par sevi.

Paklau, Tommij, mīlulīt!

- Kas ir? - māsters Bārdls vaicāja.

- Kas vēl nāks, mīļais? - glaimīgi taujāja misis Klapinsa.

- O! Misis Rodžersa nāks, - māsters Bārdls atbildēja un plaši iepleta acis, šo ziņojumu nododams.

- Ko! Lēdija, kas noīrējusi dzīvokli! - misis Klapinsa iesaucās.

Māsters Bārdls sabāza rokas vēl dziļāk kabatās un pamāja ar galvu tieši trīsdesmit piecas reizes, likdams saprast, ka tā tiešām esot lēdija īrniece un neviena cita.

- Ak dievs! - misis Klapinsa teica. - Tās būs īstas viesības.

- Ā, bet ja jūs vēl zinātu, kas ir nolikts bufetē! - māsters Bārdls atbildēja.

- Kas tad tur ir, Tommij? - pielabinādamās taujāja misis Klapinsa. - Man taču tu pateiksi, Tommij, es zinu.

- Nē, neteikšu, - māsters Bārdls atbildēja, galvu kratīdams un atkal uzlēkdams uz pakāpiena.

- Sasodīts puika, - misis Klapinsa nomurmināja. - Tas ir gan spītīgs negantelis!

Paklau, Tommij, nu pasaki savai mīļajai Klapijai!

- Māte teica, ka es nedrīkstot, - māsters Bārdls atbildēja. - Es ar no tā dabūšu, es ar.

Šādu izredžu iedvesmots, pārgudrais zēns ar jaunu sparu sāka atdarināt minamās dzirnas.

Nupat aprakstītā nevainīgā bērna nopratināšana notika pa to laiku, kamēr misters un misis Redli ar kučieri nokārtoja domstarpību par braukšanas maksu; tā beidzās par labu kučierim, un misis Redla pienāca grīļodamās.

- Ak Mērija Enna! Kas noticis? - misis Klapinsa izsaucās.

- Es visa drebu, Betsij, - misis Redla atbildēja. - Redls jau nav vīrietis, viņš visu uzveļ man.

Diezin vai bija godīgi tā runāt par nelaimīgo misteru Redlu, jo strīda sākumā krietnā laulene bija viņu pagrūdusi sāņus un valdonīgi pavēlējusi turēt muti. Viņam tomēr nebija iespējas aizstāvēties, jo misis Redla nepārprotami gatavojās ģībt. Kad tas pa viesistabas logu bija pamanīts, misis Bārdla, misis Sendersa, īrniece un īrnieces kalponīte steidzīgi metās ārā un ieveda viņu mājā, runādamas visas reizē un dažādos veidos izteikdamas nožēlu un līdzjūtību, it kā viņa būtu vislielākā cietēja zemes virsū.

Viņu ieveda priekšistabā un novietoja uz dīvāna, bet lēdija no otrā stāva, uzskrējusi savā otrajā stāvā, atgriezās ar ožamā spirta pudeli un, cieši apkampusi misis Redlas kaklu, ar īsti sievišķīgu laipnību un žēlsirdību turēja to pie viņas deguna, līdz šī lēdija pēc ilgas raustīšanās un cīniņa jutās spiesta paziņot, ka jūtoties daudz labāk.

- Ak, nabadzīte! - misis Rodžersa teica. - Es pārāk labi saprotu, kā viņa jūtas.

- Ak, nabadzīte! Es tāpat, - teica misis Sendersa, un tad visas lēdijas korī novaidējās un teica, ka viņas saprotot, ko tas nozīmējot, un nožēlojot viņu no visas sirds; pat īrnieces mazā kalponīte, trīspadsmit gadus veca un trīs pēdas gara, pusbalsī nomurdēja savu līdzjūtību.

- Bet kas gan noticis? - misis Bārdla ieminējās.

- Jā, kundze, kas tad jūs tā satrieca? - misis Rodžersa jautāja.

- Mani pārāk uztrauca, - pārmetoši atbildēja misis Redla.

Visas lēdijas sašutumā paskatījās uz misteru Redlu.

- Nu, lieta tāda, - šis nelaimīgais džentlmenis teica, panākdams uz priekšu. - Kad mēs apstājāmies pie šīm durvīm, sākās strīds ar kabrioleta kuč...

Izdzirdusi šo vārdu, viņa sieva izgrūda skaļu brēcienu, kas visus tālākos paskaidrojumus vairs neļāva sadzirdēt.

- Labāk atstājiet mūs, Redl, un ļaujiet mums viņu nomierināt, - teica misis Klapinsa. - Kamēr jūs būsit šeit, viņai labāk nekļūs.

Visas lēdijas šīm domām piekrita, tāpēc misteru Redlu izgrūda no istabas un palūdza paelpot svaigu gaisu dibenpagalmā, ko viņš arī darīja apmēram ceturtdaļstundu, līdz misis Bārdla ar svinīgu seju viņam paziņoja, ka tagad šis varot ienākt, bet šim esot jāizturas ļoti uzmanīgi pret savu sievu. Viņa zinot, ka šis neesot gribējis būt nelaipns, bet Merija Enna nebūt neesot stipra sieviete, un, ja šis neuzmanīšoties, tad varot to pazaudēt gluži negaidot, un par to šim vēlāk būšot briesmīgas atmiņas un tā tālāk. Visu to misters Redls noklausījās ļoti padevīgi un atgriezās viesistabā lēns kā jēriņš.

- Ak vai, misis Rodžersa, - misis Bārdla teica, - jūs taču vēl neesat iepazīstināta.

Misters Redls, kundze. Misis Klapinsa, kundze. Misis Redla, kundze.

- Tā ir misis Klapinsas māsa, - misis Sendersa piemetināja.

- O, tiešām, - ar cieņu teica misis Rodžersa, jo viņa taču bija īrniece un viņas kalpone šovakar apkalpoja, tāpēc viņa ar pilnu tiesību varēja justies vairāk cienīga nekā draudzīga. - O, tiešām.

Misis Redla saldi pasmaidīja, misters Redls paklanījās, un misis Klapinsa teica, - šī tiešām esot «ļoti laimīga, ka varot iepazīties ar lēdiju, par ko dzirdējusi tik daudz laba kā par misis Rodžersu». Pēdīgi minētā lēdija šo komplimentu uzņēma ar cieņas pilnu labvēlību.

- Nu, mister Redl, - misis Bārdla teica, - jūs droši vien jūtaties ļoti pagodināts par to, ka jūs un Tommijs būsit vienīgie džentlmeņi, kas pavadīs tik daudz lēdiju līdz pat «Spāniešiem» Hemstedā. Vai jums, misis Rodžersa, tā neliekas?

- Protams, kundze, - misis Rodžersa atbildēja, un pēc tam pārējās lēdijas atsaucās:

- O, protams!

- Skaidrs, kundze, ka jūtos pagodināts, - misters Redls apgalvoja, rokas, berzēdams un izrādīdams tikko manāmas tieksmes kļūt mundrākam. - Taisnību sakot, es teicu jau tad, kad mēs braucām kabri...

Izdzirdusi šo vārdu, kas modināja tik daudz sāpīgu atmiņu, misis Redla atkal pielika kabatas lakatiņu pie acīm un apspiesti iekliedzās. Misis Bārdla sarauca pieri pret misteru Redlu, likdama saprast, lai viņš labāk nesaka ne vārda, un cienīgi lūdza misis Rodžersas kalponi «pasniegt vīnu».

Pēc šī signāla parādījās bufetē paslēptie dārgumi; tur bija daži šķīvji ar apelsīniem un cepumiem un pudele veca, ilggadēja portvīna - par šiliņu un deviņiem pensiem - līdz ar pudeli slavenā Austrumindijas šerija par četrpadsmit pensiem. Tas viss tika pasniegts par godu īrniecei un sagādāja bezgalīgu apmierinājumu visiem. Pēc tam kad misis Klapinsai lielas izbailes bija sacēlis Tommija mēģinājums pastāstīt, kā viņš noklaušināts par bufetes saturu (ko laimīgā kārtā jau dīglī nomāca tas apstāklis, ka viņš ielēja pusglāzes vecā portvīna nerīklē un tādā kārtā uz dažām sekundēm atradās dzīvības briesmās), viesi devās meklēt Hemstedas karieti. Drīz vien to atrada, un pēc pāris stundām viņi visi sveiki un veseli ieradās «Spāniešu Tējas Dārzos», kur neveiksmīgā mistera Redla pats pirmais darbs gandrīz izraisīja jaunu lēkmi viņa krietnajai laulenei. Viņš izdarīja ne vairāk, ne mazāk kā tikai pasūtīja tēju septiņiem, kur taču (kā visas lēdijas vienā balsī izsacījās) nekas nebūtu bijis vieglāk kā dot Tommijam dzert no jebkuras tases vai kaut no visām tasēm, kad apkalpotājs neskatās.

Tā būtu viena porcija ietaupīta, un tēja tāpēc nebūtu sliktāka!

Taču nu vairs nekā nevarēja līdzēt, un paplāte parādījās ar septiņām tasēm un apakštasēm līdz ar attiecīgu daudzumu sviestmaižu. Misis Bārdlu vienbalsīgi ievēlēja par priekšsēdētāju, misis Rodžersu nosēdināja viņai pa labo roku un misis Redlu pa kreiso, un mielasts sākās ļoti jautri.

- Cik patīkami gan ir laukos! - misis Rodžersa nopūtās. - Es gandrīz vēlētos te dzīvot vienmēr.

- O, kundze, tas jums nepatiktu, - misis Bārdla atbildēja diezgan steidzīgi, jo īres naudas dēļ nebija ieteicams šādas tieksmes atbalstīt. - Tas jums, kundze, nepatiktu.

- O, man šķiet, ka jūs esat pārāk dzīvespriecīga un jums ir pārāk liela piekrišana, lai jūs, kundze, apmierinātos ar lauku dzīvi, - mazā misis Klapinsa ieteicās.

- Varbūt gan, kundze, varbūt gan, - otrā stāva īrniece nopūtās.

- Vientuļiem cilvēkiem, kurus neviens nemīl, par kuriem neviens nerūpējas, kuri ir apbēdināti vai tamlīdzīgi, - misters Redls piezīmēja, kļūdams mazliet žirgtāks un palūkodamies visapkārt, - lauki ir ļoti piemēroti. Saka, ka lauku dzīve dziedējot ievainotu dvēseli.

No visiem vārdiem, ko šis nelaimīgais cilvēks būtu varējis izteikt, šie bija visļaunākie. Pats par sevi saprotams, ka misis Bārdla izplūda asarās un pieprasīja, lai viņu tūliņ aizvedot no galda, un arī viņas jūtīgais bērniņš sāka žēlīgi brēkt.

- Vai tam kāds ticēs, kundze, - dusmās iesaucās misis Redla, pievērsdamas otrā stāva īrniecei, - ka kāda sieviete var apprecēt šādu necilvēku, kas katru dienu un katru stundu mīda kājām sievietes jūtas?

- Mana dārgā, - misters Redls iebilda, - es taču nekā ļauna nedomāju, mana dārgā.

- Ak nedomāji, ser! - ar vislielāko nicināšanu bargi atkārtoja misis Redla. - Prom!

Es tevi ne acīs nevaru ieraudzīt, tu zvērs!

- Neuztraucies taču, Mērij Enna! - misis Klapinsa iejaucās. - Tev taču vajag sevi saudzēt, mana mīļā, bet to tu nekad nedari. Redl, esiet tik labs un ejiet prom, jo jūs viņu tikai kaitināt.

- Tiešām, ser, labāk būtu, ja jūs paņemtu savu tēju un aizietu, - teica misis Rodžersa, atkal darbodamās ar ožamo pudelīti.

Misis Sendersa, kas pēc sava paraduma bija ļoti aizņemta ar sviestmaizēm, izteica tās pašas domas, un misters Redls klusiņām aizgāja.

Pēc tam māsteru Bārdlu, lai gan tas šādai lutināšanai bija mazliet par lielu, svinīgi nodeva mātes apkampienos, turklāt viņa zābaki nokļuva uz paplātes un radīja zināmu nekārtību starp tasītēm un apakštasītēm. Taču šāda veida histērijas lēkmes lēdiju vidū, kaut gan ir lipīgas, reti kad velkas ilgi, tāpēc misis Bārdla, dēlu daudzkārtīgi noskūpstījusi un mazliet par viņu paraudājusi, atkal atguvās, nolika viņu zemē, pabrīnījās, kā šī esot varējusi tik muļķīgi uzvesties, un ielēja vēl tēju.

Šajā brīdī kļuva dzirdama pieaugoša riteņu rīboņa, un lēdijas, paceļot acis, ieraudzīja, ka pie dārza vārtiem apstājās kāda īres kariete.

- Jauni viesi, - misis Sendersa ieteicās.

- Tas ir kāds džentlmenis, - misis Redla piebilda.

- Kā, tas taču ir misters Džeksons, jaunais cilvēks no Dodsona un Foga kantora! -

izsaucās misis Bārdla. - Ak debestiņ! Misters Pikviks taču nebūs samaksājis zaudējumu atlīdzību?

- Vai arī piedāvājis laulības! - misis Klapinsa ieminējās.

- Ak dievs, cik šis džentlmenis ir gauss! - misis Rodžersa izsaucas. - Kāpēc viņš nepasteidzas!

Lēdijai vēl runājot, misters Džeksons beidza sarunāties ar kādu noplukušu vīrieti melnos stulpiņos, kurš nupat ar resnu oša spieķi rokā bija izkāpis no karietes, un tuvojās vietai, kur sēdēja lēdijas, pa ceļam vīdams matus ap cepures apmali.

- Kas ir? Vai kaut kas noticis, mister Džekson? - uztraukta teica misis Bārdla.

- It nekas, kundze, - misters Džeksons atbildēja. - Kā klājas, lēdijas? Man jālūdz piedošanu, lēdijas, par traucējumu... bet likums, lēdijas... likums.

Atvainodamies misters Džeksons pasmaidīja, paklanījās visām reizē un sāka atkal vīt matus. Misis Rodžersa pačukstēja misis Redlai, ka tas tiešam esot elegants jauneklis.

- Es biju Gosvelstrītā, - Džeksons turpināja, - un, uzzinājis no kalpones, ka jūs esat šeit, paņēmu karieti un atbraucu. Manējie grib, lai jūs, misis Bārdla, tūliņ ierastos pilsētā.

- Ak kungs! - šī lēdija iesaucas, negaidītā paziņojuma satraukta.

- Jā, - Džeksons sacīja, lūpas kodīdams. - Tā ir ļoti svarīga un steidzama lieta, ko nekādā ziņā nevar atlikt. Tieši tā Dodsons man sacīja un Fogs tāpat. Es aizturēju karieti, ar ko jūs aizvest.

- Cik tas ir savādi! - misis Bārdla iesaucās.

Lēdijas piekrita, ka tas tiešām esot ļoti savādi, bet visas bija vienis prātis, ka lietai jābūt ļoti svarīgai, citādi taču Dodsons un Fogs nebūtu sūtījuši cilvēku, un, reiz šī lieta esot steidzama, viņai vajagot braukt pie Dodsona un Foga bez kavēšanās.

Ir zināms pamats justies lepnam un cienīgam, ja cilvēku tik ārkārtīgi steidzīgi izsauc viņa advokāts, un arī misis Bārdlai tas patika gluži labi, sevišķi tādēļ, ka tam droši vien vajadzēja celt viņas vērtību otrā stāva īrnieces acīs. Viņa diezgan māksloti pasmaidīja, tēloja ārkārtīgu neapmierinātību un šaubas un beidzot nolēma, ka laikam tomēr būšot jābrauc.

- Bet vai jūs, mister Džekson, pēc ceļa negribat atspirdzināties? - misis Bārdla mudināja.

- Man gan patiešām nav daudz laika, - Džeksons atbildēja, - un es šeit esmu kopā ar draugu, - viņš turpināja, atskatīdamies uz vīru ar oša spieķi.

- O, palūdziet savu draugu šurp, - misis Bārdla teica. - Esiet tik labs, ser, un palūdziet savu draugu šurp.

- Paldies, labāk ne, - misters Džeksons sacīja mazliet apmulsis. Viņš nav pieradis pie lēdiju sabiedrības un kautrēsies. Ja jūs liktu apkalpotājam aiznest viņam kaut ko stiprāku, viņš to tūliņ vis nedzers, o nē... pamēģiniet tikai!

To sacīdams, misters Džeksons rotaļīgi lika padejot pirkstiem sev ap degunu, tā brīdinādams savus klausītājus, ka teiktais jāsaprot ironiskā nozīmē.

Apkalpotāju tūliņ nosūtīja pie kautrīgā džentlmeņa, un kautrīgais džentlmenis kaut ko iedzēra; misters Džeksons arī kaut ko iedzēra, un arī lēdijas kompānijas dēļ kaut ko iedzēra. Tad misters Džeksons teica, ka nu gan esot laiks braukt, un misis Sendersa, misis Klapinsa un Tommijs (kuriem, kā norunāts, bija jāpavada misis Bārdla, atstājot pārējos mistera Redla apsardzībā) iekāpa karietē.

- Aizek, - Džeksons teica, kad misis Bārdla gatavojās kāpt iekšā.

To sakot, viņš paskatījās uz vīru ar oša spieķi, kas sēdēja uz bukas un smēķēja cigāru.

- Kas ir?

- Šī ir misis Bārdla.

- O, to es jau sen zinu, - vīrs atteica.

Misis Bārdla iekāpa, aiz viņas iekāpa misters Džeksons, un kariete aizbrauca.

Misis Bārdlai negribot bija jādomā par to, ko sacījis mistera Džeksona draugs. Ir gan veikli cilvēki šie juristi: pasarg, dievs, kā viņi pazīst cilvēkus!

- Bēdīga lieta ar šiem mūsu firmas izdevumiem, vai ne? - teica Džeksons, kad misis Klapinsa un misis Sendersa bija iemigušas. - Es domāju izdevumus par jūsu prāvu.

- Man ļoti žēl, ka viņi tos nevar dabūt, - misis Bārdla atbildēja. - Bet, ja jūs, džentlmeņi juristi, darāt tādas lietas uz sava riska, tad taču jūs paši saprotat, ka šad tad jārēķinās arī ar zaudējumiem.

- Man stāstīja, ka pēc tiesas jūs esot devusi parakstu, ka atzīstat savas prāvas izdevumus, - Džeksons teica.

- Jā, tā ir tāda formalitāte, - misis Bārdla atbildēja.

- Protams, - sausi atsacīja Džeksons. - Tikai formalitāte. Tikai.

Viņi brauca tālāk, un misis Bārdla iemiga. Pēc kāda laika viņa atmodās, karietei apstājoties.

- Pasarg dievs,- lēdija teica. - Vai jau Frīmenskorta?

- Gluži tik tālu mums nav jābrauc, - Džeksons atbildēja. - Esiet tik laipna un kāpiet ārā.

Misis Bārdla, būdama vēl pusmiegā, paklausīja. Tā bija dīvaina vieta - gara siena ar vārtiem vidū, aiz kuriem dega gāzes laterna.

- Nu, lēdijas, - vīrs ar oša spieķi uzsauca, ieskatīdamies karietē un sapurinādams misis Sendersu, lai to pamodinātu. - Nāciet!

Uzmodinājusi savu draudzeni, misis Sendersa izkāpa. Misis Bārdla, balstīdamās uz Džeksona rokas un vezdama sev līdzi Tommiju, bija jau iegājusi pa vārtiem.

Draudzenes sekoja.

Telpa, kurā viņas iegāja, izskatījās vēl dīvaināka nekā vārti. Cik daudz vīriešu šeit stāvēja! Un kā viņi blenza!

- Kas šī ir par vietu? - misis Bārdla apstādamās pajautāja.

- Tikai viens no mūsu kantoriem, - Džeksons atbildēja, steidzīgi ievezdams viņu pa kādām durvīm un atskatīdamies, lai redzētu, vai pārējās sievietes seko. - Uzmanies, Aizek!

- Droši, - attrauca vīrs ar oša spieķi.

Durvis aiz viņiem smagi aizcirtās, un viņi nokāpa dažus pakāpienus lejup.

- Te nu mēs beidzot esam. Viss kārtībā un savā vietā, misis Bārdla! - teica Džeksons, līksmi paskatīdamies visapkārt.

- Ko jūs ar to gribat sacīt? - misis Bārdla vaicāja, sirdij pamirstot.

- Āre, ko, - Džeksons atbildēja, pavezdams viņu mazliet sāņus. - Nebīstieties, misis Bārdla! Pasaulē, kundze, nav bijis smalkjūtīgāka cilvēka par Dodsonu vai humānāka par Fogu. No veikala viedokļa viņiem bija pienākums jūs apcietināt, lai saņemtu atlīdzību, taču viņi, cik iespējams, gribēja saudzēt jūsu jūtas. Cik uzmundrinoši jums būs pārdomāt, kādā veidā tas tika izdarīts! Šeit ir Flīta, kundze.

Novēlu jums labu nakti, misis Bārdla! Ar labu nakti, Tommij!

Kamēr Džeksons un vīrs ar oša spieķi steidzās projām, kāds cits vīrs, kas ar atslēgu rokā bija noskatījies, aizvadīja apmulsušo sievieti pie otrām zemām kāpnēm, kas veda uz kādām durvīm. Misis Bārdla skaļi iespiedzās, Tommijs sāka brēkt, misis Klapinsa sarāvās pavisam maza, un misis Sendersa bez lieka trokšņa taisījās, ka tiek projām. Jo tur stāvēja apvainotais misters Pikviks, kas naktī bija iznācis ieelpot savu svaigā gaisa devu, bet blakus viņam pie sienas bija atspiedies Semjuels Vellers, kas, ieraudzījis misis Bārdlu, ar izsmejošu goddevību noņēma cepuri, kamēr viņa kungs sašutis apgriezās uz papēža.

- Netraucējiet šo sievieti, - slēdzējs sacīja Velleram. - Viņa nupat kā ieradās.

- Apcietināta! - Sems izsaucās, ātri uzlikdams cepuri galvā. - Kas šo sūdz? Par ko?

Runā, vecais!

- Dodsons un Fogs, - vīrs atbildēja, - lai piedzītu viņas pašas atzītos tiesas izdevumus.

- Ei, Džob, Džob! - Sems kliedza, mezdamies iekšā gaitenī. - Drāziet pie mistera Perkera, Džob! Man viņš tūliņās vajadzīgs. Te, domāt, iznāks kas labs. Nu būs joki.

Urā! Kur saimenieks?

Bet atbildes šim jautājumam nebija, jo Džobs, tikko saņēmis uzdevumu, metās prom, ko kājas nes, un misis Bārdla nu reiz bija patiešām paģībusi.

XLVII NODAĻA

kas galvenokārt veltīta veikala lietām un īslaicīgajiem Dodsona un Foga panākumiem. Neparastos apstākļos atkal parādās misters Vinkls. Mistera Pikvika labsirdība izrādās stiprāka par viņa stūrgalvību

Džobs Troters ar nesamazinātu ātrumu skrēja pa Holbornu, reizēm pa ielas vidu, reizēm pa ietvi un reizēm pa noteku, kā nu kurā vietā labāk varēja tikt uz priekšu caur vīriešu, sieviešu, bērnu un kariešu drūzmu abos virzienos, un, lai vai kādi gadījās šķēršļi, neapstājas ne brīdi, līdz sasniedza Greizinna vārtus. Taču, lai kā viņš bija steidzies, vārti bija tikuši aizslēgti jau krietnu pusstundu pirms viņa ierašanās, un, kad viņš beidzot atrada mistera Perkera veļas mazgātāju, kura dzīvoja pie savas precētās meitas, kas bija veltījusi savu roku un sirdi kādam sulainim bez pastāvīgas rezidences, kurš dzīvoja kādā mājā kādā no ielām tuvu pie kāda alus brūža kaut kur aiz Greizinnleinas, atlika vēl tikai piecpadsmit minūtes līdz cietuma slēgšanai. Vēl vajadzēja izdabūt misteru Lautenu no «Žagatas un Stumbeņa» dibenistabas, un, līdzko Džobs bija ticis galā ar šo uzdevumu un nodevis Sema Vellera ziņojumu, pulkstenis nosita desmit.

- Tā, - teica Lautens, - tagad ir par vēlu. Šonakt jūs iekšā vairs netiekat. Būs jāpārguļ uz ielas, mans draugs.

- Par mani nebēdājiet, - Džobs attrauca, - es varu gulēt visur kur. Bet vai nebūtu labāk satikt misteru Perkeru jau šovakar, lai tūliņ no rīta varētu ķerties pie šīs lietas?

- Nu, ko, - Lautens atbildēja pēc neilgām pārdomām, - ja tas būtu jebkura cita dēļ, Perkers sevišķi nepriecātos, ka es ierodos pie viņa mājās, bet mistera Pikvika dēļ, man šķiet, es drīkstēšu paņemt ormani uz kantora rēķina.

Izšķīries par šādu rīcību, misters Lautens paņēma cepuri un, palūdzis klātesošos pa viņa prombūtnes laiku izvēlēt kādu par priekšsēdētāja vietas izpildītāju, devās uz tuvāko kariešu stāvvietu un, izvēlējies pēc izskata vislabākos ormaņa ratus, lika kučierim braukt uz Montegjūpleisu Raselskvērā.

Pie mistera Perkera todien bija viesības, par ko liecināja gaisma viesistabas logos un uzskaņotu lielu klavieru un neuzskaņotas mazas balstiņas toņi, tāpat kā visu pārvarošā ēdienu smarža, kas pildīja kāpņu telpas un priekšnamu. Lieta bija tāda, ka pāris ļoti labu provinces aģentu bija ieradušies pilsētā vienā laikā, un viņu uzņemšanai bija sapulcējusies patīkama, maza sabiedrība, kurā ietilpa dzīvības apdrošināšanas sabiedrības sekretārs misters Snikss, ievērojamais advokāts misters Prozijs, trīs solisitori, kāds pilnvarotais bankrotu lietās, kāds jurists no Templa ar savu mācekli - jaunu džentlmeni ar mazām actiņām un valdonīgu izturēšanos, kurš bija uzrakstījis interesantu grāmatu par zemes iznomāšanas tiesībām, ar ļoti daudziem komentāriem un citātiem, un vēl dažas citas ievērojamas un ļoti izcilas personības. No šādas sabiedrības šķīrās mazais misters Perkers, kad viņam čukstus pieteica viņa klerka ierašanos, un, iegājis ēdamistabā, viņš tur atrada misteru Lautenu un Džobu Troteru, kuri izskatījās diezgan spocīgi virtuves sveces gaismā, ko uz galda bija nolicis džentlmenis, kurš par algu, ko izmaksā katru gada ceturksni, bija ar mieru valkāt plīša biksītes un garas zeķes un tāpēc izjuta pienācīgu nicināšanu pret klerku un visām lietām, kam kāds sakars ar «kantori».

- Nu, Lauten, - mazais misters Perkers teica, aizvērdams durvis, - kas noticis? Vai tad saņemta kāda svarīga vēstule?

- Nē, ser, - Lautens atbildēja. - Lūk, sūtnis no mistera Pikvika, ser.

- No Pikvika? - mazais vīriņš atsaucās, ātri pievērsdamies Džobam. - Nu, kas ir?

- Dodsons un Fogs apcietinājuši misis Bārdlu, lai saņemtu savus izdevumus, ser, - Džobs teica.

- Nevar būt! - iesaucās Perkers, iebāzdams rokas kabatās un atbalstīdamies pret bufeti.

- Ir gan, - teica Džobs. - Šķiet, ka viņi tūliņ pēc tiesas sēdes izdabūjuši no tās parakstu par tiesas izdevumu atzīšanu.

- Pie joda! - Perkers iesaucās, izvilkdams abas rokas no kabatām un izteiksmīgi sizdams ar labās rokas pirkstu kauliņiem pret kreisās rokas plaukstu. - Tie ir gudrākie blēži, ar kādiem man jebkad bijusi darīšana!

- Manīgākie vīri, kādus es pazīstu, ser, - Lautens piezīmēja.

- Manīgi! - Perkers piebalsoja. - Nevar saprast, kur viņiem pieķerties.

- Pilnīgi pareizi, ser, nav kur pieķerties, - Lautens atbildēja.

Tad kā kungs, tā kalps dažus mirkļus iegrima pārdomās, bet viņu sejas pauda tādu sajūsmu, it kā viņi apcerētu vienu no visskaistākajiem un ģeniālākajiem atradumiem, kādu jebkad izdarījis cilvēka saprāts. Kad viņi bija mazliet atguvušies no savas sajūsmas transa, Džobs Troters pastāstīja pārējo, kas viņam bija ziņojams. Perkers domīgi pamāja ar galvu un izvilka savu pulksteni.

- Es tur būšu tieši desmitos, - mazais vīriņš teica. - Semam ir pilnīgi taisnība.

Pasakiet viņam to. Vai vēlaties glāzi vīna, Lauten?

- Pateicos, ser, nē.

- Man šķiet, jūs domājat - jā, - mazais vīriņš sacīja, paņemdams no bufetes karafi un glāzes.

Tā kā Lautens tiešām domāja «jā», tad viņš par šo jautājumu nekā vairs neteica, bet labi sadzirdamā čukstā apjautājās Džobam, vai Perkera portrets, kas karājās iepretī kamīnam, neesot apbrīnojami līdzīgs, un Džobs, protams, atbildēja, ka esot. Vīns bija ieliets glāzēs, un Lautens uzdzēra misis Perkerai un bērniem, bet Džobs - Perkeram.

Džentlmenis plīša biksītēs un garajās zeķēs uzskatīja, ka viņa pienākumos nekādi neietilpstot izvadīt ārā kantora cilvēkus, tādēļ stūrgalvīgi atteicās paklausīt zvanīšanai, un viņi izvadīja sevi paši. Atornejs devās uz savu viesistabu, klerks - uz «Žagatu un Stumbeni», bet Džobs - uz Koventgārdenas tirgu, lai pavadītu nakti kādā dārzeņu grozā.

Otrā rītā tieši noteiktajā laikā labsirdīgais, mazais atornejs pieklauvēja pie mistera Pikvika durvīm, kuras ļoti žigli atvēra Sems Vellers.

- Misters Perkers, ser, - Sems sacīja, pieteikdams apmeklētāju misteram Pikvikam, kas domīgi sēdēja pie loga. - Es ir dikti priecīgs, ser, ka jūs tā nejauši ir šiten iegriezies. Man domāt, ser, ka saimenieks vēlas pārmīt ar jums kādu vārdiņu vai pusotra.

Perkers zīmīgi palūkojās uz Semu, likdams saprast, ka viņam viss skaidrs: nav jāpiemin, ka pēc viņa ir sūtīts; un, pamājis, lai Sems pienāk tuvāk, viņš īsi iečukstēja tam kaut ko ausī.

- Vai jūs to saka no tiesas, ser? - Sems izsaucās, ārkārtīgā pārsteigumā atsprāgdams atpakaļ.

Perkers pamāja ar galvu un pasmaidīja.

Misters Semjuels Vellers paskatījās uz mazo advokātu, tad uz misteru Pikviku, tad uz griestiem, tad atkal uz Perkeru; viņš sāka smīnēt, skaļi iesmējās un beidzot, paķēris no paklāja savu cepuri, bez kādiem paskaidrojumiem pazuda.

- Ko tas nozīmē? - misters Pikviks jautāja, izbrīnā paskatīdamies uz Perkeru. - Kāpēc Sems tik neparasti uzvedas?

- Nekas, nekas, - Perkers atbildēja. - Paklausieties, godājamo ser, pievelciet savu krēslu pie galda! Man ir diezgan daudz ko jums sacīt.

- Kas tie par papīriem? - misters Pikviks apvaicājās, kad mazais vīriņš nolika uz galda nelielu dokumentu sainīti, pārsietu ar sarkanu lentu.

- Bārdlas un Pikvika lietas dokumenti, - Perkers atbildēja, ar zobiem atvilkdams mezglu.

Misters Pikviks ar troksni atgrūda krēslu un, tajā atzvēlies, sakrustoja rokas, stingri noskatīdamies - ja vien misters Pikviks vispār spēja stingri skatīties - uz savu draugu juristu.

- Jums nav patīkami dzirdēt par šo lietu? - mazais vīriņš apjautājās, vēl arvien darbodamies ap mezglu.

- Jā, tiešām nav patīkami, - misters Pikviks atbildēja.

- Ļoti žēl, - Perkers turpināja, - jo tieši tas būs mūsu sarunas temats.

- Man, Perker, labāk patiktos, ja šis temats mūsu starpā nekad netiktu cilāts, - steigšus pārtrauca misters Pikviks.

- Ūja, ūja, cienījamo ser, - mazais vīriņš teica, atraisīdams papīru sainīti un pētoši pašķielēdams uz misteru Pikviku. - Par to ir jārunā. Esmu šeit ieradies lietas labā. Nu, godājamo ser, vai esat gatavs uzklausīt, kas man sakāms? Nesteidzieties, ja jūs neesat gatavs es varu pagaidīt, man ir līdzi šī rīta avīze. Mans laiks pieder jums. Tā.

Un mazais vīriņš pārlika vienu kāju pār otru un izlikās, ka sāk ļoti omulīgi un uzmanīgi lasīt.

- Labi, labi, - misters Pikviks teica nopūzdamies, bet tajā pašā laikā sākdams smaidīt. - Sakiet, kas jums sakāms. Man šķiet, tas pats vecais stāsts?

- Mazliet izmainīts, godājamo ser, mazliet izmainīts, - Perkers atbildēja, bez steigas salocīdams avīzi un iebāzdams to atkal kabatā. - Misis Bārdla - sūdzētājā šajā prāvā atrodas šajās sienās, ser.

- To es zinu, - bija mistera Pikvika atbilde.

- Labi, - Perkers atteica. - Un, man šķiet, jūs arī zināt, kā viņa šeit nokļuvusi. Es gribu teikt - kādēļ un uz kāda pamata.

- Ja, vismaz es dzirdēju Sema ziņojumu par šo lietu, - māksloti nevērīgi atsaucās misters Pikviks.

- Uzdrošinos teikt, - Perkers aizrādīja, - ka Sema ziņojums šajā lietā ir pilnīgi pareizs. Bet nu, godājamo ser, mans pirmais jautājums: vai šai sievietei būs jāpaliek šeit?

- Jāpaliek šeit! - misters Pikviks atsaucās.

- Jāpaliek šeit, godājamo ser! - Perkers atbildēja, atgāzdamies krēslā un, acis nenovērsis, skatīdamies uz savu klientu.

- Kā jūs to varat jautāt man? - šis džentlmenis attrauca. - Tas atkarīgs no Dodsona un Foga. Jūs to zināt ļoti labi.

- Es nezinu nekā tamlīdzīga, - noteikti paziņoja Perkers. - Tas nav atkarīgs no Dodsona un Foga: šos vīrus, godājamo ser, jūs pazīstat tikpat labi kā es. Tas atkarīgs vienīgi, pilnīgi un absolūti tikai no jums.

- No manis! - misters Pikviks izsaucās, satraukti pieceldamies no krēsla un tūliņn atkal apsēzdamies.

Mazais vīriņš divreiz uzsita pa savas šņaucamās dozes vāku, atvēra to, ieņēma kārtīgu šņaucienu, atkal to aizvēra un atkārtoja vārdus:

- No jums. Es jums teikšu, godājamo ser, - turpināja mazais vīriņš, kas, kā šķita, no šņauciena bija kļuvis pašpaļāvīgāks, - es jums teikšu, ka viņas drīza atbrīvošana no mūža ieslodzījuma atkarīga no jums un tikai no jums. Esiet tik laipns, godājamo ser, uzklausiet mani un pārāk nedīžājieties - no tā jūs tikai sāksit svīst, bet labuma nebūs nekāda. Es jums sacīšu, - Perkers runāja tālāk, saliekdams pirkstu pie katra punkta, - es jums sacīšu, ka neviens cits, tikai jūs varat viņu atbrīvot no šī nožēlojamā midzeņa; un ka jūs to varat izdarīt, samaksājot tiesas izdevumus - kā par sūdzētāju, tā par apsūdzēto - šīm Frīmenskorta haizivīm. Neuztraucieties taču, godājamo ser!

Misters Pikviks, kura sejas izteiksme pa šīs runas laiku bija dažādi mainījusies visbrīnumainākajā kārtā un kurš, acīm redzot, bija gatavs tūdaļ eksplodēt aiz sašutuma, savaldīja savu niknumu, cik vien labi tas bija iespējams, un Perkers, pastiprinājis savas pārliecinātāja dāvanas ar jaunu šņaucienu, turpināja: - Es šo sievieti šorīt redzēju. Samaksājot izdevumus, jūs varat pilnīgi atbrīvoties no zaudējumu atlīdzības un pat vairāk, - es zinu, godājamo ser, ka tas jums ir daudz svarīgāk, - saņemt viņas brīvprātīgo apliecinājumu, ko viņa man piesūtīs vēstulē, ka šo lietu no paša sākuma izdomājuši, ierosinājuši un izveduši šie vīri Dodsons un Fogs; ka viņa dziļi nožēlo jums sagādātās nepatikšanas un apvainojumus un lūdz mani stāties sakaros ar jums un lūgt jūsu piedošanu.

- Ja es samaksāju viņas izdevumus viņas vietā! - sašutis atsaucās misters Pikviks. - Tiešām vērtīgs dokuments!

- Nekādu ja šajā gadījumā, godājamo ser, - uzvarētāja balsī teica Perkers. - Lūk, vēstule, par ko es runāju. To manā kantorī šorīt pulksten deviņos atnesa kāda cita sieviete, pirms es vēl biju spēris kāju šajā vietā vai sazinājies ar misis Bārdlu. Goda vārds.

Un, sameklējis starp dokumentiem šo vēstuli, mazais advokāts nolika to pie mistera Pikvika elkoņa un, acis nepamirkšķinādams, šņauca divas minūtes no vietas.

- Vai tas ir viss, ko jūs man varat pateikt? - lēnīgi apjautājās misters Pikviks.

- Ne gluži, - Perkers atbildēja. - Šobrīd es neņemos teikt, vai izdevumu atzīšanas teksts, iespējamās norunas raksturs un pierādījumi, kādus mēs šajā lietā varētu iegūt, būs pietiekoši, lai ierosinātu lietu par uzkūdīšanu. Baidos, godājamo ser, ka nebūs: man šķiet, viņi ir pārāk gudri. Taču es gribu sacīt, ka visi šie fakti, kopā ņemot, būs pietiekoši, lai attaisnotu jūs visu saprātīgu cilvēku acīs. Un tagad, godājamo ser, es vēršos pie jums. Šīs simt un piecdesmit mārciņas... vai arī lai cik tur būtu - ņemsim apaļu skaitli... jums nekā nenozīmē. Zvērinātie ir sprieduši pret jums; nu, spriedums ir nepareizs, taču viņi sprieda tā, kā, pēc viņu domām, bija taisnīgi, un spriedums ir jums par ļaunu. Tagad jums ir izdevība ar daudz vieglākiem noteikumiem nostādīt sevi daudz labākā stāvoklī, nekā jūs to varētu, paliekot šeit; to cilvēki, kas jūs nepazīst, varētu iztulkot tikai kā veltīgu, ietiepīgu, aplamu un nežēlīgu stūrgalvību; nekādi citādi, godājamo ser, ticiet man. Kā jūs varat vilcināties izmantot šo gadījumu, kas var jums atdot jūsu draugus, jūsu ierastās nodarbības, kas var atbrīvot jūsu uzticamo un pieķērīgo kalpotāju, kuru jūs pretējā gadījumā notiesātu uz ieslodzījumu līdz jūsu mūža galam? Un, kas ir vissvarīgākais, - tas jums dos iespēju atriebties visaugstsirdīgākajā veidā (es zinu, godājamo ser, ka tikai šāda atriebība jums var patikt), atbrīvojot šo sievieti no posta un izvirtības vides, kādu, ja. tas būtu manos spēkos, es nenovēlētu nevienam vīrietim, bet uz sievieti tas iespaids laikam gan ir vēl daudz briesmīgāks un nežēlīgāks. Tagad es jums jautāšu, godājamo ser, ne tikai kā jūsu juridiskais padomdevējs, bet arī kā jūsu vispatiesākais draugs: vai tiešām jūs šo iespēju sasniegt visus šos mērķus un izdarīt tik daudz laba palaidīsit garām dažu nieka mārciņu dēļ, kas nonāks pāris neliešu kabatās un neatnesīs tiem nekāda labuma, tikai liks kārot vēl vairāk un tā jo drīzāk tos pamudinās uz kādu nelietību, kam jābeidzas ar katastrofu? Šos apsvērumus, godājamo ser, es jums izklāstīju visai nepārliecinoši un nepilnīgi, bet es lūdzu jūs par tiem padomāt - padomāt, cik, vien ilgi jums tīkas: es pacietīgi gaidīšu jūsu atbildi.

Pirms vēl misters Pikviks paspēja atbildēt, pirms vēl misters Perkers bija ieņēmis divdesmito daļu šņauciena, kas taču absolūti nepieciešams pēc tik neparasti garas runas, ārpusē atskanēja neskaidras balsis un pēc tam nedroši klauvējieni pie durvīm.

- Ak dievs, ak dievs! - iesaucās misters Pikviks, ko drauga vārdi bija acīm redzami saviļņojuši. - Kā šī klauvēšana var kaitināt! Kas tur ir?

- Es, ser, - atsaucās Sems Vellers, pabāzdams galvu.

- Patlaban es ar jums nevaru runāt, - misters Pikviks teica. - Šobrīd esmu aizņemts, Sem.

- Lūgtu piedošanu, ser, - misters Vellers atbildēja, - bet šeitan, ser, ir kāda lēdija, kas saka, ka viņai jums jāziņo kauč kas gauži svarīgs.

- Es nevienu lēdiju nevaru pieņemt, - attrauca misters Pikviks, kura gara acu priekšā nostājās misis Bārdlas tēls.

- Es, ser, to tik droši nebūtu apgalvojs, - misters Vellers tiepās, galvu kratīdams. - Ja jūs, ser, zinājs, kas pašlaik atrodas jūsu tuvumā, jūs, ser, būtu uzdziedājs citu dziesmiņu, kā smiedamies pie sevis teica vanags, dzirdēdams, ka aiz stūra dzied sarkankrūtīts.

- Kas tā ir? - misters Pikviks jautāja.

- Vai jūs grib viņu redzēt, ser? - misters Vellers atvaicāja. pieturēdams durvju rokturi, it kā otrā pusē atrastos kāds neredzēts dzīvnieks.

- Šķiet, ka būs jāpaskatās, - misters Pikviks sacīja, palūkodamies uz Perkeru.

- Lai tad iesākas! - Sems iesaucās. - Atskan gongs, paceļas priekškars, un ienāk divi sazvērnieki.

Runādams Sems Vellers atrāva durvis, un istabā ieklupa misters Nataniēls Vinkls, vezdams pie rokas to pašu jauno lēdiju, kas Dinglijdellā bija valkājusi zābaciņus ar kažokādas apmali un tagad, ļoti jauki nosarkusi un apjukusi un ģērbusies violetā zīdā un elegantā cepurē ar krāšņu plīvuri, izskatījās glītāka nekā jebkad.

- Mis Arabella Ellena! - misters Pikviks iesaucās, pieceldamies no krēsla.

- Nē, - atbildēja misters Vinkls, nokrizdams ceļos. - Misis Vinkla. Piedodiet, mans dārgais draugs, piedodiet!

Misters Pikviks tikko varēja ticēt saviem pieciem prātiem un varbūt nebūtu arī noticējis, ja viņu nepārliecinājusi vienprātīgā liecība, ko sniedza Perkera smaidošā seja un dibenplānā stāvošie Sems ar skaisto kalponīti, kuri, kā šķiet, visu notiekošo vēroja ar lielāko apmierinājumu.

- Ak mister Pikvik, - klusā balsī teica Arabella, it kā klusums viņu būtu satraucis, - vai jūs man varat piedot manu pārsteidzību?

Misters Pikviks ar vārdiem neatbildēja nekā, bet steigšus noņēma savas acenes un, satvēris jaunās lēdijas abas rokas savējās, noskūpstīja viņu daudz reižu - varbūt vairāk, nekā tas tiešām bija nepieciešams, - un tad, vēl arvien turēdams vienu lēdijas roku, paziņoja misteram Vinklam, ka tas esot bezkaunīgs kucēns, un lika tam piecelties. Misters Vinkls, kas dažas sekundes kā grēku nožēlnieks bija trinis savu degunu ar cepures apmali, piecēlās, un misters Pikviks viņam kādas reizes uzsita pa muguru un tad sirsnīgi paspieda roku Perkeram, kurš, lai neatpaliktu no citiem, pēc savām spējām apsveica kā jauno sievu, tā skaisto kalponi un, sirsnīgi paspiedis mistera Vinkla roku, uzlika savam priekam vainagu, ieņemdams tādu šņaucienu, kas pusducim vīru ar parastas konstrukcijas deguniem būtu licis šķaudīt līdz mūža galam.

- Bet, manu mīļo meitēn, - misters Pikviks teica, - kā tas viss notika? Apsēdieties un pastāstiet man visu. Cik viņa ir jauka, vai ne, Perker? - misters Pikviks piemetināja, aplūkodams Arabellu ar tādu lepnumu un sajūsmu, it kā tā būtu viņa paša meita.

- Lieliska, godājamo ser, - mazais vīriņš atbildēja, - ja es pats nebūtu precēts vīrs, es jūs apskaustu, jūs blēdi tāds.

Tā runādams, mazais advokāts deva misteram Vinklam dunku krūtīs, ko šis džentlmenis atdeva atpakaļ; pēc tam abi iesmējās visai skaļi, bet ne tik skaļi kā misters Semjuels Vellers, kas nupat bija devis vaļu savām jūtām, noskūpstot skaisto kalponi skapja durvju aizsegā.

- Jums, Sem, es nekad nevarēšu diezgan pateikties, - Arabella teica ar jaukāko smaidu, kāds vien iedomājams. - Es nekad neaizmirsīšu jūsu pūliņus Kliftonas dārzā.

- Par to, kundzīt, nav vērte runāt, - Sems attrauca. - Es, kundzīt, tikai palīdzēju dabai, kā teica dakteris mātei, kuras zēnu tas bija nobeidzis, asinis laizdams.

- Mērij, mana dārgā, sēdieties! - misters Pikviks teica, pārtraukdams šos komplimentus. - Un nu - cik ilgi jūs jau esat precējušies?

Arabella kautrīgi palūkojās uz savu kungu un pavēlnieku, kas atbildēja:

- Tikai trīs dienas.

- Tikai trīs dienas? - misters Pikviks izsaucās. - Ko tad jūs darījāt visus šos trīs mēnešus?

- Jā, pareizi, - Perkers iejaucās. - Izskaidrojiet šo gausumu. Jūs redzat, ka Pikviks ir pārsteigts tikai par to, ka tas nav noticis jau pirms vairākiem mēnešiem.

- Nu, - misters Vinkls. atbildēja, paskatījies uz savu nosarkušo jauno sieviņu, - lieta tāda, ka es ilgu laiku nevarēju pierunāt Bellu aizbēgt, un, kad es viņu biju pierunājis, pagāja ilgs laiks, līdz mēs atradām izdevīgu gadījumu. Arī Mērijai, pirms viņa varēja atstāt vietu kaimiņos, bija jāuzteic mēnesi iepriekš, un bez viņas palīdzības mēs to nebūtu izdarījuši.

- Goda vārds! - iesaucās misters Pikviks, kas pa šo laiku bija sameklējis savas brilles un vērsa savu skatienu no Arabellas uz Vinklu un no Vinkla uz Arabellu ar tik priecīgu sejas izteiksmi, kādu vien cilvēkam var dot silta sirds un labvēlīgas jūtas. - Goda vārds! Šķiet, ka jūs esat rīkojušies ļoti sistemātiski. Bet, mana mīļā, vai jūsu brālis to visu zina?

- Ak nē, nē, - Arabella atbildēja nobālēdama. - Dārgo mister Pikvik, viņam tas jāuzzina tikai no jums - tikai no jūsu mutes. Viņš ir tik varmācīgs, tik aizspriedumains un... un tā rūpējas par savu draugu misteru Soijeru, - Arabella piemetināja, acis nolaizdama, - kā es briesmīgi bīstos no sekām.

- Jā, pareizi, - nopietni aizrādīja Perkers, - šī lieta jums jāņem savās rokās, godājamo ser. Ja šie jaunie cilvēki arī nevienu citu neklausīs, jūs viņi vismaz cienīs.

Jums jānovērš nelaime, godājamo ser. Karstas asinis... karstas asinis.

Un mazais vīriņš brīdinoši iešņauca tabaku un domīgi pakratīja galvu.

- Jūs aizmirstat, mana mīļā, - mīlīgi teica misters Pikviks, - jūs aizmirstat, ka es esmu cietumnieks.

- Nē, godājamo ser, tiešām ne, - Arabella atbildēja. - To es nekad neesmu aizmirsusi; vienmēr esmu domājusi par to, cik lielām jābūt jūsu ciešanām šajā briesmīgajā vietā, bet es cerēju, ka mūsu laimes dēļ jūs varētu izdarīt to, ko sevis dēļ nekad nebūtu darījuši. Es droši ticu, ka mans brālis ar šo lietu samierināsies, ja jūs pirmais viņam to paziņosit. Viņš ir mans vienīgais radinieku pasaulē, mister Pikvik, un, ja jūs par mani neiestāsities, es bīstos, ka pazaudēšu arī viņu. Es saprotu, ka esmu rīkojusies ļoti nepareizi... ļoti ļoti nepareizi... - Nabaga Arabella aizsedza seju ar mutautiņu un sāka rūgti raudāt.

Misteru Pikviku stipri ietekmēja jau šīs asaras, bet, kad misis Vinkla, acis slaucīdama, sāka viņu pierunāt un lūgt ar savas maigās balss vismaigākajiem toņiem, viņš kļuva pavisam nemierīgs un, acīm redzot, nezināja, kā rīkoties, ko pierādīja tas, ka viņš sāka nervozi berzēt gan briļļu stiklus, degunu, bikses, galvu, gan getras.

Izmantodams šos nenoteiktības simptomus, misters Perkers (pie kura, kā izrādījās, jaunais pāris šorīt jau bija ieradies) ar juridisku skaidrību un noteiktību sāka pierādīt, ka misters Vinkls seniors līdz šim brīdim nezinot, kādu svarīgu soli dzīves ceļā spēris viņa dēls; ka minētā dēla nākotnes izredzes esot atkarīgas tikai no tā, vai minētais Vinkls seniors turpināšot izturēties pret viņu ar nemazinātām mīlestības un simpātijas jūtām, kas esot ļoti apšaubāmi, ja šo lielo notikumu no viņa pārāk ilgi slēptu; ka misters Pikviks, braukdams uz Bristoli, lai sameklētu misteru Ellenu, ar tādu pašu iemeslu varētu braukt arī uz Birmingemu, lai satiktu misteru Vinklu senioru; pēdīgi, ka misteram Vinklam senioram esot pilnīgas tiesības un pamats uzskatīt misteru Pikviku zināmā mērā par sava dēla aizbildni un padomdevēju un tādēļ viņam pienākoties un piederoties iepazīstināt iepriekš minēto Vinklu senioru personīgi un mutes vārdiem ar visiem lietas apstākļiem un ar lomu, kāda viņam pašam tajā bijusi.

Šajā brīdī īstajā laikā uz skatuves ieradās misters Tapmens un misters Snodgrass, un, tā kā bija nepieciešams iepazīstināt viņus ar visu notikušo līdz ar dažādajiem pierādījumiem par un pret, visus šos pierādījumus ņēma cauri vēlreiz, turklāt katrs tos centās attīstīt pēc savas uztveres un saprašanas. Un beidzot misters Pikviks, šo pierādījumu un pārliecinājumu dēļ pazaudējis visu savu apņēmību un atrazdamies draudošās briesmās zaudēt arī saprašanu, apkampa Arabellu un paskaidroja, ka viņa esot ļoti jauka un ka šis nezinot, kā tas noticis, bet šis esot viņu iemīļojis jau no pirmā skatiena, ka šim nepietiekot dūšas, lai stātos ceļā jauno ļaužu laimei, un tie varot darīt ar šo visu, ko vien gribot.

Kad misters Vellers izdzirda šo piekāpšanos, viņa pirmais darbs bija aizsūtīt Džobu Troteru pie slavenā mistera Pella ar lūgumu nodot ziņas atnesējam kvīti par parāda samaksu, ko viņa gudrais tēvs tālredzīgi bija atstājis šī mācītā džentlmeņa rokās, lai vajadzības gadījumā to katrā laikā varētu dabūt; viņa nākošais darbs bija ieguldīt visu savu skaidro naudu divdesmit piecos galonos vieglā portera, ko viņš pašrocīgi izdalīja bumbu spēles laukumā visiem, kas vien vēlējās; pēc tam viņš dažādās cietuma nodaļās kliedza urā, līdz pazaudēja balsi, un tad pamazām atkal atguva savu parasto filozofisko mieru.

Trijos pēc pusdienas misters Pikviks pēdējo reizi atskatījās uz savu istabiņu un cauri parādnieku pūlim, kuri visi centās paspiest viņam roku, kā spēdams devās uz sardzes istabu. Uz kāpnēm viņš atgriezās, lai atskatītos, un viņa acis iemirdzējās.

Starp daudzajām bālajām un izdilušajām sejām viņš neredzēja nevienas, kuru viņa līdzjūtība un žēlsirdība nebūtu padarījusi laimīgāku.

- Perker, - misters Pikviks teica, pamādams kādam jaunam cilvēkam pienākt tuvāk, - šis ir misters Džingls, par kuru es ar jums runāju.

- Jauki, cienījamo ser, - Perkers atbildēja, cieši uzskatīdams Džinglu. - Rīt jūs, jauno cilvēk, mani atkal redzēsit. Ceru, ser, ka jūs dzīvosit, lai visu mūžu atcerētos un prastu novērtēt to, kas man jums sakāms.

Džingls godbijīgi paklanījās, nodrebēdams paspieda mistera Pikvika roku un atkāpās.

- Džobu jūs, man šķiet, pazīstat, - misters Pikviks teica, stādīdams priekšā šo džentlmeni.

- Pazīstu šo blēdi, - labsirdīgi atbildēja Perkers. - Parūpējieties par savu draugu un rīt vienos esat gatavībā, - vai dzirdat? Nu, vai vēl kas darāms?

- Nekas, - misters Pikviks atteica. - Vai jūs, Sem, nodevāt savam istabas saimniekam sainīti, ko es jums iedevu?

- Jā, ser, - Sems atbildēja. - Viņš sāka raudāt, ser, un teica, ka jūs esmot ļoti laipnīgs un gādīgs un ka šis gribētu tikai to, kauč jūs šim varējs iepotēt ātro diloni, jo šā vecais draugs, kas šiten tik ilgi dzīvojs, esmot miris un cita šim neesmot kur meklēt.

- Nabaga cilvēks, nabaga cilvēks, - misters Pikviks teica. - Lai dievs jūs svētī, mani draugi!

Misteram Pikvikam sakot šīs ardievas, pūlis atbildēja ar skaļiem saucieniem, un daudzi spiedās uz priekšu, lai vēlreiz pakratītu viņa roku. Viņš paņēma Perkeru zem rokas un steidzīgi atstāja cietumu, būdams šajā brīdī daudz bēdīgāks un skumjāks nekā tad, kad ienāca. Ak vai! Cik daudz nabaga nelaimīgo viņš atstāja aiz sevis! Un cik daudzi no tiem vēl tagad tur atrodas!

Vismaz pie viena galda «Džordžā un Vanagā» šis vakars pagāja priecīgi, un vieglas un priecīgas bija divu cilvēku sirdis, kuri otrā rītā atstāja šo viesmīlīgo pajumti. Tie bija misters Pikviks un Sems Vellers, no kuriem pirmo ātri novietoja ērtos pasta ratos, bet pēdējais veikli uzkāpa uz mazā soliņa aizmugurē.

- Ser! - misters Vellers uzsauca savam kungam.

- Kas ir, Sem? - misters Pikviks atsaucās, pabāzdams galvu pa logu.

- Man būtu gribējies, kauč šitie zirgi vismaz trīs mēnešus būtu nodzīvojuši Flītā.

- Kāpēc, Sem? - misters Pikviks jautāja.

- Tas tak skaidrs, ser, - misters Vellers iesaucas, rokas berzēdams. - Kā tad viņi drātītu!

XLVIII NODAĻA

kas vēstī, kā misteram Pikvikam ar Semjuela Vellera palīdzību izdevās mīkstināt mistera Bendžemina Ellena sirdi un remdināt mistera Roberta Soijera dusmas

Misters Bens Ellens un misters Bobs Soijers sēdēja mazajā kabinetā aiz aptiekas, noņemdamies ar kapātu teļa gaļu un nākotnes izredzēm, un viņu saruna gluži dabiskā kārtā pievērsās iepriekš minētā Boba praksei un viņa pašreizējām iespējām iegūt zināmu neatkarību ar godājamo profesiju, kurai viņš sevi bija veltījis.

- Un tās, man šķiet, - sekodams sarunas pavedienam, piezīmēja misters Bobs Soijers, - tās, Ben, man šķiet diezgan apšaubāmas.

- Kas ir diezgan apšaubāmas? - misters Bens Ellens jautāja, tajā pašā laikā uzasinādams prātu ar malku alus. - Kas tad ir apšaubāmas?

- Nu, izredzes, - misters Bobs Soijers atbildēja.

- Es piemirsu, - misters Bens Ellens teica. - Alus man palīdzēja atcerēties. Jā, Bob, tās ir apšaubāmas.

- Tas ir apbrīnojami, kā nabaga ļaudis mani ir iecienījuši, - domīgi teica misters Bobs Soijers. - Tie klauvē pie manis caurām naktīm, dzer zāles tādos apmēros, kas man agrāk būtu šķitis neiespējami, lieto plāksterus un dēles ar tādu neatlaidību, kas gan būtu labāka mērķa cienīga, un gādā ģimenes pieaugumu gluži šaušalīgā kārtā.

Pēdējā iemesla dēļ vien mani, Ben, izsauca sešas reizes vienā dienā.

- Tas jau ir ļoti patīkami, vai ne? - misters Bens Ellens teica, pasniegdams savu šķīvi, lai to vēlreiz piepildītu ar kapāto teļa gaļu.

- Ļoti, - Bobs atbildēja, - bet man gan labāk patiktu tādi pacienti, kam būtu pāris lieku šiliņu. Sludinājumā, Ben, šī prakse bija aprakstīta ļoti pareizi. Prakse, ļoti plaša prakse, - un tas ir viss.

- Bob, - teica misters Bens Ellens, nolikdams nazi un dakšiņu un cieši skatīdamies draugam acīs, - es tev teikšu, kas jādara.

- Kas tad? - misters Bobs Soijers jautāja.

- Tev, cik iespējams, ātrāk jākļūst par Arabellas tūkstoš mārciņu saimnieku.

- Trīsprocentīigi bankas papīri, kas pašlaik skaitās uz viņas vārda Anglijas bankas pārvaldnieka un sabiedrības grāmatā vai grāmatās, - Bobs Soijers piemetināja, lietodams juridiskos terminus.

- Tieši tā, - Bens apstiprināja. - Viņa tās dabūs, kad kļūs pilngadīga vai apprecēsies. Līdz pilngadībai viņai pietrūkst vēl viena gada, bet, lai apprecētos, viņai nebūs vajadzīgs ne mēnesis, ja vien tu saņemsi dūšu.

- Viņa ir ļoti mīļš un patīkams radījums, - misters Roberts Soijers atbildēja, - un es, Ben, viņai zinu tikai vienu vainu. Nelaimīgā kārtā šī vienīgā vaina ir gaumes trūkums. Es viņai nepatīku.

- Pēc manām domām, viņa pati nezina, kas viņai patīk, - nicīgi attrauca misters Bens Ellens.

- Var jau būt, - misters Bobs Soijers piezīmēja. - Bet, pēc manām domām, viņa zina, kas viņai nepatīk, un tas ir vēl daudz svarīgāk.

- Man gribētos zināt, - misters Bens Ellens teica, sakozdams zobus un vairāk līdzinādamies mežonīgam karotājam, kas rij jēlu vilka gaļu, plēsdams to ar pirkstiem, nekā miermīlīgam jaunam džentlmenim, kas ēd kapātu teļa gaļu, lietodams nazi un dakšiņu, - es gribētu zināt, vai tiešam kāds nelietis jau nav sācis luncināties ap viņu, mēģinādams iegūt viņas mīlestību. Man šķiet, Bob, ka es viņu nogalinātu.

- Ja es viņu atrastu, es viņā ietriektu lodi, - misters Bobs Soijers apliecināja, iedzerdams krietnu malku alus un tad ļauni palūrēdams pāri portera krūzes malai. - Un, ja ar to vēl nebūtu līdzēts, es šo lodi izvilktu ārā un nogalinātu viņu tādā veidā.

Misters Bendžemins. Ellens dažas minūtes klusēdams domīgi uzlūkoja savu draugu un tad teica:

- Bildinājis tu viņu nekad neesi, Bob?

- Nē. Es redzēju, ka tam nebūs nozīmes, - misters Roberts Soijers atbildēja.

- Tu to izdarīsi, pirms vēl būsi kļuvis divdesmit četras stundas vecāks, - ar nežēlīgu mieru atteica Bens. - Tu viņu dabūsi, vai arī es uzzināšu, kāpēc ne. Es izlietošu savas tiesības.

- Labi, - misters Bobs Soijers atteica, - redzēsim.

- Jā, to mēs redzēsim, mans draugs, - nikni attrauca misters Bens Ellens. Viņš brīdi klusēja un tad piemetināja aiz satraukuma drebošā balsī: - Tu viņu, mans draugs, mīlēji jau no bērnības - tu viņu mīlēji, kad mēs kopā gājām skolā, un jau toreiz viņa niķojās un nonicināja tavas tikko modušās jūtas. Vai tu atceries, kā kādu dienu ar visu bērnišķīgās mīlestības dedzību tu lūdzi viņu pieņemt divus mazus ķimeņu cepumus un vienu saldo ābolu, kas bija glīti iesaiņoti burtnīcas lapā?

- Atceros, - Bobs Soijers atbildēja.

- Man šķiet, viņa to nonicināja! - Bens Ellens teica.

- Jā, nonicināja, - Bobs atsacīja. - Viņa teica, ka es esot sainīti pārāk ilgi nēsājis bikšu kabatā un ābols esot nepatīkami sasilis.

- Atminos gan, - drūmi teica misters Ellens. - Un tad mēs to apēdām paši, kozdami pārmaiņus.

Bobs Soijers skumji savilka pieri, likdams saprast, ka atceras minēto apstākli, un abi draugi kādu laiku sēdēja, katrs savās pārdomās nogrimis.

Kamēr risinājās šī saruna starp misteru Bobu Soijeru un misteru Bendžeminu Ellenu un kamēr zēns pelēkajā livrejā, brīnīdamies par pusdienu neparasto ieilgšanu, pie tam nelabu nojautu mocīts par to kapātās teļa gaļas daudzumu, kas paliks pāri viņa lietošanai, laiku pa laikam bažīgi paskatījās uz stikla durvīm, pa Bristoles ielām cienīgi brauca tumši zaļa privātā ekipāža ar brūnu, apaļu zirgu priekšā, ko vadīja īgna izskata vīrs, ģērbies zirgu puiša biksēs un kučiera svārkos. Tā izskatās daudzas ekipāžas, kas pieder vecām, taupīgām lēdijām, un arī šajos ratos sēdēja kāda veca lēdija - tās saimniece un īpašniece.

- Martin! - vecā lēdija pa priekšējo lodziņu uzsauca īgnajam vīram.

- Nu? - īgnais vīrs atrūca, pielikdams roku pie cepures.

- Pie mistera Soijera! - vecā lēdija teica.

- Uz turieni jau braucu, - īgnais vīrs noņurdēja.

Vecā lēdija pamāja ar galvu, apmierināta, ka īgnais vīrs atminējis viņas domas.

Īgnais vīrs uzšāva nobarotajam zirgam, un viņi visi kopā devās pie mistera Boba Soijera.

- Martin, - vecā lēdija sacīja, kad ekipāža apstājās pie mistera Roberta Soijera, agrāk Nokmorfa, durvīm.

- Nu? - Martins atsaucās.

- Palūdziet, lai puika iznāk ārā un uzmana zirgu!

- Zirgu es pats uzmanīšu, - Martins sacīja, nolikdams pātagu uz ekipāžas jumta.

- To es nekādā ziņā nevaru pieļaut, - vecā lēdija attrauca. - Jūsu liecība būs ļoti svarīga, un jums man jānāk līdzi iekšā. Pa visu sarunas laiku jūs nedrīkstat atkāpties no maniem sāniem. Vai dzirdat?

- Dzirdu, - Martins atņurdēja.

- Nu, un ko tad jūs vēl gaidāt?

- Neko, - Martins atbildēja.

To teikdams, īgnais vīrs lēni nokāpa no riteņa, uz kura bija stāvējis, balstīdamies tikai uz labās kājas pirkstgaliem, un, pasaucis zēnu pelēkajā livrejā, atvēra ekipāžas durvis, nolaida kāpnes un, iebāzis karietē roku, tērptu melnā ziemišķādas cimdā, izvilka ārā veco lēdiju tik nevērīgi, it kā tā bijusi cepuru kārba.

- Ak dievs, Martin! - vecā lēdija iesaucās. - Esmu tik satraukta, ka drebu pie visām miesām.

Misters Martins nokāsējās melnajā ziemišķādas cimdā, bet līdzjūtību neizteica, tādēļ vecā lēdija saņēmusies pietipināja pie mistera Boba Soijera durvīm, un misters Martins sekoja. Kad vecā lēdija iegāja aptiekā, misters Bendžemins Ellens un misters Bobs Soijers, kas tikko bija paspējuši kaut kur nogrūst groku un izlaistīt pretīgi smirdošas zāles, lai aizdzītu tabakas dūmu smaku, steidzās izsacīt sava prieka un mīlestības apliecinājumus.

- Manu dārgo krustmāmiņ! - misters Bens Ellens iesaucās.

- Cik laipni no jūsu puses, ka jūs mūs apmeklējat! Misters Soijers, krustmāmiņ.

Mans draugs misters Bobs Soijers, par kuru es jums stāstīju sakarā ar... nu, jūs jau zināt, krustmāmiņ.

Te misters Bens Ellens, kas šajā brīdī nebija sevišķi skaidrā prātā, piemetināja vārdu «Arabella», domādams, ka čukst, bet patiesībā izteica to sevišķi dzirdamā un skaidrā balsī, ko pat tīšuprāt nevarēja nedzirdēt.

- Manu dārgo Bendžemin, - vecā lēdija teica, cīnīdamās ar elpas trūkumu un trīcēdama no galvas līdz kājām, - neuztraucies, mans mīļais, bet man šķiet, kā es labāk kādu brīdi parunāšu ar misteru Soijeru vienatnē... tikai brīdi.

- Bob, - misters Bens Ellens teica, - vai tu neievestu manu krustmāti kabinetā?

- Protams, - profesionālā tonī atbildēja Bobs, - pa šīm durvīm, godājamā kundze.

Nebīstieties, kundze. Drīz mēs jūs, kundze, atkal savedīsim kārtībā, par to nav ko šaubīties. Šeit, godājamā kundze. Nu, es klausos.

Un misters Bobs Soijers pasniedza vecajai lēdijai krēslu, aizvēra durvis, apsēdās otrā krēslā viņai blakus un gaidīja, ka viņam sāks sīki stāstīt par kādu slimību, no kuras tas paredzēja gūt lielus ienākumus un labumus.

Vecā lēdija vispirms ilgi kratīja galvu un tad sāka raudāt.

- Nervi, - līdzcietīgi teica Bobs Soijers. - Kamparu ar ūdeni trīs reizes dienā un nomierinošu dzērienu, gulēt ejot.

- Es nezinu, kā iesākt, mister Soijer, - vecā lēdija teica, - tas ir tik sāpīgi un briesmīgi.

- Jums nav nemaz jāsāk, kundze, - misters Bobs Soijers atbildēja. - Es jau iepriekš zinu visu, ko jūs varētu teikt. Vaina ir galvā.

- Man ļoti negribētos domāt, ka vaina ir sirdī, - klusi ievaidēdamās, teica vecā lēdija.

- No tā nav ko bīties, kundze, - Bobs Soijers attrauca. - Primārais cēlonis ir vēders.

- Mister Soijer! - satrūkdamās iesaucās vecā lēdija.

- Par to, kundze, nav ne mazāko šaubu, - Bobs atbildēja, izskatīdamies brīnum gudrs. - Laikā lietotas zāles, godājamā kundze, visu to būtu novērsušas.

- Mister Soijer, - vēl vairāk uztraukusies, vecā lēdija teica, - šāda izturēšanās ir vai nu lielākā bezkaunība pret cilvēku manā stāvoklī, vai arī jūs nesaprotat, kādēļ es jūs apmeklēju. Ja medicīna vai jebkura piesardzība būtu spējusi novērst to, kas ir noticis, es to noteikti būtu izlietojusi. Es labāk tūliņ runāšu ar savu brāļadēlu, - teica vecā lēdija, sašutumā burzīdama savu somiņu un celdamās augšā.

- Pagaidiet brīdi, kundze, - Bobs Soijers teica. - Baidos, ka neesmu jūs sapratis, kundze. Kas tad ir noticis, kundze?

- Mana brāļameita, mister Soijer, - vecā lēdija iesāka, - jūsu drauga māsa...

- Jā, kundze, - nepacietīgi attrauca Bobs, jo vecā lēdija, lai gan ļoti uztraukta, runāja mokoši lēni, kā vecas lēdijas bieži dara. - Jā, kundze?

- Pirms trijām dienām atstāja manu māju, mister Soijer, apgalvodama, ka grib apmeklēt manu māsu, viņas otro krustmāti, kam pieder lielā pansija tūliņ aiz trešā jūdzes staba, kur pie ozola vārtiem aug lielais «zelta lietus» krūms, - vecā lēdija paziņoja un apklusa, lai nosusinātu acis.

- Velns lai parauj zelta lietu, kundze! - Bobs teica, uztraukuma pilnīgi aizmirsdams savu profesionālo cienību. - Runājiet mazliet ātrāk, kundze! Piedodiet drusciņ tvaiku, es jūs lūdzu!

- Šorīt, - lēni turpināja vecā lēdija, - šorīt viņa...

- Atgriezās, kundze, vai ne? - dedzīgi trauca tālāk Bobs. - Vai viņa atgriezās?

- Nē, neatgriezās... viņa atrakstīja, - vecā lēdija atbildēja.

- Ko viņa raksta? - Bobs nepacietīgi taujāja.

- Viņa, mister Soijer, raksta... - vecā lēdija runāja, - un sakarā ar to es gribētu, lai jūs lēni un uzmanīgi sagatavotu Bendžeminu... viņa raksta, ka šī esot... vēstule man ir kabatā, mister Soijer, bet brilles palikušas ratos, un es tikai iztērētu jūsu laiku, ja mēģinātu izlasīt vēstuli jums priekšā bez tām... īsi sakot, mister Soijer, viņa raksta, ka esot apprecējusies.

- Ko! - misters Bobs Soijers iekliedzās.

- Apprecējusies, - vecā lēdija atkārtoja.

Misters Bobs Soijers tālāk vairs neklausījās, bet, izskrējis no kabineta aptiekā, Stentora balsī iekliedzās:

- Ben, mans draugs, viņa ir aizmukusi!

Tikko misters Bens Ellens, kas aiz letes bija snaudis, nokāris galvu vai veselu puspēdu zemāk par ceļiem, izdzirda šo satriecošo vēsti, viņš strauji uzklupa misteram Martinam un, ieķēries šī klusā kalpotāja kaklautā, izteica ciešu apņēmību to uz vietas nožņaugt, un šo apņēmību, kā tas bieži notiek izmisuma brīžos, viņš bez kavēšanās arī sāka izpildīt, parādīdams lielu enerģiju un ķirurga prasmi.

Misters Martins, būdams mazrunīgs cilvēks ar visai mazām daiļrunības un pārliecināšanas spējām, dažas sekundes pacieta šo operāciju ar ļoti mierīgu un patīkamu sejas izteiksmi, taču, redzēdams, ka tā draud drīz vien novest pie iznākuma, kas viņam uz mūžīgiem laikiem laupītu iespēju pretendēt uz algu, uzturu un visu pārējo, izgrūda neskaidru protestu un nogāza misteru Bendžeminu Ellenu gar zemi. Tā kā šī džentlmeņa rokas bija ieķērušās viņa kaklautā, viņam nebija citas izvēles kā tam sekot līdz pat grīdai. Tur viņi abi gulēja un spārdījās, kad atvērās veikala durvis un ienāca divi pavisam negaidīti viesi, un proti, misters Pikviks un misters Semjuels Vellers.

No redzētā misteram Velleram tūliņ radās iespaids, ka Soijera, agrāk Nokmorfa, iestāde nolīgusi misteru Martinu stipri iedarbīgu zāļu dzeršanai vai lēkmju inscenēšanai, lai tad ar viņu varētu eksperimentēt, vai arī nolūkā, lai tas šad un tad iedzer indi un tā dod iespēju pārbaudīt dažādu jaunu pretlīdzekļu iedarbību; vai lai darītu vēl kaut ko tamlīdzīgu, tā veicinot lielās medicīnas zinātnes progresu un apmierinot slāpes pēc zināšanām, kas kaist abu jauno profesoru krūtīs. Tāpēc, pat nedomādams iejaukties, Sems stāvēja klusi un mierīgi un skatījās tā, it kā būtu ārkārtīgi ieinteresēts par šī eksperimenta iznākumu. Ne tā misters Pikviks. Ar parasto enerģiju viņš tūliņ metās uz pārsteigtajiem cīnītājiem un skaļi uzaicināja klātesošos iejaukties.

Tas lika atjēgties misteram Bobam Soijeram, kas līdz tam, redzot drauga trako niknumu, bija stāvējis kā paralizēts, un ar šī džentlmeņa palīdzību misters Pikviks piecēla Benu Ellenu kājās. Misters Martins, redzēdams, ka atrodas uz grīdas viens pats, piecēlās un sāka skatīties apkārt.

- Mister Ellen, - misters Pikviks izsaucās, - kas noticis, ser?

- Nekas, ser! - ar izaicinošu augstprātību atbildēja misters Ellens.

- Ko tas nozīmē? - jautāja misters Pikviks, skatīdamies uz Bobu Soijeru. - Vai viņš ir nevesels?

Pirms Bobs paspēja atbildēt, misters Bens Ellens satvēra misteru Pikviku pie rokas un bēdīgā balsī nomurmināja:

- Mana māsa, godājamo ser, mana māsa.

- Ak, un tas ir viss? - misters Pikviks apjautājās. - Ceru, ka šo lietu mēs varēsim viegli nokārtot. Jūsu māsa ir sveika un vesela, un es, godājamo ser, esmu šeit ieradies, lai...

- Man žēl, ka jāpārtrauc tik patīkamas izdarības, kā teica karalis, atlaizdams parlamentu, - iejaucās misters Vellers, kas bija palūrējis pa stikla durvīm, - bet šiten te, ser, notiekas vēl viens ekspirements. Āre, kur uz tepiķa guļ cienīga veca lēdija un gaida uz preparierēšanu vai galvinismu, vai citu kādu dzīvinošu un zinātnisku padarīšanu.

- Es piemirsu! - misters Bens Ellens iesaucās. - Tā ir mana krustmāte.

- Ak dievs! - misters Pikviks teica. - Nabaga lēdija! Uzmanīgi, Sem, uzmanīgi!

- Dīvaina zitivācija priekš ģimenes locekļa, - Sems Vellers piezīmēja, novietodams krustmāti krēslā. - Ei, kaulzāģeru mācekli, stiep šurp smirdspirtu!

Pēdējā piezīme bija adresēta zēnam pelēkajā livrejā, kurš, uzticējis ekipāžas pieskatīšanu ielas uzraugam, bija atgriezies, lai redzētu, kas te par troksni. Ar pelēki tērpta zēna, mistera Boba Soijera un mistera Bendžemina Ellena (kas, nobiedējis savu krustmāti līdz ģībonim, tagad aizkustinoši pūlējās viņas labā) palīdzību vecā lēdija beidzot atguva samaņu, un tad misters Bens Ellens, ar apjukušu seju pievērsies misteram iPikvikam, vaicāja, ko viņš esot gribējis teikt, ka viņu tik traģiski pārtraukuši.

- Man šķiet, mēs šeit visi esam draugi, - misters Pikviks teic noklepodamies un paskatījās uz mazrunīgo vīru ar īgno seju, kurš bija vadījis ekipāžu ar nobaroto zirgu.

Tas atgādināja misteram Bobam Soijeram, ka zēns pelēkajā livrejā skatās ieplestām acīm un ziņkārīgām ausīm. Pacēlis nākošo aptiekāru aiz svārku apkakles un izsviedis pa durvīm, Bobs Soijers paziņoja misteram Pikvikam, ka viņš varot runāt bez kautrēšanās.

- Jūsu māsa, godājamo ser, - misters Pikviks sacīja, pievērsdamies Bendžeminam Ellenam, - atrodas Londonā un ir vesela un laimīga.

- Ar viņas laimi man nav nekādas darīšanas, ser, - misters: Bendžemins Ellens atcirta, atmezdams ar roku.

- Ar viņas vīru man būs darīšana, - apliecināja Bobs Soijers. - Man ar viņu, ser, būs darīšana no divpadsmit soļu attāluma, un pēc tam viņš būs lieliska izskata rokudarbs, šis zemiskais nelietis!

Tiktāl tas bija ļoti skaists un cēls izaicinājums, taču misters Bobs Soijers tā iespaidu mazliet vājināja, beigās piemetinādams dažas vispārīga rakstura piezīmes, kas attiecās uz galvu iedauzīšanu un acu izsišanu un salīdzinājumā izklausījās vulgāri.

- Pagaidiet, ser, - misters Pikviks aizrādīja, - pirms jūs lietojat šos epitetus, runājot par attiecīgo džentlmeni, mierīgā garā pārlieciet, vai viņa vaina ir tik liela, un, galvenokārt, atcerieties, ka viņš ir mans draugs.

- Ko! - misters Bobs Soijers teica.

- Viņa vārdu! - Bens Ellens sauca. - Vārdu!

- Misters Nataniēls Vinkls, - stingri atbildēja misters Pikviks.

Misters Bendžemins Ellens nesteigdamies sadragāja savas brilles ar zābaka papēdi un, uzlasījis drumslas un novietojis tās trijās dažādās kabatās, sakrustoja rokas, iekoda lūpā un draudīgi skatījās; mistera Pikvika lēnīgajā sejā.

- Tātad jūs tas esat, ser, kas ierosināja un veicināja šīs laulības? - misters Bendžemins Ellens beidzot nojautāja.

- Un tas, man liekas, ir šī džentlmeņa sulainis, - vecā lēdija viņu pārtrauca, - kas ložņāja ap manu māju un centās ievilt manus kalpotājus sazvērestībā pret viņu saimnieci. Martin!

- Nu? - īgnais vīrs atteica, panākdamies uz priekšu.

- Vai šis ir tas jaunais cilvēks, ko jūs redzējāt uz ielas un par ko jūs man šorīt stāstījāt?

Misters Martins, būdams, kā jau iepriekš minēts, mazrunīgs cilvēks, paskatījās uz Semu Velleru, pamāja ar galvu un norūca:

- Tas pats ir!

Misters Vellers, kas nekad nebija lepns, ar draudzīgu un atzinīgu smaidu paskatījās īgnajam zirgu puisim acīs un pieklājīgos vārdos paziņoja, ka viņi tiešām «esot iepazinušies».

- Un šo uzticamo cilvēku es gandrīz būtu nožņaudzis! - iesaucās misters Bens Ellens. - Mister Pikvik, kā jūs uzdrīkstaties atļaut, ka jūsu zeņķi izmanto manas māsas aizvešanā? Es prasu, ser, lai jūs šo lietu paskaidrotu.

- Paskaidrojiet to, ser! - nikni sauca Bobs Soijers.

- Tā ir sazvērestība! - kliedza Bens Ellens.

- Īsta krāpšana! - piemetināja misters Bobs Soijers.

- Bezgodīga blēdība, - aizrādīja vecā lēdija.

- Mānīšanās, - piebilda Martins.

- Lūdzu, uzklausiet mani! - sacīja misters Pikviks, kad Bens Ellens iekrita krēslā, kurā pacientiem nolaida asinis, un sāka darboties ar savu kabatas lakatiņu. - Šajā lietā es citādi neesmu palīdzējis, tikai vienreiz bijis klāt pie jauno ļaužu satikšanās, ko es nevarēju aizkavēt, un tāpēc domāju, ka mana klātbūtne novērsīs iespējamās aizdomas.

Tā ir visa mana līdzdalība šajā lietā, un man nebija ne jausmas, ka viņi domā par tūlītēju precēšanos. Taču ievērojiet, - misters Pikviks steigšus pārlaboja savus vārdus, - ievērojiet - es nesaku, ka būtu mēģinājis to aizkavēt, ja arī būtu par to zinājis.

- Vai jūs visi to dzirdat? Vai jūs dzirdat? - misters Bendžemins Ellens teica.

- Es ceru, ka viņi dzird, - lēnīgi sacīja misters Pikviks, paskatīdamies visapkārt, - un, - piesarkdams turpināja šis džentlmenis, - es ceru, ser, ka viņi dzirdēs arī tālāko, un proti: spriežot pēc tā, ko esmu dzirdējis, ser, es apgalvoju, ka jums nebija nekādu tiesību mēģināt ar varu apspiest jūsu māsas tieksmes, kā jūs to darījāt, un ka jums drīzāk vajadzēja censties ar laipnību un pacietību viņai aizstāt pārējos tuvākos radiniekus, ko viņa zaudējusi jau bērnībā. Kas attiecas uz manu jauno draugu, tad man jāpiebilst, ka ar pasaulīgiem labumiem viņš ir nodrošināts vismaz tikpat labi kā jūs, ja ne vēl daudz labāk, un, pirms es nedzirdēšu, ka šo jautājumu apspriež ar pienācīgu savaldību, es atsakos par šo lietu tālāk runāt.

- Es grib sacīt vēl tik dažus vārdiņus un papildināt to, ko sacīja cienījamais džentelmens, kas nupatās beidza runāt, - piebilda misters Vellers, iznākdams priekšā, - un tie ir šitādi: viens no klātesmošiem mani nosauca par zeņķi.

- Tam nav nekāda sakara ar šo lietu, - misters Pikviks iejaucās. - Lūdzu, pievaldiet mēli!

- Par šito lietu es nekā neteiks, - Sems attrauca, - bet es teiks tik šito. Varbūtās tas džentelmens domā, ka šite ir bijse jau kāda agrāka aizraušanās, bet nekā tamlīdzīga nav bijs, jo jaunā lēdija jau pašā draudzēšanās sākumā teica, ka nevarot šo paciest.

Neviens šim pogas nav izgriezs, un priekš šā iznākums būtu bijs tāds pats, ja ar jaunā lēdija misteru Vinklu savu mūžu i redzējse nebūtu. To es gribēj pateikt, ser, un es cer, ka tagad es ir to džentelmeni nomierinājs.

Šiem mierinošajiem misterā Vellera vārdiem sekoja īss klusuma brīdis, un tad misters Bens Ellens, pieceldamies no krēsla, paziņoja, ka Arabellu viņš vairs ne acīs negribot redzēt, bet misters Bobs Soijers, par spīti Sema glaimojošajiem izteicieniem, zvērēja briesmīgu atriebību laimīgajam līgavainim.

Bet, kad saruna bija aizvirzījusies pašā sparīguma kalngalā un draudēja tāpat arī turpināties, misters Pikviks atrada varenu palīgu vecās lēdijas personā, kuru, acīm redzot, bija stipri ietekmējis veids, kādā viņš aizstāvēja tās brāļameitu, un tā uzdrošinājās izteikt misteram Bendžeminam Ellenam dažas nomierinošas domas, no kurām galvenās bija tās, ka galu galā varbūt esot labi, ka neesot vēl ļaunāk; jo mazāk izteikts, jo drīzāk izbeigts, un, goda vārds, šī nezinot, vai tas galu galā esot tik ļauni; kas izbeigts, to nevarot iesākt, un, ko nevarot labot, to vajagot paciest, - līdz ar dažiem citiem līdzīgiem oriģināliem un uzmundrinošiem izteicieniem. Uz visu to Bendžemins Ellens atbildēja, ka šis negribot izrādīt necieņu ne pret savu krustmāti, ne pret kādu citu, bet, ja viņiem esot vienalga un viņi atļaujot šim rīkoties pēc patikas, tad šim gan labāk patiktos ienīst savu māsu līdz pat nāvei un vēl pēc tam.

Beidzot, kad šis lēmums bija paziņots reižu piecdesmit, vecā lēdija pēkšņi saslējās un, izskatīdamās ļoti majestātiska, vēlējās zināt, ko šī tādu esot izdarījusi, ka vairs necienījot šās vecumu un stāvokli un ka šai tādā veidā esot jādiedelē pie pašas brāļadēla, ko šī atceroties jau divdesmit piecus gadus pirms viņa dzimšanas un ko šī personīgi pazinusi, kad viņam mutē vēl nebijis neviena zoba, nemaz jau nerunājot par šās klātbūtni pie viņa pirmās matu griešanas un palīdzību daudzās citās viņa bērnības laika ceremonijās, kas esot bijušas pietiekoši svarīgas, lai šī līdz mūža galam varētu pieprasīt no viņa mīlestību, paklausību un līdzjūtību.

Kamēr krietnā lēdija šādi norāja misteru Benu Ellenu, Bobs Soijers un misters Pikviks bija iegājuši iekšistabā un nodevās klusām pārrunām, turklāt iepriekš minētais džentlmenis vairākas reizes pielika pie mutes melnu pudeli, un tās ietekmē viņa seja pamazām pieņēma možu un pat jautru izteiksmi. Beidzot viņš iznāca no istabas ar pudeli rokā un, izsacījis nožēlu par to, ka bijis tāds muļķis, lūdza uzdzert uz mistera un misis Vinklu veselību un laimi, un viņš bez kādas skaudības gribot tos apsveikt pirmais. To dzirdēdams, misters Bens Ellens pielēca no krēsla un, satvēris melno pudeli, uzdzēra tostam tik sirsnīgi, ka viņa seja kļuva gandrīz tikpat melna kā pudele, jo dzēriens bija stiprs. Tad melnā pudele gāja apkārt, līdz bija tukša, un sekoja tik daudz rokas spiedienu un savstarpēju komplimentu, ka pat mistera Martina metāliskajā sejā parādījās smaids.

- Un tagad, - Bobs Soijers teica, rokas berzēdams, - mēs pavadīsim jautru vakaru.

- Man ļoti žēl, - misters Pikviks aizrādīja, - ka man jāatgriežas viesnīcā. Pēdējā laikā esmu atradinājies no piepūles, un ceļojums mani ir ārkārtīgi nogurdinājis.

- Tēju taču jūs iedzersit, mister Pikvik, - ar neatvairāmu laipnību aicināja veca lēdija.

- Pateicos, es gan nevaru, - šis džentlmenis attrauca.

Patiesību sakot, galvenais iemesls mistera Pikvika aiziešanai bija vecās lēdijas acīm redzami pieaugoša apbrīna. Viņš pieminēja misis Bārdlu, un katrs vecās lēdijas acu skatiens viņam lika svīst aukstus sviedrus.

Tā kā misteru Pikviku nekādi nevarēja pierunāt palikt, pēc viņa paša ierosinājuma tūliņ nolēma, ka misters Bendžemins Ellens pavadīs viņu ceļojumā pie vecākā mistera Vinkla un ka kariete būs pie durvīm nākošajā rītā pulksten deviņos. Tad viņš atvadījās un Semjuela Vellera pavadībā devās uz «Krūmu». Ir vērts piezīmēt, ka misteram Martinam, kad viņš atvadoties sniedza roku Semam, seja krampjaini saviebās un viņš izspieda smaidu un lāstu vienā laikā, un tie, kas ar šī džentlmeņa īpatnībām bija vislabāk pazīstami, šīs pazīmes iztulkoja tā, ka viņš izteicot vislielāko prieku par mistera Vellera sabiedrību un lūdzot to godu būt ar viņu turpmāk pazīstamam.

- Vai pieprasīt priekš jums atsevišķu istabu, ser? - Sems jautāja, kad viņi bija sasnieguši «Krūmu».

- Nē, Sem, - kādēļ? - misters Pikviks atbildēja. - Es jau paēdu ēdamistabā un drīz iešu gulēt, tā ka nav vairs vērts. Paskaties, Sem, kas ir ceļotāju istabā.

Misters Vellers devās izpildīt uzdevumu un tūliņ atgriezās, lai pateiktu, ka tur esot tikai kāds džentlmenis ar vienu aci un saimnieks, kuri kopā dzerot portvīnu ar citronu.

- Es viņiem piebiedrošos, - misters Pikviks teica.

- Tas ir jocīgs zellis, ser, tas vienacis, - misters Vellers pastāstīja, iedams pa priekšu. - Viņš, ser, tam saimeniekam pūš tādas blēņas, ka tas vaira nezin, vai stāv uz kājām vai galvas.

Kad misters Pikviks iegāja, cilvēks, uz ko šie vārdi attiecās, sēdēja istabas otrā galā un smēķēja lielu holandiešu pīpi, nenolaizdams aci no saimnieka apaļās sejas.

Šim dzīvespriecīgajam večukam viņš nupat bija pastāstījis kādu brīnišķīgu notikumu, ka to apliecināja dažādi nesakarīgi izsaucieni, kā: «Nu, to es gan nebūtu ticējis! Tā kaut ko es vēl nebiju dzirdējis! Nebūtu domājis, ka tas iespējams!» - un citas pārsteiguma izpausmes, kas gluži negribot lauzās no saimnieka mutes, kad viņa acis sastapa vienacainā ciešo skatienu.

- Jūsu kalps, ser, - vienacis teica misteram Pikvikam. - Jauks vakars, ser.

- Tiešām ļoti jauks, - misters Pikviks atbildēja, kad apkalpotājs nolika viņam priekšā mazu degvīna karafīti un karstu ūdeni.

Kamēr misters Pikviks maisīja groku, vienacis uz viņu laiku pa laikam cieši paskatījās un pēdīgi teica:

- Man šķietas, es jūs jau būtu redzējis.

- Es gan jūs neatceros, - misters Pikviks atbildēja.

- Nuja, - vienacis teica, - jūs mani nepazīstat, bet es pazinu divus jūsu draugus, kas uzturējās Ītensvilas «Pāvā» pa vēlēšanu laiku.

- O, tiešām! - misters Pikviks iesaucās.

- Jā, - vienacis atbildēja. - Es tiem pastāstīju kādu mazu notikumu, kas atgadījies kādam manam draugam Tomam Smārtam. Varbūt viņi jums par to ir stāstījuši.

- Bieži, - misters Pikviks smaidīdams atsaucās. - Viņš bija jūsu tēvocis, man šķiet?

- Nē, nē, - tikai mana tēvoča draugs, - vienacis attrauca.

- Jūsu tēvocis ar ir bijis varens vīrs, - piezīmēja saimnieks, galvu pakratīdams.

- Nu, man liekas gan; man liekas, ka to var gan teikt, - vienacis atbildēja. - Par šito pašu tēvoci es jums, džentlmeņi, varētu pastāstīt kaut ko tādu, ka jums būtu ko pabrīnīties.

- Tiešām? - misters Pikviks teica. - Tad pastāstiet katrā ziņā!

Vienacainais ceļojošais aģents pielēja glāzi negusa, izdzēra to, ievilka garu dūmu no holandiešu pīpes, uzsauca Semam Velleram, kas kavējās pie durvīm, ka viņam neesot jāiet prom, ja viņš to nevēloties, jo stāsts neesot nekāds noslēpums, un, pievērsis aci saimniekam, sāka stāstīt to, kas lasāms nākošajā nodaļā.

XLIX NODAĻA

kas satur stāstu par ceļojošā aģenta tēvoci

- Mans tēvocis, džentlmeņi, - aģents stāstīja, - bija viens no jautrākajiem, patīkamākajiem un asprātīgākajiem cilvēkiem, kādi jebkad dzīvojuši. Es vēlētos, kaut jūs viņu būtu pazinuši. No otras puses, džentlmeņi, es nevēlētos, ka jūs viņu būtu pazinuši, jo tādā gadījumā jūs šobrīd pēc dabas likumiem būtu vai nu miruši, vai vismaz ik tuvu nāvei, ka sēdētu mājās un ļaudīs nerādītos, un tas man laupītu nesamaksājamo prieku ar jums šobrīd runāt. Džentlmeņi, es vēlētos, kaut jūsu tēvi un mātes būtu pazinuši manu tēvoci. Tiem viņš būtu ļoti paticis, sevišķi jūsu cienījamajām mātēm, to es zinu droši. Ja no daudzajiem tikumiem, kas rotāja viņa raksturu, vajadzētu izvēlēties divus vispārākos, es teiktu, ka tie bija prasme sagatavot punšu un pēc vakariņām dziedāt. Piedodiet, ka es uzkavējos šajās skumjajās atmiņās par godājamo nelaiķi - tādu cilvēku kā manu tēvoci jūs katra dienu vis nesastapsit.

Par sava tēvoča izcilu rakstura iezīmi es vienmēr esmu uzskatījis to, ka viņš bija tuvos draugos un biedros ar Tomu Smārtu no lielā Bilsona un Slema tirdzniecības nama Keitetonstrītā Sitijā. Mans tēvocis bija aģents pie Tigina un Velpa, bet ilgu laiku braukāja gandrīz pa tām pašām vietām, kur Toms, un jau pirmo vakaru, kad viņi satikās, mans tēvocis iemīlēja Tomu, bet Toms iemīlēja manu tēvoci. Viņi bija pazīstami tikko pusstundu, kad jau saderēja uz jaunu cepuri, kurš sagatavos labāko punša kvartu un kurš to ātrāk izdzers. Tika atzīts, ka sagatavošanā uzvarējis mans tēvocis, bet dzeršanā Toms Smārts viņu pārspējis par pustējkarotes tiesu. Viņi izdzēra katrs vēl pa kvartai viens uz otra veselību un kopš tā laika un uz visiem laikiem kļuva nešķirami draugi. Šādās lietās, džentlmeņi, valda liktenis, mēs tur nekā nevaram darīt.

Augumā mans tēvocis bija nedaudz īsāks par vidusmēru, tāpat arī mazliet resnāks nekā parastie cilvēki un sejā varbūt kādu nieciņu sarkanāks. Viņam, džentlmeņi, bija visjaukākā seja, kāda vien redzēta: kaut kas līdzīgs Pančam, tikai ar glītāku degunu un zodu. Viņa acīs vienmēr mirgoja un dzirkstīja labsirdība, un no viņa lūpām nekad nenozuda smaids - ne jau kāds no tiem tukšajiem, kokainajiem smīniem, bet īsts, jautrs, sirsnīgs, labsirdīgs smaids. Reiz viņš izvēlās no saviem divričiem un atsitās ar galvu pret jūdzes stabiņu. Viņš gulēja, sitiena apdullināts, un uz blakus sabērtās grants kaudzes bija tā saskrambājis seju, ka, lietojot mana tēvoča spēcīgo izteicienu, varētu sacīt: paša māte nebūtu viņu pazinusi, ja atgriezusies zemes virsū. Tiešām, džentlmeņi, kad es par šo lietu padomāju, man liekas, ka tā noteikti nebūtu viņu pazinusi, jo nomira, kad mans tēvocis bija divus gadus un septiņus mēnešus vecs, un man šķiet ļoti iespējams, pat ja neņem vērā granti, ka jau viņa atloku zābaki vien būtu krietno lēdiju ne mazumu samulsinājuši, - par viņa jautro, sarkano seju nemaz nav ko runāt. Taču tur nu viņš gulēja, un es bieži esmu dzirdējis savu tēvoci stāstām, ka vīrs, kas šo pacēlis, esot teicis - šis smaidījis tik jautri, it kā būtu izvēlies aiz priekiem, un, pēc tam kad šim nolaiduši asinis, šā apziņas atgriešanās pirmā vājā izpausme bijusi tāda, ka šis uzslējies gultā sēdus, sācis pilnā kaklā smieties, nobučojis jauno sievieti, kas turējusi bļodu, un nekavējoties pieprasījis jēra kotleti ar marinētiem valriekstiem.

Viņam, džentlmeņi, ļoti garšoja marinēti valrieksti. Viņš vienmēr teica: ja tiem nelejot klāt etiķi, tie esot lielisks uzkožamais pie alus.

Mana tēvoča lielais ceļojums arvien notika lapkritī, kad viņš savāca parādus un pieņēma pasūtījumus ziemeļos, braucot no Londonas uz Edinburgu, no Edinburgas uz Glazgovu, no Glazgovas atpakaļ uz Edinburgu un no turienes ar zvejas kuģi uz Londonu. Jums jāsaprot, ka šo otru reizi viņš Edinburgu apmeklēja pats sava prieka pēc. Otrreiz viņš tur parasti uzturējās kādu nedēļu, lai apciemotu savus vecos draugus, un, tā kā brokastis viņš ēda pie šī un pabrokastis pie tā, pusdienas pie kāda trešā un vakariņas vēl pie kāda cita, tad visu šo nedēļu parasti bija ļoti aizņemts. Es nezinu, vai jūs, džentlmeņi, kādreiz esat piedalījušies īsti sātīgās brokastīs pie viesmīlīgiem skotiem un pēc tam gājuši iekost kādu bušeli austeru ar kādu duci alus un pāris glāzītēm viskija noslēgumā. Ja jūs to kādreiz esat darījuši, jūs man piekritīsit, ka vajadzīga ļoti izturīga galva, lai pēc tam vēl ietu pie draugiem pusdienot un vakariņot.

Bet, dieva vārds, manam tēvocim tas viss nebija nekas! Viņš bija tā norūdīts, ka tā viņam likās bērnu spēle. Tiku dzirdējis viņu sakām, ka viņš jebkuru dienu varot pārspēt dandijiešus dzeršanā un pēc tam pāriet mājās nestreipuļojot, un turklāt, džentlmeņi, dandijiešiem ir tik stingras galvas un tik stiprs punšs, kāds vien ir sastopams starp abiem poliem. Esmu dzirdējis, ka kāds glāzgovietis un kāds dandijietis sacentušies dzeršanā, piecpadsmit stundas nepieceldamies no vietas. Abi nolūza, cik bija iespējams noteikt, vienā un tajā pašā brīdī, bet, ja neskaita šo sīkumu, džentlmeņi, citādi ar viņiem viss bija pilnīgā kārtībā.

Kādu vakaru, divdesmit četras stundas pirms izbraukšanas uz Londonu, mans tēvocis ēda vakariņas pie sava veca drauga, pilsētas valdes locekļa Mak... nezkādatur ar četriem balsieniem vēl pēc tā «Mak», - kurš dzīvoja Edinburgas vecpilsētā. Tur bija valdes locekļa sieva un valdes locekļa trīs meitas, un valdes locekļa pieaugušais dēls, un trīs vai četri dūšīgi, viltīgi, veci skotu puiši ar spurainām uzacīm, kurus valdes loceklis bija sasaucis kopā, lai darītu godu manam tēvocim un uzturētu jautrību. Tās bija lieliskas vakariņas. Pasniedza žāvētu lasi un Finnenas mencas, un jēra galvu, un pildītu aitas kuņģi - slavens skotu ēdiens, džentlmeņi, uz kuru skatīdamies mans tēvocis mēdza teikt, ka, pasniegts uz galda, tas viņam vienmēr ļoti atgādinot Kupidona vēderu, - un vēl visai daudz citu ēdienu, kuriem esmu piemirsis nosaukumu, bet kas tomēr bija ļoti garšīgi ēdieni. Meitenes bija glītas un patīkamas, valdes locekļa sieva viena no labākajām radībām, kādas jebkad dzīvojušas, un mans tēvocis vislabākajā noskaņojumā. Sekas bija tādas, ka visu augu vakaru jaunās lēdijas nepārtraukti ķiķināja un spiedza, vecā lēdija skaļi smējās, bet valdes loceklis un pārējie vecie zēni rēca, līdz viņu sejas kļuva sarkanas. Es labi neatceros, cik glāžu viskija todija katrs vīrs pēc vakariņām izdzēra, bet tik daudz zinu, ka apmēram vienos pēc pusnakts valdes locekļa pieaugušais dēls zaudēja samaņu, uzsākdams dziesmas «Villijs alu brūvēja» pirmo pantiņu, un, tā kā tās jau kopš pusstundas bija vienīgais pudeles biedrs, ko varēja redzēt virs sarkankoka galda, manam tēvocim ienāca prātā, ka gandrīz būtu laiks padomāt par iešanu, - sevišķi tādēļ, ka dzeršana bija sākusies jau pulksten septiņos, - lai viņš varētu tikt mājās pienācīgā laikā. Bet. domādams, ka nebūtu gluži pieklājīgi aiziet tā tūliņ uz vietas, mans tēvocis pats sevi ievēlēja par priekšsēdētāju, iemaisīja jaunu glāzi, piecēlās, lai uzsauktu pats sev tostu, griezās pats pie sevis ar patīkamu un glaimojošu uzrunu un uzdzēra tostam ar lielu sajūsmu. Vēl arvien neviens nepamodās, tādēļ mans tēvocis iedzēra vēl lāsīti - šoreiz tīru, bīdamies, ka groks viņam nenāk par ļaunu, - un, varmācīgi sagrābis savu cepuri, devās ārā uz ielas.

Nakts bija vētraina, kad, aizvēris valdes locekļa mājas durvis un uzmaucis cepuri cieši galvā, lai vējš to nenorautu, mans tēvocis sabāza rokas kabatās un paskatījās augšup, pētīdams laika apstākļus. Mākoņi slīdēja pāri mēnesim galvu reibinošā ātrumā, vienā mirklī to pilnīgi aptumšodami, bet otrā ļaudami tam atmirdzēt pilnā spožumā un izliet gaismu pār visu apkārtni, lai tad atkal jo straujāk skrietu tam pāri un ietītu visu tumsā. «Tas nu neiet,» mans tēvocis uzrunāja laiku, it kā juzdamies personīgi apvainots, «tas nu manam ceļojumam nemaz neder. Nekādā ziņā tas neiet,» teica mans tēvocis visai iespaidīgi. Un, dažas reizes to atkārtojis, viņš ar zināmām grūtībām atguva līdzsvaru, jo no ilgās skatīšanās augšup bija mazliet noreibis, un priecīgu prātu devās ceļā.

Valdes locekļa māja bija Kenongeitā, un manam tēvocim vajadzēja iet uz Leitvokas otru galu, kas bija mazliet tālāk par jūdzi. Abās pusēs pret tumšajām debesīm pacēlās augstas, novārgušas un izdēdējušas mājas ar laika zoba apgrauztām fasādēm, un to logi šķita dalījušies mirstīgo cilvēku acu liktenī - tie no vecuma bija iegrimuši un kļuvuši nespodri. Mājas bija sešu, septiņu, astoņu stāvu augstas; stāvs krāvās uz stāva kā bērnu kāršu namiņos, metot savas tumšās ēnas uz nelīdzenā bruģa un padarot tumšo nakti vēl tumšāku. Lielos attālumos bija izkaisītas dažas eļļas laternas, bet tās norādīja tikai netīro ieeju kādā šaurā strupceļā vai arī vietu, kur sākās stāvas un līkumotas kāpnes uz augšējiem stāviem. Aplūkodams visas šīs lietas kā cilvēks, kas tās redzējis jau pārāk bieži, lai vēl uzskatītu tās par ievērības cienīgām, mans tēvocis gāja pa ielas vidu, sabāzis īkšķus vestes kabatās un laiku pa laikam ļaudams atskanēt dažādiem dziesmu fragmentiem, ko viņš izpildīja tik centīgi un aizrautīgi, ka mierīgie un godīgie ļautiņi uztrūkās no pirmā nomidža un gulēja gultās drebēdami, līdz skaņas izdzisa tālumā, un tad, apmierināti nosprieduši, ka tas ir tikai kāds piedzēries nedarbnieks, kas meklē ceļu mājup, viņi silti sasedzās un atkal iemiga.

Es, džentlmeņi, tādēļ tik sīki aprakstu, kā mans tēvocis gāja pa ielas vidu ar īkšķiem vestes kabatās, ka šajā stāstā nav itin nekā neparasta (kā viņš bieži un ļoti pamatoti mēdza teikt), ja jūs jau no paša sākuma skaidri nenoprotat, ka viņš nekādā ziņā nebija sapņaini vai romantiski noskaņots.

Mans tēvocis, džentlmeņi, gāja, sabāzis īkšķus vestes kabatās, viens pats aizņemdams visu ielas vidu un uzdziedādams te pantu no kādas mīlestības dziesmiņas, te pantu no kādas dzērāju dziesmas un, kad viņam šie abi žanri bija apnikuši, melodiski svilpodams, līdz sasniedza Ziemeļu tiltu, kas šajā vietā savieno veco un jauno Edinburgu. Šeit viņš brīdi apstājās, lai nolūkotos uz dīvainajiem, nekārtīgajiem uguņu ķekariem, kas pacēlās cits pār citu un mirgoja tik augstu gaisā, ka likās, it kā no pils sienām vienā pusē un no Koltonhilas otrā pusē starotu zvaigznes, apgaismojot īstas gaisa pilis, kamēr vecā, gleznainā pilsēta apakšā dziļā tumsībā gulēja smagā miegā, bet Holirūdas pili un baznīcu dienu un nakti apsargāja - kā to mēdza teikt kāds mana tēvoča draugs - vecais Artūra Tronis, kas tumšs un drūms kā bargs ģēnijs pacēlās pār seno pilsētu, ko jau tik ilgi bija sargājis. Kā jau teicu, džentlmeņi, mans tēvocis tur uz brīdi apstājās, lai palūkotos visapkārt, un tad, izteikdams komplimentu laikam, kas, lai gan mēness sāka rietēt, bija mazliet noskaidrojies, tikpat ķēnišķīgi devās tālāk, ar lielu cieņu turēdamies ielas vidū un izskatīdamies tāds, it kā viņam ļoti kārotos satikt kādu, kas gribētu apstrīdēt viņa tiesības uz to. Taču gadījās tā, ka neviens tās negribēja apstrīdēt, un tāpēc viņš, īkšķus vestes kabatās sabāzis, gāja vien mierīgs kā jēriņš.

Kad mans tēvocis bija nogājis līdz Leitvokas galam, viņam bija jāšķērso diezgan liels, tukšs klajums, kas viņu šķīra no īsās ieliņas, kura veda tieši uz viņa mājvietu.

Tajā laikā šajā klajumā atradās iežogojums, kas piederēja kādam ratniekam, kuram bija līgums ar pasta pārvaldi par veco, nolietoto pasta kariešu uzpirkšanu, un, tā kā mans tēvocis ļoti mīlēja satiksmes karietes, kā vecas, tā jaunas un vidēja vecuma, viņam uzreiz ienāca prātā nogriezties no ceļa tikai tādēļ vien, lai caur žogu paskatītos uz šiem pasta ratiem, - viņš atcerējās redzējis tur iekšā sablīvētu kādu duci kariešu visai bezcerīgā un sabrukušā stāvoklī. Mans tēvocis, džentlmeņi, bija viegli iejūsmināms un uzņēmīgs cilvēks, tāpēc, pārliecinājies, ka caur žogu nekas lāgā nav saredzams, viņš pārkāpa tam pāri un, mierīgi apsēdies uz vecas ratu ass, dziļdomīgi sāka aplūkot pasta karietes.

Varbūt tādu tur bija ducis, varbūt arī vairāk - uz šo jautājumu mans tēvocis nekad nevarēja dot pilnīgi drošu atbildi, un, tā kā attiecībā pret skaitļiem viņš bija ļoti sīkumains, tad viņam arī negribējās sacīt, cik īsti, - bet tur tās stāvēja, sadzītas kopā, un atradās visbēdīgākajā stāvoklī. Durvis bija izrautas no virām un aiznestas, polstējumi noplēsti, tikai šur un tur pie kādas sarūsējušas naglas vēl karājās pa skrandai; lukturu nebija, dīseles sen pazudušas, dzelzs daļās sarūsējušas, krāsa nobrukusi; vējš svilpoja kailo koka skeletu spraugās, un lietus ūdens, kas bija sakrājies uz jumtiem, ar dobju un skumīgu skaņu lāsi pa lāsei pilēja tajās iekšā. Tie bija mirušo pasta ratu sabrukušie skeleti, un šajā vientuļajā vietā un nakts laikā tie izskatījās baigi un drūmi.

Mans tēvocis atspieda galvu rokās un pārdomāja par tiem darbīgajiem cilvēkiem, kas pirms gadiem šajās vecajās karietēs kaut kur bija braukuši, bet tagad bija tikpat klusi un pārmainījušies kā tie; viņš pārdomāja par tiem daudzajiem cilvēkiem, kuriem šie sabrukušie, trūdošie rati daudzus gadus katru vakaru, vai lietus, vai sniegs, bija nesuši dedzīgi gaidītas vēstis, nepacietīgi kārotus naudas pārvedumus, ziņas par labu veselību vai pēkšņus paziņojumus par slimību un nāvi. Tirgotājs, mīlētājs, sieva, atraitne, māte, skolas zēns, pat mazais bērniņš, kas, pastniekam klaudzinot, tenterēja uz durvīm, - kā viņi visi bija gaidījuši veco kariešu ierašanos! Un kur viņi visi bija tagad!

Džentlmeņi, mans tēvocis gan parasti teica, ka viņš par to visu toreiz pārdomājis, bet man ir aizdomas, ka viņš to vēlāk būs izlasījis kādā grāmatā, jo viņš noteikti apgalvoja, ka, sēdēdams uz vecās ratu ass un skatīdamies uz sabrukušajām pasta karietēm, esot iesnaudies un ka viņu pēkšņi pamodinājis dobjš baznīcas pulksteņa zvans, nosizdams divi. Nu, mans tēvocis nebija no ātrajiem domātājiem, un es esmu pilnīgi pārliecināts - ja pārdomas par visām šīm lietām tiešām būtu viņu nodarbinājušas, tad tas būtu ildzis vismaz līdz pustrijiem. Tādēļ, džentlmeņi, mana stingrā pārliecība ir tāda, ka mans tēvocis iesnaudās, vispār ne par ko nedomādams.

Lai nu būtu kā būdams, bet baznīcas zvans nosita divi. Mans tēvocis pamodās, izberzēja acis un pārsteigts pielēca kājas.

Tikko pulkstenis bija nositis divi, šajā vientuļajā un klusajā vietā vienā mirklī radās neparasta dzīvība un kustība. Pasta kariešu durvis atkal atradās virās, polstējumi bija savā vietā, dzelzs daļas spīguļoja tikpat kā jaunas, krāsa bija atjaunota, lukturi dega; uz bukām atradās spilveni un ceļa mēteļi, nesēji zem katras bukas novietoja somas; pavadoņi iekrāva vēstuļu maisus, zirgu puiši lēja ūdeni uz atjaunotajiem riteņiem, daudzi cilvēki skraidīja apkārt, pielikdami visām karietēm dīseles, ieradās pasažieri, uz jumtiem uzcēla somas, iejūdza zirgus, un, īsi sakot, bija pilnīgi skaidrs, ka visi pasta rati tūliņ dosies ceļā. Džentlmeņi, visu to redzot, mans tēvocis iepleta acis tik plati, ka līdz pat savas dzīves pēdējam brīdim brīnījās, kā tas gadījies, ka viņš tās atkal varējis aizvērt.

«Nu!» teica kāda balss, un mans tēvocis sajuta uz sava pleca kādu roku. «Jums pieteikta viena biļete iekšpusē. Kāpiet tik iekšā!»

« Man biļete!» mans tēvocis izsaucās apgriezdamies. «Nu, protams.»

Mans tēvocis, džentlmeņi, nevarēja izteikt ne vārda, tik ļoti viņš bija pārsteigts.

Visdīvainākais bija tas, ka, lai gan šeit mudžēja tāds ļaužu pūlis un lai gan ik brīdi parādījās jaunas sejas, nevarēja pateikt, no kurienes tie visi nāca; likās, ka tie nez kādā savādā veidā uzrastos no zemes vai gaisa un tādā pašā veidā atkal pazustu. Kad kāds nesējs bija ielicis bagāžu karietē un saņēmis savu atlīdzību, viņš pagriezās un prom bija; un, pirms vēl mans tēvocis paspēja nobrīnīties, kas ar to noticis, uzradās pusducis jaunu, grīļodamies zem smagajiem saiņiem, kuri šķita pietiekami lieli, lai nesējus saspiestu. Turklāt visi pasažieri bija tik neparasti ģērbušies - gari, plati, tresaini svārki ar lieliem piedurkņu atlokiem un bez apkaklēm; un parūkas, džentlmeņi, - īstas, lielas parūkas ar bizītē iesietu lenti. Mans tēvocis nekā nevarēja saprast.

«Nu, vai jūs kāpsit iekšā?» teica cilvēks, kas jau iepriekš bija uzrunājis manu tēvoci. Viņš bija ģērbies kā pasta pavadonis, ar parūku galvā un svārkos ar milzīgiem piedurkņu atlokiem. Vienā rokā viņam bija lukturis, otrā - milzum liela īsstobra muskete, ko viņš gatavojās novietot savā nelielajā ieroču kastītē; «Vai jūs kāpsit iekšā, Džek Martin?» teica pavadonis, paceldams lukturi pie mana tēvoča sejas.

«Ei!» teica mans tēvocis, pāris soļu atkāpdamies. «Tas ir pārāk familiāri!»

«Tā stāv rakstīts pasažieru sarakstā», atbildēja pavadonis.

«Un misters tur nav priekšā?» noprasīja mans tēvocis, jo viņam, džentlmeņi, likās, ka nosaukt viņu par Džeku Martinu, ja to izdara nepazīstams pavadonis, ir tāda vaļība, ko pasta kantoris nepieļautu, ja to zinātu.

«Nē, nav», pavadonis vēsi atbildēja.

«Vai par biļeti samaksāts?» jautāja mans tēvocis.

«Zināms, ka ir,» atbildēja pavadonis.

«Ak ir?» teica mans tēvocis. «Lai tad iet. Kura kariete?»

«Šī,» teica pavadonis, norādīdams uz veclaicīgu Edinburgas-Londonas pasta karieti ar nolaistām kāpnītēm un atvērtām durvīm. «Pagaidiet, lūk, arī pārējie pasažieri, lai tie iekāpj pirmie.»

Pavadonim vēl runājot, tieši mana tēvoča priekšā piepeši parādījās kāds jauns džentlmenis pūderētā parūkā un debeszilos svārkos ar sudraba tresēm un ļoti platām un kuplām stērbelēm, kas oderētas ar stīvdrēbi. Tigins un Velps, džentlmeņi, darbojās apdrukāta katūna un vestu nozarē, tāpēc mans tēvocis tūliņ pazina, kas tā par drēbi.

Jaunais džentlmenis valkāja bikses līdz ceļiem, kaut ko stulpiņiem līdzīgu pāri zīda zeķēm un kurpes ar sprādzēm; piedurkņu galos bija mežģīnes, galvā trīsstūraina cepure un pie sāniem garš zobens. Viņa vestes stūri sniedzās gandrīz līdz gurniem un kaklasaites gals gandrīz līdz viducim. Viņš svarīgi piegāja pie karietes durvīm, noņēma cepuri un turēja to virs galvas visas rokas garumā, tai pašā laikā atliekdams mazo pirkstiņu, kā to dara daži pārsmalki ļaudis, ņemdami tējas tasi; tad viņš sasita papēžus un dziļi un cienīgi paklanījās, izstiepdams kreiso roku. Mans tēvocis patlaban gribēja nākt klāt un to sirsnīgi pakratīt, taču ievēroja, ka šī uzmanības parādīšana nav domāta viņam, bet kādai jaunai lēdijai, kas šai brīdī parādījās pie karietes kāpnītēm, tērpusies veclaicīgā zaļa samta tērpā ar zemu viduci un korseti. Viņai, džentlmeņi, galvā nebija cepures, bet to sedza melna zīda kapuce, un, kad viņa, gatavodamās kāpt iekšā karietē, uz mirkli paskatījās visapkārt, atklājās tik skaista seja, kādu mans tēvocis nekad nebija redzējis - pat gleznā ne. Ar vienu roku paceldama svārkus, viņa iekāpa karietē, un, kā mans tēvocis, ar pamatīgu lāstu apstiprinādams savus vārdus, vienmēr apgalvoja, viņš nebūtu ticējis, ka tādas kājiņas var būt tik skaistas, ja pats savām acīm nebūtu tās redzējis.

Taču, tikai uzmetis acis šai skaistajai sejiņai, mans tēvocis pamanīja, ka jaunā lēdija viņu lūdzoši uzlūko un izskatās iebiedēta un izmisusi. Viņš ievēroja vēl to, ka jaunais cilvēks ar pūderēto parūku, kaut arī izrādīja visai smalku un dižmanīgu pieklājību, meitenei kāpjot iekšā, cieši sagrāba viņu aiz rokas un pats viņai sekoja tūdaļ uz vietas. Pie šīs kompānijas piederēja arī kāds neparasti neglīts puisietis cieši pieglaustā, brūnā parūkā un plūmju krāsas uzvalkā; tam bija ļoti, liels zobens un zābaki līdz pat gurniem. Kad jaunais cilvēks apsēdās blakus jaunajai lēdijai, kas, viņam tuvojoties, ierāvās stūrī, mans tēvocis bija pilnīgi pārliecināts, ka notiek kaut kas tumšs un noslēpumains vai arī, kā viņš pats vienmēr sacīja, «kaut kur tikusi vaļīga kāda skrūve». Ir tiešām pārsteidzoši, cik ātri viņš izšķīrās palīdzēt šai lēdijai visās briesmās, ja tikai tai palīdzība būtu vajadzīga.

«Nāve un zibens!» iesaucās jaunais džentlmenis, pielikdams roku zobenam, kad mans tēvocis iekāpa karietē.

«Asins un pērkons!» ierēcās otrs džentlmenis.

Turklāt viņš izrāva savu zobenu un bez kādām ceremonijām dūra manam tēvocim.

Manam tēvocim nekāda ieroča nebija klāt, bet viņš ļoti veikli norāva neglītajam džentlmenim no galvas trīsstūraino cepuri, uztvēra ar tās dibenu viņa zobena smaili, saspieda abas malas kopā un turēja cieti.

«Duriet viņam no muguras!» sauca neglītais džentlmenis savam biedram, cenzdamies izraut zobenu.

«Labāk ne!» uzsauca mans tēvocis, draudoši paceldams papēdi. «Es viņam izsperšu smadzenes, ja viņam tādas ir, vai arī ielauzīšu galvaskausu, ja viņam tādu nav.»

Šajā brīdī, sasprindzinādams visus spēkus, mans tēvocis izrāva no neglītā vīra rokām zobenu un izsvieda to pa karietes logu, pēc tam jaunākais džentlmenis atkal iebrēcās: «Nāve un zibens!» - un draudīgi pielika roku pie zobena roktura, tomēr to neizvilka. Varbūt, džentlmeņi, kā mans tēvocis smaidīdams mēdza teikt, - varbūt tādēļ, ka viņš negribēja nobiedēt lēdiju.

«Nu, džentlmeņi,» teica mans tēvocis, nesteidzīgi apsēzdamies. «Es nevēlos, ka lēdijas klātienē notiktu nāves gadījumi - ne ar zibeni, ne bez tā, un asins un pērkona mums vienam ceļojumam jau ir pilnīgi pietiekami; tātad, ja jums nav iebildumu, sēdēsim savās vietās kā daždien mierīgi iekšpuses pasažieri. Ei, pavadon, padodiet šim džentlmenim viņa galda nazi!»

Tikko mans tēvocis bija izteicis šos vārdus, pavadonis ar džentlmeņa zobenu rokā parādījās pie karietes loga. To pasniegdams, viņš pacēla savu lukturi un nopietni ieskatījās manam tēvocim sejā, un laternas gaismā mans tēvocis ļoti pārsteigts ieraudzīja, ka pie loga sadrūzmējies milzīgs pasta ratu pavadoņu bars, kas visi viņu nopietni aplūkoja. Viņš vēl nekad savā mūžā nebija redzējis tādu bālu seju, sarkanu svārku un nopietnu acu jūru.

«Tā ir pati dīvainākā lieta, ar kādu man jebkad bijušas darīšanas,» mans tēvocis nodomāja. «Atļaujiet, ser, atdot jums jūsu cepuri.»

Neglītais džentlmenis klusēdams saņēma savu trīsstūreni, pētoši apskatīja caurumu vidū un beidzot svinīgi uzbāza to uz parūkas, tomēr svinīgo iespaidu mazliet sabojāja spēcīgās šķavas, kas viņam uznāca tieši tajā brīdī un lika cepurei atkal nokrist zemē.

«Kārtībā!» sauca pavadonis ar lukturi, uzkāpdams uz sava mazā aizmugures sēdeklīša.

Viņi devās ceļā. Izbraucot no pagalma, mans tēvocis paskatījās pa karietes logu un ieraudzīja, ka pārējās karietes ar visiem saviem kučieriem, pavadoņiem, zirgiem un pasažieriem lēnos rikšos brauc riņķī un riņķī ar apmēram piecu jūdžu ātrumu stundā.

Mans tēvocis, džentlmeņi, iedegās sašutumā. Būdams komerciāls cilvēks, viņš saprata, ka ar pasta maisiem nav ko jokot, un nolēma, Londonā nonācis, par to tūliņ atgādināt pasta kantorim.

Taču pašreiz viņa domas nodarbināja jaunā lēdija, kas sēdēja attālākajā stūrī, seju cieši apsegusi ar kapuci, džentlmenis debeszilajos svārkos, kas sēdēja viņai pretī, kā arī otrais vīrs plūmju krāsas uzvalkā viņai blakus, kuri abi meiteni cieši novēroja. Ja viņa sakustējās tik vien, lai sakārtotu savas kapuces krokas, viņš jau varēja dzirdēt, ka neglītais vīrs uzsita ar roku pa zobenu, un no otrā elpas varēja manīt (jo bija tik tumšs, ka tā seju viņš nevarēja saredzēt), ka tas izskatās tāds, it kā gribētu lēdiju norīt vienā paņēmienā. Tas manu tēvoci sakaitināja arvien vairāk un vairāk, un viņš nolēma, lai notiek kas notikdams, paskatīties, kā tas viss beigsies. Viņš arvien apbrīnoja spožas acis, skaistas sejiņas un glītas kājiņas, - īsi sakot, viņam patika viss daiļais dzimums.

Tas mūsu ģimenē, džentlmeņi, ir iedzimts, - arī es tāds esmu.

Mans tēvocis izmēģināja daudz paņēmienu, lai pievērstu sev lēdijas uzmanību vai vismaz iesaistītu noslēpumainos džentlmeņus sarunā. Viss bija veltīgi, džentlmeņi negribēja runāt, bet lēdija neuzdrīkstējās. Viņš laiku pa laikam izbāza galvu pa karietes logu un uzbrēca: «Kāpēc nebrauc ātrāk?» Bet viņš varēja saukt, līdz aizsmaka, - neviens viņam nepievērsa ne mazākās uzmanības. Viņš atzvēlās karietē un domāja par skaisto sejiņu un kājiņām. Tā bija labāk: ātrāk pagāja laiks, un nevajadzēja domāt par to, uz kurieni viņš brauc un kā nokļuvis tik dīvainā stāvoklī. Pārāk daudz tas viņu arī neuztrauca - mans tēvocis, džentlmeņi, bija neatkarīgs, drosmīgs un bezbailīgs cilvēks, kas ne par pašu velnu nebēdāja. Pēkšņi kariete apstājās.

«Ei!» uzsauca mans tēvocis. «Kas tad nu noticis?»

«Kāpiet ārā!» teica pavadonis, nolaizdams kāpnītes.

«Šeit!?» iesaucās mans tēvocis.

«Šeit,» atbildēja pavadonis.

«Nekas nebūs,» teica mans tēvocis.

«Skaisti, tad palieciet tepat,» teica pavadonis.

«Un palikšu,» teica mans tēvocis.

«Palieciet,» teica pavadonis.

Pārējie pasažieri šo sarunu noklausījās ļoti uzmanīgi, un, redzēdams, ka mans tēvocis nolēmis neizkāpt, jaunākais vīrietis spiedās viņam garām, lai palīdzētu izkāpt lēdijai. Neglītais vīrietis šajā brīdī pētīja caurumu savas trīsstūru cepures dibenā.

Jaunā lēdija, garām spraukdamās, iemeta vienu no saviem cimdiem mana tēvoča rokā un tuvinājusi lūpas viņa sejai tā, ka viņš uz sava deguna juta tās silto elpu, klusi izsacīja vienīgo vārdu: «Palīdziet!» Džentlmeņi, mans tēvocis tūdaļ izlēca no karietes ar tādu sparu, ka tā salēkājās visās atsperēs.

«Ahā! Jūs tātad pārdomājāt?» teica pavadonis, redzēdams, ka mans tēvocis jau stāv uz zemes.

Mans tēvocis dažus mirkļus uzlūkoja pavadoni, prātodams, vai nevajadzētu izraut viņa musketi, iešaut sejā vīram ar lielo zobenu, otrajam ar resgali iegāzt pa galvu, satvert jauno lēdiju un pazust, izmantojot radušos jezgu. Taču viņš šo plānu atmeta kā pārāk melodramatisku izpildījumā un sekoja abiem noslēpumainajiem vīriešiem, kas, no abām pusēm vezdami lēdiju, patlaban iegāja kādā vecā namā, kura priekšā kariete bija apstājusies. Viņi iegriezās gaitenī, un mans tēvocis sekoja.

No visām sakritušajām un pamestajām mājām, kādas mans tēvocis jebkad redzējis, šī bija visbēdīgākā. Likās, ka tā kādreiz būtu bijusi liela viesnīca, bet tagad jumts bija daudzās vietās ielūzis un stāvās kāpnes nodeldētas un sabrukušas. Telpā, kurā viņi patlaban iegāja, atradās liels kamīns, kura skurstenis bija no kvēpiem nomelnējis, bet patlaban tajā nekvēloja silta uguns. Pavardā vēl arvien gulēja baltie, pūkainie sadegušas malkas pelni, bet tas bija auksts un apkārt viss tumšs un drūms.

«Nu,» teica mans tēvocis, paskatīdamies visapkārt, «man šķiet, ka pasta rati, kas brauc sešarpus jūdzes stundā un uz nenoteiktu laiku apstājas pie šādiem te caurumiem, ir visai nekārtīgs satiksmes līdzeklis. Tas kļūs zināms. Es rakstīšu avīzēs.»

Mans tēvocis to sacīja diezgan skaļā balsī, nemaz necenzdamies savaldīties, lai, ja vien būtu iespējams, iesaistītu abus svešiniekus sarunā. Bet neviens no tiem nepievērsa viņam vairāk uzmanības, kā vien tik, ka īgni uz viņu skatījās, savā starpā sačukstēdamies. Lēdija, kas atradās istabas otrā galā, vienu reizi uzdrošinājās pamāt ar roku, it kā lūgdama mana tēvoča palīdzību.

Pēdīgi abi svešinieki panāca mazliet tuvāk un saruna sākās nopietni.

«Man šķiet, draugs, jūs nezināt, ka šī ir privāti aizņemta istaba.» teica džentlmenis debeszilajā uzvalkā.

«Nē, draugs, to es nezinu,» atbildēja mans tēvocis. «Ja nu šī privātā istaba ir speciāli pasūtīta šim gadījumam, tad jādomā, ka kopīgā istaba ir ļoti patīkama.»

To teikdams, mans tēvocis atsēdās augstā atzveltnes krēslā un ar acīm tik smalki nomērīja džentlmeni, ka Tigins un Velps, vadoties tikai no šī aprēķina vien, būtu varējuši pārdot tam apdrukātu katūnu uzvalkam - ne collu par daudz, ne collu par maz.

«Atstājiet šo istabu!» abi vīri reizē sacīja, satverdami savus zobenus.

«Ko?» atsaucās mans tēvocis, nekādi neizrādīdams, ka saprot viņu vārdus.

«Atstājiet šo istabu, citādi jūs būsit mironis,» teica neglītais cilvēks ar lielo zobenu, tajā pašā laikā to izvilkdams un pavicinādams gaisā.

«Dur nost!» teica džentlmenis debeszilajā uzvalkā, arī izvilkdams savu zobenu un atkāpdamies divus vai trīs jardus. «Dur nost!»

Lēdija skaļi iekliedzās.

Nu, mans tēvocis vienmēr bija slavens ar savu lielo drošsirdību un apķērību. Visu laiku, kamēr izlikās tik vienaldzīgs pret visu notiekošo, viņš bija slepeni lūkojies pēc kāda metamā vai aizstāvēšanās ieroča, un tajā pašā brīdī, kad tika izvilkti zobeni, viņš ieraudzīja stūrī pie kamīna kādu vecu rapieri sarūsējušā makstī, ar kurvjveidīgu rokas aizsargu. Ar vienu lēcienu mans tēvocis to satvēra rokā, braši pavicināja virs galvas, skaļi uzsauca lēdijai, lai nestāvot ceļā, svieda ar krēslu vīram debeszilajā uzvalkā, ar maksti vīram plūmju krāsas uzvalkā un, izmantodams apjukumu, uzbruka tiem abiem reizē.

Džentlmeņi, ir kāds vecs stāsts - ne sliktāks tādēļ, ka ir patiess, - par kādu smalku, jaunu īru džentlmeni, kam jautāts, vai viņš protot spēlēt vijoli, un viņš atbildējis, ka par to viņš nemaz nešauboties, bet droši gan pateikt nevarot, jo nekad neesot mēģinājis. To pašu var attiecināt arī uz manu tēvoci un viņa paukošanas prasmi. Viņš vēl nekad nebija turējis rokā zobenu, atskaitot vienu reizi, kad tēloja Ričardu Trešo kādā amatiera uzvedumā, un toreiz bija norunāts, ka Ričmonds ļaus sevi nodurt no mugurpuses bez kāda cīniņa, bet šoreiz mans tēvocis cirtās un kāvās pret diviem pieredzējušiem zobena cīnītājiem durdams un aizsargādamies, atsizdams un izvairīdamies, parādīdams sevi par visvīrišķīgāko un izveicīgāko paukotāju, lai gan līdz tam viņam nebija ne jausmas, ka viņš no šīs zinātnes kaut ko saprot. Tas, džentlmeņi, tikai pierāda, cik patiess ir vecais sakāmvārds, ka cilvēks nekad nezina, ko viņš spēj veikt, pirms nav to izmēģinājis.

Cīņas troksnis bija briesmīgs, jo visi trīs cīnītāji lādējās kā kavalēristi un viņu zobeni šķindēja tā, it kā vienā laikā dauzītu citu pret citu visus Ņuportas tirgus nažus un tērauda rīkus. Kad cīņa bija pašā karstumā, lēdija, iespējams, lai iedrošinātu manu tēvoci, pilnīgi atvilka kapuci no savas sejas un atklāja tādu apžilbinošu skaistumu, ka viņš būtu cīnījies pret piecdesmit vīriem, lai iegūtu vienu viņas smaidu un pēc tam mirtu. Līdz šim viņš bija darījis brīnumus, bet tagad sāka kauties kā trakojošs milzis.

Šajā brīdī džentlmenis debeszilajā uzvalkā, pagriezdamies un ieraudzīdams jauno lēdiju ar neaizsegtu seju, iekliedzās niknumā un greizsirdībā un, pavērsis savu ieroci pret viņas skaistajām krūtīm, mērķēja viņas sirdī dūrienu, kas lika manam tēvocim tik izmisīgi iekliegties, ka visa māja noskanēja. Lēdija vieglītiņām palēca sāņus, izrāva zobenu jaunajam vīrietim no rokas, pirms viņš vēl bija atguvis līdzsvaru, un, aizdzinusi viņu pie sienas, izdūra zobenu cauri viņam un panelim līdz pat rokturim, tā pienaglojot viņu cieši jo cieši. Tā bija lieliska priekšzīme. Mans tēvocis, izgrūdis skaļu triumfa saucienu, tūdaļ ar neatvairāmu spēku spieda savu pretinieku atkāpties tajā pašā virzienā un, ietriecis veco rapieri pašā vidū uz viņa vestes uzdrukātajai lielajai, sarkanajai puķei, pienagloja viņu blakus draugam; tur nu, džentlmeņi, viņi abi stāvēja, agonijā svaidīdami rokas un kājas kā ampelmaņi, ko rausta aiz aukliņas. Mans tēvocis vēlāk vienmēr sacīja, ka, cik šis zinot, tas esot viens no drošākajiem līdzekļiem, kā tikt vaļa no ienaidnieka, un tā vienīgais trūkums esot tāds, ka tas iznākot diezgan dārgs, jo uz katru nogalināto vīru jāzaudē viens zobens.

«Karieti, karieti!» iekliedzās lēdija, pieskriedama pie mana tēvoča un ar savām skaistajām rokām apkampdama viņa kaklu. «Vēl mēs varam izglābties.»

«Varam!» iesaucās mans tēvocis. «Bet, mana dārgā, te taču vairs nav neviena, ko nokaut?»

Mans tēvocis, džentlmeņi, jutās diezgan vīlies, jo bija domājis, ka mazs, kluss mīlas brītiņš pēc kautiņa būtu īsti patīkams, kaut vai tikai pārmaiņas pēc.

«Mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli,» teica jaunā lēdija. «Viņš (tā norādīja uz jauno džentlmeni debeszilajā tērpā) ir varenā Filtuvillas marķīza vienīgais dēls.»

«Nu, mana dārgā, es bīstos, ka viņš šo titulu nekad nemantos,» teica mans tēvocis, aukstasinīgi noskatīdamies uz jauno džentlmeni, kas, kā jau es teicu, stāvēja piesprausts pie sienas kā maijvabole. «Jūs, mana mīļā, esat šo dzimtu izbeigusi.»

«Šie nelieši mani aizrāva no manas mājas un draugiem,» teica: jaunā lēdija, sejai sašutumā kvēlojot. «Pēc stundas šis nožēlojamais būtu mani ar varu apprecējis.»

«Sasodīta nekaunība!» teica mans tēvocis, uzmezdams visai nicīgu skatienu mirstošajam Filtuvillas mantiniekam.

«Kā jūs pats varat spriest no tā, ko redzējāt,» teica jaunā lēdija, «viņi bija gatavi mani noslepkavot, ja jūs grieztos pie kāda pēc palīdzības. Ja viņu biedri mūs šeit atradīs, mēs esam pazuduši. Pēc divām minūtēm var jau būt par vēlu. Karieti!»

Un, teikdama šos vārdus, viņa, zaudējusi spēkus no uztraukuma un, piepūles, kādu izlietoja, durot jauno Filtuvillas marķīzu, ieslīga mana tēvoča rokās. Tēvocis viņu satvēra un iznesa pa durvīm. Ārā stāvēja kariete, un tajā jau bija iejūgti četri melni zirgi ar garām astēm un plīvojošām krēpēm, bet nebija ne kučiera, ne pavadoņa un pat ne zirgu puiša pie zirgu galvām.

Džentlmeņi, es, cerams, neaizskaršu sava tēvoča piemiņu, ja izteikšu domas, ka viņš, kaut arī būdams vecpuisis, jau bija turējis savos skāvienos dažas lēdijas; es tiešām domāju, ka viņam bija pat paradums skūpstīt bufetes meitenes, un no ticamām liecībām es zinu, ka vienu vai divas reizes viņš redzēts maigi apskaujam krodzinieci.

Šo apstākli es pieminu tādēļ, lai parādītu, cik neparasta bijusi šī skaisti jaunā lēdija, ja varējusi atstāt uz manu tēvoci tādu iespaidu; viņš mēdza stāstīt, ka tad, kad tās garie, melnie mati noslīguši pār viņa roku un kad tā, atguvusi samaņu, pievērsusi savas skaistās, melnās acis viņa sejai, viņš juties tik savādi uztraukts, ka viņam trīcējušas kājas. Bet kurš gan var vērties skaistās, maigās, melnās acīs un nejusties satraukts?

Es, džentlmeņi, nevaru. Es zinu dažu acu pāri, kuros bīstos ieskatīties, tas tiešām tiesa.

«Jūs mani nekad neatstāsit?» čukstēja jaunā lēdija.

«Nekad,» mans tēvocis teica. Un tā viņš arī domāja.

«Mans mīļais glābējs!» iesaucās jaunā lēdija. «Mans mīļais, labais, varonīgais glābējs!»

«Nerunājiet,» teica mans tēvocis, viņu pārtraukdams.

«Kādēļ?» jautāja jaunā lēdija.

«Tādēļ, ka runājot jūsu lūpas izskatās tik skaistas,» atbildēja mans tēvocis, «es bīstos kļūt rupjš un jūs noskūpstīt.»

Jaunā lēdija pacēla roku, it kā brīdinādama manu tēvoci tā nedarīt, un teica... nē, viņa nekā neteica... viņa pasmaidīja. Kad jūs skatāties uz skaistākajām lūpām pasaulē un redzat, ka tajās parādās šķelmīgs smaids... ja jūs esat tām ļoti cieši klāt un neviena cita nav tuvumā... jūs nevarat labāk apliecināt savu sajūsmu par to skaistajām formām un krāsu, kā vien tās bez kavēšanās noskūpstot. Mans tēvocis tā arī darīja, un par to es viņu cienu.

«Klau!» iesaucās jaunā lēdija satrūkdamās. «Riteņu un zirgu pakavu troksnis!»

«Tā ir,» teica mans tēvocis ieklausīdamies.

Viņam bija labas ausis atšķirt riteņu troksni un zirgu pakavu klaboņu, bet šoreiz likās, ka no tālienes tiem tuvotos tik daudz zirgu un ratu, ka nebija iespējams noteikt to skaitu. Izklausījās tā, it kā tur būtu piecdesmit kariešu un katrai priekšā seši tīrasiņu zirgi.

«Mūs vajā!» iesaucās jaunā lēdija, rokas sasizdama. «Mūs vajā! Man atliek cerēt vienīgi uz jums!»

Viņas skaistā seja pauda tādas šausmas, ka mans tēvocis tūliņ izlēma, ko darīt.

Viņš iecēla to karietē, piesacīja, lai nebīstoties, vēlreiz pieplaka ar savām lūpām pie viņas mutes un tad, ieteicis tai uzcelt logu, lai pasargātos no aukstuma, uzkāpa uz bukas.

«Pagaidiet, mīļais!» iesaucās jaunā lēdija.

«Kas ir?» atsaucās mans tēvocis no bukas.

«Es gribu ar jums parunāt,» teica jaunā lēdija, «tikai vārdiņu... vienu vārdiņu, visdārgākais.»

«Vai man jānokāpj?» jautāja mans tēvocis.

Lēdija neatbildēja, tikai pasmaidīja vēlreiz. Bet kas par smaidu, džentlmeņi!

Iepriekšējais pret to bija tīrais nieks. Mans tēvocis nokāpa no saviem augstumiem vienā mirklī.

«Kas ir, dārgā?» teica mans tēvocis, ielūkodamies pa karietes logu.

Gadījās, ka lēdija tajā pašā brīdī paliecās uz priekšu, un manam tēvocim tā likās vēl skaistāka nekā agrāk. Tobrīd, džentlmeņi, viņš tai bija ļoti tuvu, tātad varēja skaidri spriest par šo faktu.

«Kas ir, dārgā?» teica mans tēvocis.

«Vai jūs nekad nemīlēsit nevienu citu kā tikai mani... nekad nevienu citu neprecēsit?» jautāja jaunā lēdija.

Mans tēvocis svēti apzvērēja, ka nekad nevienu citu neprecēs, un tad jaunā lēdija atliecās atpakaļ karietē un pacēla logu. Viņš uzlēca uz bukas, iepleta elkoņus, satvēra grožus, paķēra pātagu, kas gulēja uz jumta, uzšāva priekšējam zirgam, un četri meļņi ar garajām astēm un plīvojošām krēpēm devās uz priekšu ar krietnu piecpadsmit angļu jūdžu ātrumu stundā, raudami sev līdzi veco pasta karieti. Kā viņi drāzās! Bet troksnis aiz muguras pieauga. Jo ātrāk brauca vecā kariete, jo ātrāk tuvojās vajātāji, - tur piedalījās vīri, zirgi un suņi. Troksnis bija briesmīgs, bet visu pārskanēja jaunās lēdijas balss, kas mudināja manu tēvoci un kliedza: «Ātrāk, ātrāk!»

Viņi traucās gar tumšajiem kokiem kā orkāna triektas spalviņas. Viņi šāvās garām mājām, vārtiem, baznīcām, siena kaudzēm un visam kam citam ar tādu ātrumu un dārdoņu kā pēkšņi vaļā palaisti rēcoši ūdeņi. Bet vēl arvien vajāšanas troksnis pieauga, un vēl arvien mans tēvocis dzirdēja, ka jaunā lēdija satraukta kliedza: «Ātrāk, ātrāk!»

Mans tēvocis rīkojās ar pātagu un grožiem, un zirgi lidoja uz priekšu, līdz no putām kļuva balti, taču troksnis aizmugurē vēl arvien pastiprinājās un jaunā lēdija vēl arvien sauca: «Ātrāk, ātrāk!» Mans tēvocis šajā uztraucošajā brīdī spēcīgi iespēra pa kasti zem bukas un... ieraudzīja, ka ir pelēks rīts un ka viņš sēž ratnieka pagalmā uz vecas Edinburgas pasta karietes bukas, trīcēdams aiz aukstuma un mitruma un spārdīdamies ar kājām, lai tās sasildītu! Viņš nokāpa un uztraukts ieskatījās karietē, meklēdams jauno, skaisto lēdiju, bet - ak vai! - karietei nebija ne durvju, ne sēdekļu - tā bija tukša čaula.

Protams, mans tēvocis labi saprata, ka te slēpjas kāds noslēpums un ka viss noticis tieši tā, kā viņš to mēdza atstāstīt. Viņš palika uzticīgs svinīgajam zvērestam, ko bija devis skaistajai jaunajai lēdijai, viņas dēļ atteicās no vairākām iekārošanas vērtām krodziniecēm un beidzot nomira vecpuisī. Viņš vienmēr runāja par to, cik tas gan esot savādi, ka šis tikai tāpēc, ka nejauši pārkāpis pār žogu, uzzinājis, ka pasta ratu, zirgu, pavadoņu, kučieru un pasažieru rēgi katru nakti dodoties ceļā; viņš mēdza piebilst, ka, pēc šā domām, šis esot vienīgais dzīvais cilvēks, kas kādreiz piedalījies šādā izbraucienā kā pasažieris; un man šķiet, džentlmeņi, ka viņam bija taisnība, - vismaz es nekad neesmu dzirdējis vēl par kādu citu.

- Man gribētos zināt, kas tad šīm spoku karietēm atrodas pasta maisos, - teica krodzinieks, kas visu šo stāstu bija noklausījies dziļā uzmanībā.

- Skaidrs taču - mirušās vēstules[1], - aģents atteica.

- Ak jā, nu protams, - krodzinieks atsaucās. - Tas man nemaz neienāca prātā.

1 - Mirušās vēstules - tā Anglijā sauc vēstules, kurām nevar atrast adresātu vai kuras netiek pieprasītas.

L NODAĻA

Kā misters Pikviks devās izpildīt uzdevumu, un kā jau pašā sākuma viņam radās negaidīts palīgs

Zirgus nākamajā rītā piebrauca tieši bez ceturkšņa deviņos, un, kad misters Pikviks un Sems Vellers bija ieņēmuši katrs savu sēdekli, viens iekšpusē un otrs ārpusē, foreitoram tika dota pavēle vispirms braukt uz mistera Boba Soijera māju, lai uzņemtu misteru Bendžeminu Ellenu.

Kad kariete apstājās pie durvīm ar sarkano laternu un acīs krītošo uzrakstu:

«Soijers, agrāk Nokmorfs», misters Pikviks, izbāzis galvu pa karietes logu, ne mazumu pārsteigts ieraudzīja, ka zēns pelēkajā livrejā visai cītīgi darbojas, aizvērdams logu slēģus. Tā kā šāda nodarbība šajā rīta stundā bija diezgan neparasta un neveikalnieciska, viņam tūliņ iešāvās prātā divas iespējas: vai nu nomiris kāds mistera Boba Soijera labs draugs un pacients, vai arī pats misters Bobs Soijers bankrotējis.

- Kas noticis? - misters Pikviks jautāja zēnam.

- Nekas nav noticis, ser, - zēns atbildēja, atplezdams muti līdz pašām ausīm.

- Viss kārtībā, viss kārtībā! - atsaucās Bobs Soijers, piepeši parādīdamies durvīs ar mazu, šļauganu un netīru ādas ceļā somu vienā rokā un biezu mēteli un šalli uz otras rokas. - Es braucu, veco zēn.

- Jūs! - misters Pikviks iesaucās.

- Jā, - Bobs Soijers atbildēja, - un tas tik būs mums pamatīgs brauciens. Ei, Sem, acis vaļā!

Tādā veidā īsiem vārdiem pievērsis sev mistera Vellera uzmanību, misters Bobs Soijers uzmeta ādas ceļa somu karietes aizmugurē, kur Sems, kas visu šo izdarību vēroja ar lielu sajūsmu, to tūliņ pabāza zem sēdekļa. Pēc tam misters Bobs Soijers, zēnam palīdzot, ar varītēm iespīlējās biezajā mētelī, kas viņam bija dažus numurus par mazu, un tad, piegājis pie karietes loga, iebāza galvu iekšā un sāka pilnā kaklā smieties.

- Tas tik ir sākums, vai ne? - Bobs teica, ar vienu biezā mēteļa piedurkni slaucīdams no acīm asaras.

- Godājamo ser, - misters Pikviks teica mazliet apmulsis, - man nebija ne jausmas, ka jūs mūs pavadīsit.

- Nu tur jau ir tā lieta, - Bobs atbildēja, satverdams misteru Pikviku aiz mēteļa stūra, - tur jau ir tas joks.

- Ak tad tur ir tas joks? - misters Pikviks sacīja.

- Skaidrs, - Bobs atbildēja. - Tur jau ir tas āķis, vai zināt, un vēl tas, ka es atstāju uzņēmumu, lai rūpējas pats par sevi, ja jau tas, kā šķiet, nolēmis nerūpēties par mani.

Tā izskaidrodams fenomenālo notikumu ar slēģiem, misters Bobs Soijers norādīja uz aptieku un atkal ieslīga prieka ekstāzē.

- Lai dievs pasarg, jūs taču neesat tik neprātīgs, ka atstāsit savus pacientus bez jebkādas palīdzības! - misters Pikviks ļoti nopietni aizrādīja.

- Kāpēc ne? - Bobs atbildēja ar jautājumu. - Es, vai zināt, tā ietaupīšu. Neviens no viņiem nemaksā. Bez tam, - Bobs noklusināja balsi līdz noslēpumainiem čukstiem, - viņiem tādēļ būs tikai labāk, jo zāles man gandrīz visas izbeigušās un naudu sadabūt es patlaban nevaru, tāpēc man visiem būtu jādod tikai kalomels, un tas dažiem noteikti kaitētu, - tā ka viss tikai par labu.

Šajā atbildē bija tāda filozofija un domu skaidrība, kādai misters Pikviks nebija sagatavojies. Viņš brīdi klusēja un turpināja jau mazāk stingrā balsī:

- Bet šajā karietē, mans jaunais draugs, šajā karietē ir vietas tikai diviem, un mums ir norunāts ar misteru Ellenu.

- Par mani i nebēdājiet, - Bobs atbildēja, - es visu nokārtošu. Mēs ar Semu dalīsimies pakaļējā sēdeklī. Paskatieties! Uz aptiekas durvīm tiks uzlīmēta šī zīmīte:

«Soijers, agrāk Nokmorfs. Jautāt pie misis Kripsas pāri ielai.» Misis Kripsa ir mana puikas māte. «Misters Soijers ļoti nožēlo,» misis Kripsa teiks, «bet nekā nevar darīt... šorīt agri viņu aizsauca uz konsultāciju pie labākajiem valsts ķirurgiem... nevarēja bez viņa iztikt... par katru cenu gribēja, lai viņš piedalās... briesmīgi grūta operācija.»

Lieta tāda, - Bobs sacīja noslēgumā, - ka tas, es ceru, nesīs man lielu labumu. Ja tas nokļūs kādā no vietējām avīzēm, tad es būšu vīrā. Lūk, kur Bens! Nu, lec iekšā!

Steigšus izteicis šos vārdus, misters Bobs Soijers pastūma sāņus foreitoru, iegrūda savu draugu karietē, aizcirta durvis, pacēla kāpnītes, uzlīmēja zīmīti uz aptiekas ārdurvīm, aizslēdza tās, iebāza atslēgu kabatā, uzlēca uz pakaļējā sēdekļa, deva rīkojumu, lai brauc, - un visu to izdarīja tik ārkārtīgi strauji, ka, pirms vēl misters Pikviks paspēja pārdomāt, vai misteram Bobam Soijeram vajadzētu braukt līdzi vai ne, viņi jau devās ceļā līdz ar Bobu Soijeru kā pilnīgi novietotu karietes sastāvdaļu un kravu.

Kamēr viņi brauca pa Bristoles ielām, jautrais Bobs vēl paturēja savas profesionālās zaļās brilles un izturējās ar pienācīgu nopietnību un cieņu, tikai šad tad izteikdams dažādas asprātības, kas bija domātas vienīgi mistera Semjuela Vellera uzjautrināšanai, bet, tikko viņi izbrauca uz ceļa, Bobs reizē ar brillēm nometa arī savu nopietnību un laida vaļā daudzus dažādus jokus, kas lielāko tiesu bija domāti garāmgājēju uzmanības piesaistīšanai, kā arī lai padarītu karieti un tās pasažierus par ievērības cienīgu retumu. Starp šiem varoņdarbiem visnevainīgākie bija skaļa taures pūtiena atdarināšana un sarkana zīda kabatas lakatiņa demonstrēšana; lakatiņu viņš bija piesējis pie spieķa un laiku pa laikam vicināja gaisā, pavadot šo izdarību ar dažādiem žestiem, kas pauda izaicinošu pārākumu.

- Nezin, - misters Pikviks ieteicās, pārtraukdams mierīgo sarunu ar Benu Ellenu par mistera Vinkla un Bena māsas daudzajām labajām īpašībām, - nezin ko gan tādu visi šie cilvēki, kuriem braucam garām, mūsos ieraudzījuši, ka tā blenž uz mums?

- Aizjūgs ir ļoti labs, - ar lepnuma pieskaņu atbildēja Bens Ellens. - Uzdrīkstos sacīt, ka katru dienu viņi kaut ko tādu nedabū redzēt.

- Iespējams gan, - misters Pikviks atbildēja. - Tas var gadīties. Var būt, ka tā.

Ļoti iespējams, ka misters Pikviks būtu pats sevi pārliecinājis, ka tā arī ir, ja tieši tajā brīdī, nejauši paskatījies pa karietes logu, neievērotu, ka garāmgājēju skatieni izsaka visu ko, tikai ne cieņas pilnu apbrīnu, un ka starp garāmgājējiem un kādu cilvēku karietes ārpusē šķiet notiekam telegrāfiska sazināšanās, un tad viņam uzreiz ienāca prātā, ka tam varbūt ir kāds attāls sakars ar mistera Roberta Soijera jokainajiem uzvešanās paņēmieniem.

- Es ceru, - misters Pikviks ieminējās, - ka mūsu gaisīgais draugs tur aizmugurē netaisa kādas blēņas.

- Pasarg, dievs, nē, - Bens Ellens attrauca. - Ja Bobs nav jautrā prātā, tad viņš ir mierīgākais radījums pasaulē.

Šajā brīdī atskanēja garš taures pūtiena atdarinājums, ko pavadīja urjavas un brēcieni, un tas viss, acīm redzot, nāca no pasaules mierīgākā radījuma jeb, vienkāršāk izsakoties, no paša mistera Boba Soijera rīkles un plaušām.

Misters Pikviks un Bens Ellens izteiksmīgi saskatījās, un pirmāk minētais džentlmenis, noņēmis cepuri un izliecies pa karietes logu tik tālu, ka gandrīz visa viņa veste bija ārpusē, beidzot saskatīja savu jautro draugu.

Misters Bobs Soijers nesēdēja vis aizmugures sēdeklī, bet uz karietes jumta, iepletis kājas tik plati, cik vien tās jaudāja plesties, un uzlicis Semjuela Vellera cepuri uz vienas auss; vienā rokā viņš turēja milzīgu apmēru sviestmaizi, bet otrā - krietni prāvu ceļa pudeli. Viņš darbojās ap abām ar lielu baudu un ienesa šajā vienmulīgajā nodarbībā dažādību, laiku pa laikam iekaukdamies vai pārmīdams jautrus jokus ar kādu garāmgājēju. Sarkanais karogs spieķa galā bija rūpīgi piesiets pie pakaļējā sēdekļa margām; sēdekļa vidū bija novietojies misters Semjuels Vellers, izgreznots ar Boba Soijera cepuri, un tiesāja līdzīga apmēra sviestmaizi. Viņa apgarotā seja pauda vispilnīgāko apmierinājumu par visu notiekošo.

Jau ar to vien pietiktu, lai sadusmotu džentlmeni, kam ir tādi uzskati par pieklājību kā misteram Pikvikam, bet stāvoklis kļuva vēl ļaunāks, kad viņi satikās ar pasažieru karieti, kas bija pilna iekšpusē un ārpusē, un pasažieri ļoti skaidri izrādīja savu pārsteigumu. Arī kāda īru ģimene, kas skrēja karietei līdzi un visu laiku diedelēja, visai neapvaldīti izteica savus apsveikumus, sevišķi ģimenes galva, kas, šķiet, šo izrādi uzskatīja par kādu politisku vai tamlīdzīgu svinīgu demonstrāciju.

- Mister Soijer! - ļoti uztraukts sauca misters Pikviks. - Mister Soijer, ser!

- Jā! - šis džentlmenis atsaucās, ar lielāko aukstasinību skatīdamies pār karietes malu.

- Vai jūs esat traks, ser? - misters Pikviks noprasīja.

- Ne drusku, - Bobs atbildēja, - tikai jautrs.

- Jautrs, ser! - misters Pikviks izsaucās. - Noņemiet to skandalozo sarkano lakatu!

Es lūdzu - es to prasu, ser! Sem, ņemiet to nost!

Pirms vēl Sems paspēja iejaukties, misters Bobs Soijers graciozi nolaida savu karogu un, iebāzis to kabatā, galminieciski palocījās pret misteru Pikviku, noslaucīja ceļa pudeles kaklu un pielika to sev pie mutes; tādā kārtā, vārdus lieki netērēdams, viņš lika saprast, ka ar šo malku novēl tam vislielāko laimi un labklājību. To izdarījis, Bobs pudeli ļoti rūpīgi aizkorķēja un, no augšas labvēlīgi nolūkodamies uz misteru Pikviku, nokoda no sviestmaizes lielu kumosu un pasmaidīja.

- Klausieties, - teica misters Pikviks, kura acumirklīgās dusmas nespēja turēties pretī Boba nesatricināmajam dvēseles mieram, - lūdzu, ser, nedariet vairs šādas muļķības!

- Nē, nē, - Bobs atbildēja, vēlreiz apmainīdamies cepurēm ar misteru Velleru. - Es jau nemaz tā negribēju, taču brauciens mani tā iejūsmināja, ka es tur nekā nevarēju darīt.

- Padomājiet jel, kā tas izskatās, - misters Pikviks pamācīja. - Jārūpējas taču arī par pienācīgu izskatu.

- O, saprotu, - Bobs atsaucās, - tas nekur neder. Viss kārtībā, priekšniek.

Apmierinādamies ar šo apgalvojumu, misters Pikviks atkal atsēdās savā vietā un pacēla loga stiklu, bet, tikko atsācis sarunu, ko bija pārtraucis misters Bobs Soijers, viņš satrūkās, ieraugot ārpusē pie loga parādāmies mazu, melnu, iegarenu priekšmetu, kas klauvējās pie rūts, it kā nepacietīgi lūgdams, lai to ielaiž.

- Kas tas tāds? - misters Pikviks iesaucās.

- Izskatās kā ceļa pudele, - Bens Ellens sacīja, ar manāmu interesi caur briļļu stikliem aplūkodams minēto priekšmetu. - Man gandrīz liekas, ka tā ir Boba pudele.

Šis minējums bija pilnīgi pareizs, jo misters Bobs Soijers, piesējis pudeli spieķa galā, dauzīja ar to pie loga par zīmi, ka vēlas, lai viņa draugi iekšpusē saskanīgā sadraudzībā palīdzētu iztukšot tās saturu.

- Nu, ko lai dara? - misters Pikviks ieminējās, skatīdamies uz pudeli. - Šāda rīcība taču ir vēl nejēdzīgāka nekā iepriekšējā.

- Man šķiet, ka labākais būs to paņemt, - misters Bens Ellens atbildēja. - Tā viņam būs laba mācība, ja mēs to paņemsim un paturēsim, vai ne?

- Varbūt gan, - misters Pikviks teica. - Vai ņemt?

- Man liekas, ka tā būs vispiemērotākā rīcība, - Bens apliecināja.

Tā kā šis padoms pilnīgi saskanēja ar viņa paša domām, misters Pikviks uzmanīgi nolaida logu un atraisīja pudeli no spieķa. Pēc tam spieķis pacēlās augšup un atskanēja mistera Boba Soijera sirsnīgie smiekli.

- Tas ir gan jautrs puisis, - misters Pikviks noteica, turēdams rokā pudeli un paskatīdamies uz savu ceļa biedru.

- Tāds viņš ir, - misters Ellens apstiprināja.

- Uz viņu nav iespējams dusmoties, - misters Pikviks piebilda.

- Nav ko domāt, - misters Bendžemins Ellens atbildēja.

Pa šīs īsās domu apmaiņas laiku misters Pikviks izklaidīgi bija atkorķējis pudeli.

- Kas tas ir? - vienaldzīgi apjautājās Bens Ellens.

- Es nezinu, - tikpat vienaldzīgi atbildēja misters Pikviks. - Smaržo, man liekas, kā piena punšs.

- Vai tiešam? - Bens noteica.

- Man tā liekas, - misters Pikviks atbildēja, rūpīgi sargādamies izteikt nepatiesību. - Es taču to nevaru droši apgalvot, pirms neesmu nogaršojis.

- Dariet to, - Bens teica. - Der taču zināt, kas tas ir.

- Jūs tā domājat? - misters Pikviks atteica. - Labi, ja jūs tā vēlaties zināt, man, protams, nav iebildumu.

Būdams vienmēr gatavs upurēt pats savas intereses drauga labā, misters Pikviks tūliņ iedzēra krietni lielu malku.

- Kas tas ir? - Bens Ellens taujāja, viņu mazliet nepacietīgi pārtraukdams.

- Savādi, - mister Pikviks sacīja, lūpas šmakstinādams, - grūti tā tūliņ pateikt. O jā, - misters Pikviks apliecināja pēc otra malka, - tas ir punšs.

Misters Bens Ellens skatījās uz misteru Pikviku, un misters Pikviks skatījās uz misteru Benu Ellenu. Misters Bens Ellens smaidīja, bet misters Pikviks nesmaidīja.

- Tā viņam būtu laba mācība, - diezgan bargi teica pēdīgi minētais džentlmenis, - tā viņam būtu laba mācība, ja mēs te izdzertu līdz pēdējai lāsītei.

- Gluži tas pats arī man ienāca prātā, - Bens Ellens attrauca.

- Vai patiesi! - misters Pikviks atbildēja. - Nu, tad - uz viņa veselību!

Ar šiem vārdiem šis lieliskais cilvēks sparīgi ievilka no pudeles un nodeva to Benam Ellenam, kas nebija slinks sekot viņa priekšzīmei. Nu sāka smaidīt abi un piena punšu izdzēra pamazām un jautrā noskaņā.

- Galu galā, - misters Pikviks teica, izdzēris pēdējo lāsīti, - viņa izdarības ir tiešām ļoti uzjautrinošas - nudien ļoti interesantas.

- Tas taisnība, - misters Bens Ellens piekrita.

Un, lai pierādītu, ka Bobs Soijers ir viens no jautrākajiem zēniem pasaulē, viņš sāka misteram Pikvikam kavēt laiku ar garu un sīku aprakstu par to, kā šis džentlmenis kādreiz nodzēries līdz delīrijam un viņam vajadzējis noskūt galvu. Šo patīkamo un pamācošo stāstu pārtrauca tikai karietes apstāšanās pie «Zvana» viesnīcas Berklijas klajumā, lai pārmainītu zirgus.

- Mēs taču te paēdīsim pusdienas, vai ne? - Bobs teica, paskatīdamies pa logu.

- Pusdienas! - misters Pikviks atsaucās. - Kā, mēs taču esam nobraukuši tikai deviņpadsmit jūdzes, un vēl jābrauc astoņdesmit septiņas ar pusi.

- Īstais iemesls, lai stiprinātos pirms nogurdinošā ceļa, - misters Bobs Soijers aizrādīja.

- Bet nav taču iespējams ēst pusdienas pusdivpadsmitos dienā, - misters Pikviks atbildēja, paskatīdamies pulkstenī.

- Tas tiesa, - Bobs piekrita, - īstā vietā būs pabrokastis. Ei jūs, ser! Nekavējoties brokastis trim personām, un ar zirgiem ceturtdaļstundas pagaidiet! Sakiet, lai liek uz galda visus aukstos uzkožamos, kādi tur ir, un dažas pudeles alus - un dodiet mums nogaršot jūsu labāko madeiru!

Ļoti iespaidīgā tonī steigšus nodevis šos rīkojumus, Bobs Soijers tūdaļ pats traucās iekšā viesnīcā, lai pārraudzītu sagatavošanas darbus; pēc nepilnām piecām minūtēm viņš atgriezās un paziņoja, ka viss būšot lieliski.

Brokastis pilnīgi atbilda Boba uzslavai, un ne tikai šis džentlmenis, bet arī misters Bens Ellens un misters Pikviks parādīja tām pienācīgo godu. Pateicoties visu triju centībai, ātri tika galā ar alus pudelēm un madeiru, un viņi (zirgi tika piebraukti vēlreiz) ieņēma savas vietas, piepildījuši ceļa pudeli ar labāko piena punša atvietotāju, kādu vien tik īsā laikā varēja sadabūt, un turpmāk taure skanēja un sarkanais karogs plīvoja bez mazākajiem iebildumiem no mistera Pikvika puses.

Tjūksberijas «Apīņu Kārtī» viņi apstājās, lai pusdienotu, un šajā sakarā izdzēra vēl dažas pudeles alus, vēl mazliet madeiras, turklāt mazliet portvīna, un ceļa pudele tika piepildīta ceturto reizi. Visu šo uzmundrinošo līdzekļu iespaidā misters Pikviks un misters Bens Ellens trīsdesmit jūdzes nogulēja ciešā miegā, kamēr Bobs un misters Vellers uz pakaļējā sēdekļa dziedāja duetus.

Bija jau gluži tumšs, kad misters Pikviks atjēdzās tik tālu, lai spētu paskatīties pa logu. Ceļa malā izkaisītās mājiņas, visu priekšmetu netīrā nokrāsa, smagais gaiss, ar pelniem un ķieģeļu putekļiem apklātās takas, tumši sarkanā kausējamo krāšņu blāzma tālumā, biezo dūmu mutuļi, kas smagi vēlās no augstajiem dūmeņiem, darīdami melnu un aptumšodami visu apkārtni, tālo uguņu mirgošana, neveiklie rati, kas, piekrauti žvadzošiem dzelzs stieņiem vai pieblīvēti smagiem saiņiem, vilkās pa ceļu, - viss liecināja, ka viņi strauji tuvojas lielajai rūpniecības pilsētai Birmingemai.

Kad viņi, karietei dārdot, brauca pa šaurajām ieliņām, kas veda uz visa šī trauksmainā ņudzekļa centru, arvien spilgtāk dūrās acīs skati un skaņas, kas liecināja par spriegu darba dzīvi. Ielās stāvgrūdām pildīja strādnieki. No katras mājas bija dzirdams darba troksnis, augšējo stāvu garajos, spraišļotajos logos spīdēja gaisma, un sienas drebināja riteņu spindzoņa un mašīnu klaudzoņa. Kausējamo krāšņu ugunis, kuru baigi kvēlainā gaisma bija redzama jūdzēm tālu, ik pa brīdim spilgti uzliesmoja virs pilsētas lielajām darbnīcām un fabrikām. Āmuru dimdoņa, tvaika šņākoņa un smagā, dobjā mašīnu dunoņa - no visām malām skanēja šī skarbā mūzika.

Foreitors jau straujā gaitā brauca pa platajām ielām un garām skaistajiem, labi apgaismotajiem veikaliem, kas atrodas starp pilsētas nomalēm un «Veco Karalisko Viesnīcu», bet misters Pikviks vēl pat nebija sācis apsvērt, kā izpildīs visai grūto un delikāto uzdevumu, kas viņu bija atvedis uz šejieni.

Šis uzdevums nekādā ziņā nekļuva mazāk delikāts un tā izpildīšana vieglāka mistera Boba Soijera brīvprātīgās līdzdalības dēļ. Patiesību sakot, misters Pikviks juta, ka šajā gadījumā Boba klātbūtne, lai arī cik labi domāta un patīkama, nekādā ziņā nebija tāds pagodinājums, ko viņš būtu izvēlējies labprātīgi. Īstenībā viņš mīļu prātu būtu atdevis krietnu summu naudas, lai tikai misteru Bobu Soijeru varētu pārvietot uz jebkuru vietu ne mazāk kā piecdesmit jūdžu attālumā.

Misters Pikviks nekad nebija personīgi ticies ar misteru Vinklu senioru, tikai pāris reižu sarakstījies un vēstulēs devis apmierinošas atbildes uz tā jautājumiem par dēla morālajām īpašībām un uzvešanos. Viņš satraukts prātoja, ka ierasties pie tā pirmo reizi kopā ar Bobu Soijeru un Benu Ellenu, kas abi bija drusku iesiluši, nebūt pats labākais un piemērotākais veids, kā šo džentlmeni noskaņot savā labā.

«Lai nu kā,» misters Pikviks prātoja, sevi drošinādams, «es tomēr darīšu, ko varēšu. Man viņš jāsatiek jau šovakar, jo es to savam draugam stingri apsolīju, un, ja tie abi katrā ziņā gribēs nākt man līdz, es centīšos apmeklējumu nevilkt garumā un ceru, ka viņi jau paši sevis labā vien pārāk neizgāzīsies.»

Kamēr viņš sevi mierināja ar šādām pārdomām, kariete apstājās pie «Vecās Karaliskās» durvīm. Kad misters Semjuels Vellers bija Benu Ellenu pa daļai pamodinājis no smagā miega un aiz apkakles izvilcis viņu ārā, varēja izkāpt arī misters Pikviks. Viņiem ierādīja ērtu istabu, un misters Pikviks tūliņ apvaicājās apkalpotājam, kur varētu būt mistera Vinkla rezidence.

- Pavisam tuvu, ser, - apkalpotājs izklāstīja. - Ne vairāk kā piecsimt jardu, ser.

Misteram Vinklam pieder piestātne kanālā, ser. Viņa privātais dzīvoklis nav... ak dievs, ser, nē, nav ne piecsimt jardu attālumā, ser!

To teikdams, apkalpotājs nopūta sveci un izlikās, ka to atkal aizdedzina, tā sagādādams misteram Pikvikam izdevību uzdot turpmākos jautājumus, ja tam būtu šāda vēlēšanās.

- Vai tūliņ kaut ko vēlēsities, ser? - apkalpotājs teica un aizdedzināja sveci, izmisis par mistera Pikvika klusēšanu. - Tēju vai kafiju, ser? Pusdienas, ser?

- Pašlaik nekā.

- Labi, ser. Varbūt velēsities dot rīkojumu par vakariņām, ser?

- Tagad vēl ne.

- Labi, ser.

Viņš klusu aizgāja līdz durvīm, tad pēkšņi apstājās, pagriezās un zīmīgi nojautāja:

- Vai atsūtīt istabeni, džentlmeņi?

- Dariet to, ja vēlaties, - misters Pikviks atbildēja.

- Ja jūs vēlaties, ser.

- Un atnesiet zelteri! - Bobs Soijers sacīja.

- Zelteri, ser? Jā, ser.

Un, acīm redzot, ārkārtīgi atvieglots tādēļ, ka beidzot saņēmis kādu rīkojumu, apkalpotājs nemanot pazuda. Apkalpotāji nekad neiet un neskrien. Tiem piemīt īpatnēja, noslēpumaina spēja izslīdēt no istabām, kādas pārējiem mirstīgajiem nav.

Kad zelteris misterā Benā Ellenā bija pamodinājis vieglas dzīvības zīmes, viņu pierunāja nomazgāt seju un rokas un atļaut, lai Sems viņam notīra drēbes. Kad arī misters Pikviks un Bobs Soijers bija saveduši kārtībā savu ceļa apstākļos cietušo ārieni, visi trīs roku rokā devās pie mistera Vinkla. Bobs Soijers iedams piesātināja gaisu ar tabakas dūmiem.

Apmēram ceturtdaļjūdzi attālu klusā solīda izskata ielā stāvēja veca sarkanu ķieģeļu māja ar trijiem pakāpieniem durvju priekšā un misiņa plāksni pie tām. Uz plāksnes trekniem, stāviem burtiem bija rakstīti vārdi: «Misters Vinkls». Pakāpieni bija ļoti balti, ķieģeļi ļoti sarkani, māja ļoti tīra, un tās priekšā, kad pulkstenis nosita desmit, nostājās misters Pikviks, misters Bendžemins Ellens un misters Bobs Soijers.

Pēc pieklauvēšanas iznāca uzposusies kalpone un satrūkās, ieraugot trīs svešiniekus.

- Mana mīļā, vai misters Vinkls mājās? - misters Pikviks jautāja.

- Viņš patlaban taisās vakariņot, ser, - meitene atbildēja.

- Iedodiet, lūdzu, viņam šo karti, - misters Pikviks turpināja. - Sakiet, ka man ļoti nepatīk viņu traucēt tik vēlā stundā, bet man viņš katrā ziņā šovakar jāsatiek un es tikai nupat kā ierados.

Meitene bailīgi paskatījās uz misteru Bobu Soijeru, kurš savu sajūsmu par viņas personīgo pievilcību izrādīja ar dažādām brīnišķīgām grimasēm, un, uzmetusi acis cepurēm un mēteļiem, kas karājās gaitenī, pasauca otru meiteni, lai tā pastāv pie durvīm, kamēr viņa uzies augšā. Posteni drīz atbrīvoja, jo meitene tūliņ atgriezās un, lūgdama, lai džentlmeņi piedod, ka likusi tiem gaidīt uz ielas, ieveda tos kādā dibenistabā, pa pusei kantorī, pa pusei ģērbtuvē. Grīdu sedza paklājs, un galvenie lietderīgie un rotājošie priekšmeti še bija pults, mazgājamais galdiņš, skūšanās spogulis, zābaku uzliekamais un zābaku velkamais, augsts sēdeklis, četri krēsli, galds un vecs astoņdienu pulkstenis. Virs kamīna bija sienā ielaistas dzelzs seifa durvis, bet sienas greznoja pāris piekarinātu grāmatu plauktu, kalendārs un dažas rindas noputējušu aktu vāku.

- Piedodiet, ser, ka atstāju jūs stāvam pie durvīm, - meitene teica, aizdedzinādama lampu un veltīdama misteram Pikvikam valdzinošu smaidu, - bet jūs visi man esat pilnīgi sveši, un šeit ir tik daudz klaidoņu, kas tikai nāk noskatīties, ko varētu pakampt, ka tiešām...

- Nav par ko atvainoties, mana dārgā, - labsirdīgi teica misters Pikviks.

- Nu nepavisam, mana mīļā, - Bobs Soijers teica, rotaļīgi izplezdams rokas un lēkādams no vienas puses uz otru, it kā negribētu ļaut jaunajai lēdijai atstāt istabu.

Šāda rotaļa jauno lēdiju nebūt neaizkustināja, jo viņa tūliņ izsacīja savas domas, ka misters Bobs Soijers esot «pretīgs radījums», un, kad pēdējais kļuva vēl uzmācīgāks, atstāja viņa sejā savu skaisto pirkstiņa pēdas un izmetās no istabas, dažādos vārdos paskaidrodama, cik šis esot nejauks un nicināms.

Pazaudējis jaunās lēdijas sabiedrību, Bobs Soijers sāka izklaidēties, ielūkodamies pultē, ieskatīdamies visās galda atvilktnēs, izlikdamies, ka grib uzlauzt dzelzs skapi, pagriezdams kalendāru pret sienu, mēģinādams uzvilkt mistera Vinkla seniora zābakus virs savējiem un izdarīdams ar istabas iekārtu vēl dažādus citus jautrus eksperimentus, kas misteram Pikvikam sagādāja neizsakāmas šausmas un dvēseles mokas, bet misteram Bobam Soijeram tikpat lielu prieku.

Beidzot atvērās durvis un istabā ar mistera Pikvika karti vienā rokā un sudraba svečturi otrā žigli ienāca kāds mazs, vecs džentlmenis, ģērbies tabakas krāsas uzvalkā; Viņa seja bija uz mata tāda pati kā misteram Vinklam junioram, tikai viņš bija mazliet plikgalvains.

- Mister Pikvik, sveicināti, kā jums klājas, ser? - Vinkls vecākais teica, nolikdams svečturi un pastiepdams roku. - Ceru, ka esat vesels, ser. Priecājos jūs redzēt.

Sēdieties, mister Pikvik, lūdzu, ser. Šis džentlmenis ir...

- Mans draugs misters Soijers, - misters Pikviks sacīja. - Jūsu dēla draugs.

- O, - misters Vinkls vecākais atteica, diezgan bargi paskatīdamies uz Bobu. - Ceru, ka jums, ser, klājas labi.

- Vienmēr uz kājām, - Bobs Soijers atbildēja.

- Šis otrais džentlmenis, - misters Pikviks turpināja, - kā jūs redzēsit no vēstules, kuru man uzticēts jums nodot, ir jūsu dēla ļoti tuvs radinieks vai drīzāk būtu jāsaka - ļoti tuvs draugs. Viņa vārds ir Ellens.

- Tas džentlmenis? - misters Vinkls jautāja, ar karti norādīdams uz Benu Ellenu, kas bija iemidzis tādā stāvoklī, ka no viņa varēja redzēt tikai muguru un svārku apkakli.

Misters Pikviks patlaban gribēja uz šo jautājumu atbildēt, nosaucot mistera Bendžemina Ellena vārdu pilnīgi un pieminot visas viņa slavējamās īpašības, kad straujais misters Bobs Soijers, lai liktu draugam apjēgt tā stāvokli, negaidot ieknieba tām rokā un tas, skaļi iebrēkdamies, pielēca kājās. Pēkšņi atskārzdams, ka viņš atrodas kāda svešinieka klātbūtnē, misters Bens Ellens pienāca tam klāt un, apmēram piecas minūtes sirsnīgi spiezdams abas mistera Vinkla rokas, tikai pa pusei saprotamos teikumu fragmentos izmurmināja savu lielo prieku, ka viņu sastapis, līdz ar viesmīlīgu jautājumu, vai tas pēc pastaigas nevēloties kaut ko iedzert, vai arī varbūt labāk gribot pagaidīt līdz pusdienām; to padarījis, viņš apsēdās un skatījās visapkārt ar stingu skatienu, it kā viņam nebūtu ne mazākās jausmas par to, kur atrodas, un tādas viņam patiešām arī nebija.

Tas viss ārkārtīgi samulsināja misteru Pikviku, jo sevišķi tādēļ, ka misters Vinkls seniors, acīm redzot, bija ļoti pārsteigts par viņa abu draugu ekscentrisko - lai nesacītu nepieredzēto izturēšanos. Lai lietu tūliņ novadītu līdz galam, viņš izvilka no kabatas vēstuli un, pasniegdams to misteram Vinklam senioram, teica:

- Šī vēstule, ser, ir no jūsu dēla. No tās satura jūs redzēsit, ka no jūsu labvēlīgās un tēvišķīgās izturēšanās atkarīga viņa turpmākā laime un labklājība. Es jūs lūdzu, esiet tik labs, izlasiet to mierīgi un aukstasinīgi un vēlāk ar mani pārrunājiet to tādā tonī un garā, kā tas šinī gadījumā pienākas. Par to, cik jūsu lēmums ir nozīmīgs jūsu dēlam un ar kādām bažām viņš to gaida, jūs varat spriest no tā, ka es bez iepriekšēja brīdinājuma ierados pie jums tik vēlā stundā un, - misters Pikviks piemetināja, iesāņus paskatījies uz saviem abiem biedriem, - un tik nelabvēlīgos apstākļos.

Pēc šī ievada misters Pikviks apstulbušā mistera Vinkla seniora rokās ielika četras lappuses sīki aprakstīta vissmalkākā papīra un, atkal atsēdies krēslā, sāka vērot mistera Vinkla sejas izteiksmi un izturēšanos, tiesa - nobažījies, bet ar tāda džentlmeņa atklāto seju, kurš sajūt, ka nav izdarījis nekā, par ko viņu varētu vainot vai izteikt viņam pārmetumus.

Vecais piestātnes īpašnieks apgrozīja vēstuli, apskatīja to no priekšpuses, mugurpuses un sāniem; viņš sīki nopētīja mazo, resno puiku zīmogā, pacēla acis pret mistera Pikvika seju un tad, nosēdies uz augstā sēdekļa un pievilcis lampu sev tuvāk, atlauza zīmogu, atlocīja vēstuli un, pacēlis to pret gaismu, gatavojās lasīt.

Tieši šajā brīdī misters Bobs Soijers, kura gars dažas minūtes bija snaudis, atspieda rokas pret ceļgaliem un savaikstīja seju līdzīgi nelaiķa mistera Grimaldi[1] portretiem klauna lomā. Atgadījās, ka misters Vinkls seniors nebija vis dziļi iegrimis lasīšanā, kā misters Bobs Soijers domāja, bet nejauši paskatījās pāri vēstules malai - ne uz kādu citu personu, bet tieši uz misteru Bobu Soijeru, - un, pareizi spriezdams, ka iepriekš minētā grimase ir domāta viņa paša (mistera Vinkla seniora) izsmiešanai un izzobošanai, ieurbās Bobā ar tik stingru skatienu, ka nelaiķa mistera Grimaldi vaibsti pamazām pārvērtās ļoti patīkamā pazemības un apjukuma izteiksmē.

- Vai jūs ko teicāt, ser? - apjautājās misters Vinkls seniors pēc draudīga klusuma brīža.

- Nē, ser, - atbildēja Bobs, kam no klauna vairs nebija palicis nekā, ja neskaita ārkārtīgi sarkanos vaigus.

- Jūs, ser, par to esat pārliecināts? - misters Vinkls seniors taujāja.

- Ak mūžs! Jā, ser, pilnīgi pārliecināts, - Bobs attrauca.

- Man likās, ser, ka jūs kaut ko teicāt, - vecais džentlmenis aizrādīja sašutuma pilnā balsī. - Varbūt, ser, jūs uz mani skatījāties?

- O nē, ser, nemaz ne, - Bobs ļoti pieklājīgi atbildēja.

- Man liels prieks to dzirdēt, ser, - misters Vinkls seniors noteica.

Ar majestātiski sarauktu pieri noskatījies uz apkaunoto Bobu, vecais džentlmenis atkal pacēla vēstuli pret gaismu un sāka to patiešām lasīt.

Misters Pikviks uzmanīgi vēroja, kā viņš pārgāja no pirmās lappuses pēdējās rindas uz otrās lappuses pirmo rindu un no otrās lappuses beigām uz trešās sākumu, un no trešās beigām uz ceturtās sākumu, it ne mazākā pārmaiņa viņa vaibstos neļāva spriest par izjūtām, ar kādām viņš uzņēma ziņu par dēla laulībām, kura, kā misters Pikviks zināja, bija izsacīta jau pašās pirmajās rindiņās. Viņš izlasīja vēstuli līdz pēdējam vārdam un to atkal salocīja - rūpīgi un kārtīgi, kā jau darīšanu cilvēks, un tieši tad, kad misters Pikviks sagaidīja spēcīgu jūtu izpaudumu, viņš iemērca spalvu tintnīcā un mierīgi, it kā runātu par visparastāko grāmatvedības jautājumu, pavaicāja:

- Kāda ir Nataniēla adrese, mister Pikvik?

- Pašlaik «Džordžs un Vanags», - šis džentlmenis atbildēja.

- «Džordžs un Vanags»? Kur tas ir?

- Džordžjārds Lombardstrītā.

- Sitijā?

- Jā.

Vecais džentlmenis rūpīgi uzrakstīja adresi uz vēstules mugurpuses un tad, ielicis vēstuli pultī un aizslēdzis to, piecēlās no sēdekļa, iebāza atslēgu saišķi kabatā un teica:

- Man šķiet, mister Pikvik, ka mums vairāk nav par ko runāt.

- Kā - nav par ko runāt, godājamo ser! - ar sašutuma pilnu izbrīnu teica šis labsirdīgais cilvēks. - Nav par ko runāt! Vai jums nav ko sacīt šajā mūsu jaunajam draugam tik svarīgajā brīdī? Vai jūs negribat ar manu starpniecību viņam paziņot, ka arī uz priekšu viņu mīlēsit un atbalstīsit? Vai jūs negribat sacīt nekā tāda, kas uzmundrinātu un iedrošinātu viņu un bažu pilno meiteni, kura pie viņa meklē mierinājumu un atbalstu? Padomājiet jel, godājamo ser!

- Es padomāšu, - vecais džentlmenis atbildēja. - Patlaban man nav nekā ko teikt.

Es, mister Pikvik, esmu veikalnieks, es nevienu lietu neiesāku pārsteidzīgi, un, cik es redzu no šīs vēstules, šī lieta man nemaz nepatīk. Tūkstoš mārciņu, mister Pikvik, nav daudz.

- Jums pilnīgi taisnība, ser, - iejaucās Bens Ellens, pašlaik atjēdzies tieši tik daudz, lai apzinātos, ka savas tūkstoš mārciņas viņš aizlaidis bez mazākām grūtībām. - Jūs esat sapratīgs cilvēks. Bob, šis ir gudrs puika.

- Esmu ļoti laimīgs, ser, ka tieši jūs man izsakāt šo atzinību, - teica misters Vinkls seniors, nicinoši uzskatīdams Benu Ellenu, kas dziļdomīgi šūpoja galvu. - Redziet, mister Pikvik, kad es savam dēlam devu atļauju kādu gadiņu paklaiņot, lai iepazītos ar cilvēkiem un viņu paražām (ko viņš darīja jūsu uzraudzībā) un lai viņam nebūtu jāstājas dzīvē kā skolniekam un pienapuikam, ko katrs var apmuļķot, par kaut ko tādu es gan nebiju domājis. To viņš zina ļoti labi, tātad, ja es viņu šīs lietas dēļ atstumju, viņam nav par ko brīnīties. Viņš, mister Pikvik, saņems no manis ziņu. Ar labu nakti, ser! Margarēt, atveriet durvis!

Visu šo laiku Bobs Soijers bija bikstījis Benu Ellenu, lai tas kaut ko sacītu taisnās lietas labā, un tieši tagad Bens bez mazākā brīdinājuma arī šāva vaļā īsu, bet spēcīgu uzrunu.

- Ser, - misters Bens Ellens teica, uzlūkodams veco džentlmeni ar divām ļoti miglainām un sērīgām acīm un sparīgi vicinādams labo roku augšup un lejup, - jums... jums vajadzētu kaunēties.

- Kā šīs lēdijas brālis jūs, protams, varat lieliski spriest par šo jautājumu, - misters Vinkls seniors atcirta. - Un tagad pietiek. Lūdzu, ne vārda vairs, mister Pikvik! Ar labu nakti, džentlmeņi!

Teikdams šos vārdus, vecais džentlmenis paņēma svečturi un, atvēris durvis, pieklājīgi norādīja uz gaiteni.

- To jūs nožēlosit, ser, - misters Pikviks teica, sakozdams zobus, lai apvaldītu niknumu, jo juta, cik tas var būt svarīgi viņa jaunajam draugam.

- Pagaidām es domāju citādi, - mierīgi atbildēja misters Vinkls seniors. - Vēlreiz, džentlmeņi, novēlu jums labu nakti.

Misters Pikviks sadusmots izgāja uz ielas. Misters Bobs Soijers, kam vecā džentlmeņa nelokāmā izturēšanās bija galīgi saplacinājusi dūšu, gāja aiz viņa. Tūliņ pēc tam pa kāpnēm novēlās mistera Bena Ellena cepure, un tai uz pēdām sekoja pats misters Bens Ellens. Gulēt visi aizgāja klusēdami un neēduši, un misters Pikviks aizmiegot nodomāja: ja viņš būtu zinājis, ka misters Vinkls seniors ir tik veikalniecisks vīrs, viņš gan laikam nekad nebūtu devies pie tā ar šādu uzdevumu.

1 - Grimaldi - pazīstams angļu klauns Džozefs Grimaldi (1779. -1837. g.), kura memuārus Dikenss rediģēja 1838. gadā.

LI NODAĻA

kurā misters Pikviks sastop vecu paziņu, un šī laimīgā gadījuma dēļ lasītājs iepazīsies ar ļoti interesantiem faktiem, kas šeit aprakstīti un attiecas uz diviem lieliem, vareniem un iespaidīgiem sabiedrības darbiniekiem

Rīts, ko misters Pikviks pulksten astoņos ieraudzīja, nepavisam nebija tāds, kas varētu uzlabot viņa garastāvokli vai mazināt nepatikšanas par viņa misijas neparedzēto iznākumu. Debesis bija tumšas un apmākušās, gaiss mitrs un auksts, ielas slapjas un dubļainas. Dūmi laiski kavējās pie skursteņu galiem, it kā tiem trūktu drosmes pacelties augšup, un lietus lija nepārtraukti, bet gurdi, it kā tam nepatiktu gāzt pa īstam. Sētas stūrī kāds cīņas gailis, zaudējis pēdējo parastā možuma dzirksti, drūmi balansēja uz vienas kājas, un kāds ēzelis, kas ar nokārtu galvu dirnēja zem šaurās nojumes, cik iespējams spriest pēc tā domīgās un nelaimīgās sejas izteiksmes, prātoja par pašnāvību. Uz ielas varēja redzēt vienīgi lietussargus, bet dzirdēt tikai koka zoļu klaboņu un lietus plīkšķēšanu.

Brokastis netraucēja gandrīz nekādas sarunas. Pat misters Bobs Soijers izjuta laika un vakardienas uztraukuma iespaidu. Lietojot viņa paša izteiksmīgo vārdu, viņš bija «notriekts». Tāds pats bija misters Bens Ellens. Tāds arī misters Pikviks.

Apnicīgi gaidot, kamēr laiks noskaidrosies, vakardienas Londonas avīzi izlasīja un pārlasīja ar tik dziļu interesi, kādu pazīst tikai ārkārtīgas garlaicības gadījumos; tikpat neatlaidīgi pārstaigāja katru grīdsegas collu; pa logiem skatījās ārā tik bieži, ka tādēļ varētu uzlikt par tiem papildu nodokli; uzsāka sarunas par visādām lietām, bet ne par vienu tās nevedās; un beidzot, kad pienāca pusdiena un laiks vēl neuzlabojās, misters Pikviks apņēmīgi piezvanīja un pasūtīja karieti.

Lai gan ceļi bija dubļaini un lietus līņāja vēl stiprāk un lai gan pa karietes vaļējiem logiem šļakstījās iekšā tik daudz dubļu un ūdens, ka abiem iekšpusē sēdošajiem bija gandrīz tikpat neērti kā abiem ārpuses pasažieriem, taču pati kustība un sajūta, ka kaut kas notiek un top darīts, bija tik nesalīdzināmi pārāka par sēdēšanu drūmā istabā un skatīšanos, kā drūmajā ielā drūmi līst lietus, ka jau paša sākumā visi atzina: pārmaiņa esot notikusi uz labo pusi, - un brīnījās, kā viņi varējuši tik ilgi kavēties.

Kad viņi Koventrijā apstājās pārmainīt zirgus, no tiem pacēlās tādi garaiņu mākoņi, ka tie pilnīgi paslēpa zirgu puisi: no šiem mutuļiem bija dzirdama tikai viņa balss, kas paziņoja, ka nākošajā labdarības biedrības godalgu izdalē šis cerot saņemt pirmo zelta medaļu par to, ka noņēmis foreitoram cepuri. Kā neredzamais džentlmenis apgalvoja, ūdens, kas gāzies no cepures apmales, viņu (foreitoru) būtu neizbēgami noslīcinājis, ja šis cepuri visai apķērīgi nebūtu norāvis un ar salmu vīšķi noslaucījis seju zēnam, kas jau bijis aizrijies.

- Tas ir patīkami, - Bobs Soijers teica, uzceldams apkakli un aizsegdams muti ar šalli, lai neļautu izklīst nupat kā izdzertās degvīna glāzes tvaikiem.

- Ļoti, - mierīgi atbildēja Sems.

- Šķiet, ka jūs par to nemaz neuztraucaties, - Bobs sacīja.

- Nu, ser, es īsti nesaprotu, kāds labums bijs, ja es ar uztrauktos, - Sems atbildēja.

- Uz to nu, protams, nav ko atbildēt, - Bobs atzina.

- Jā, ser, - misters Vellers atbildēja. - Kas ir, tam jābūt, kā kautrīgi piezīmēja jaunais aristokrāts, kad šo ierakstīja penziju listē par to, ka šā mātes tēvoča sievas vecaistēvs ar savām šķiltavām kādreiz bij pielaids guni karaļa pīpei.

- Tā nav slikta izdoma, Sem, - atzinīgi sacīja misters Bobs Soijers.

- To pašu pēcāk teica jaunais aristokrāts ik gada ceturksni līdz sava mūža galam, - misters Vellers atbildēja.

- Vai jūs kādreiz ir tics aicināts, - pēc neilgas klusēšanas iejautājās Sems, skatīdamies uz braucēju un noklusinādams balsi līdz noslēpumainiem čukstiem, - vai jūs kādreiz, būdams vēl kaulzāģera māceklis, ir tics aicināts vizītē pie kāda foreitora?

- Neatceros gan, ka būtu, - Bobs Soijers atbildēja.

- Un jūs nekad nav redzējs kādu foreitoru slimnīcā, kad jūs tur parādījās (kā mēdz teikt par spokiem), vai ne? - Sems prašņāja.

- Nē, - Bobs Soijers apliecināja. - Nav gadījies redzēt.

- Un jūs nezin tādu kapsētu, kur būtu bijs piemineklis foreitoram, un jūs nav redzējs nomirušu foreitoru, ko? - Sems turpināja savu aptauju.

- Nē, - Bobs atbildēja, - nekad.

- Pareizi! - Sems uzvaroši izsaucās. - Un nekad ar neredzēs. Un vēl kauč ko neviens cilvēks nekad neredzēs, un tas ir nomiris ēzelis - neviens cilvēks nekad nav redzējs beigtu ēzeli[1], izņemot to džentelmeni melnās zīda biksēs, kurš pazina to jauno sievišķi, kam pieder tā kaza. Bet tas bij francūžu ēzelis un tātad, jādomā, nebij gluži īsts.

- Nu, un kāds tam sakars ar foreitoriem? - Bobs Soijers jautāja.

- Āre, kāds, - Sems attrauca. - Es jau neies tiktāl un negalvos, kā to dara viens otrs makten gudrs cilvēks, ka foreitori un ēzeļi esot nemirstīgi, es teiks tik šito: kad tie jūt, ka paliek stīvi un darbam vairs neder, tie visi kopā kaut kur aizvācas - pa vienam foreitoram uz pāri ēzeļu, kā jau parasts. Kas ar tiem notiek pēcāk, to neviens nezin, bet jādomā, ka tie līksmojas kādā citā pasaulē, jo neviens cilvēks gan nekad nav redzējs ne ēzeli, ne foreitoru, kas būtu līksmojies šajā pasaulē.

Izklāstīdams šo gudro un ievērības cienīgo teoriju un tās pierādīšanai citēdams daudz interesantu statistisku un citādu datu, Sems Vellers īsināja laiku, līdz viņi sasniedza Dančērču, kur dabūja sausu foreitoru un svaigus zirgus; nākošā pietura bija Deventrija un pēc tam Taustera, un katra posma beigās lija vēl stiprāk nekā sakumā.

- Paklausieties, tā nu, vai zināt, neiet, - protestēja Bobs Soijers, paskatīdamies iekšā pa karietes logu, kad viņi bija apstājušies pie «Saraceņa Galvas» durvīm Tausterā.

- Ak dievs! - atsaucās misters Pikviks, pamozdamies no snaudas. - Baidos, ka jūs būsit samircis.

- Ak tā gan? - atteica Bobs. - Nūjā, mazliet uz to pusi ir - gandrīz vai tāds kā nepatīkams drēgnums.

Bobs patiešām izskatījās izmircis, jo lietus tecēja no viņa kakla, elkoņiem, piedurkņu atlokiem, kaklauta krokām un ceļgaliem, un viss viņa apģērbs tā spīdēja no ūdens, ka to varēja noturēt par eļļdrēbes uzvalku.

- Esmu mazlietiņ samircis, - Bobs teica, nopurinādamies un tādējādi izšļākdams ap sevi veselas hidrauliskas gāzmas, gluži kā tikko no ūdens izkāpis ņufaundleris.

- Man liekas, ka šovakar braukt tālāk ir pilnīgi neiespējami, - Bens ieteicās.

- Par to nav ne domiņas, ser, - piezīmēja Sems Vellers, nolēmis piedalīties konferencē. - Tā ir zirgu mocīšana, ser. Šite, ser, ir gultas, - Sems turpināja, pievērsdamies savam kungam, - visur tīrība un ērtība. Pusstundā, ser, viņi var pataisīt jauku maltīti - pāris vistiņu, ser, un teļa kotletes, kāršu pupas, kartupeļus, torti, un kārtībā ir. Ja drīkst jums ieteikt, ser, tad paliek vien labāk, kur ir. Klausiet manam padomam, ser, kā teica dakters.

Šajā brīdī laimīgā kārtā parādījās «Saraceņa Galvas» saimnieks, lai apstiprinātu mistera Vellera apgalvojumus attiecībā uz šīs iestādes ērtībām un atbalstītu viņa lūgumu, izsakot dažādas drūmas nojautas par ceļu stāvokli, šaubas par to, vai tik nākošajā stacijā dabūšot svaigus zirgus, pārliecību, ka lietus noteikti līšot visu nakti, tikpat neapšaubāmu pārliecību, ka rīt noskaidrošoties, un vēl citus viesnīcniekiem parastus vilinājumus.

- Nu labi, - teica misters Pikviks, - bet man kaut kā jānosūta vēstule uz Londonu, lai to varētu nodot vēlākais rīt no rīta, citādi man jādodas tālāk par katru cenu.

Saimnieks priecīgi pasmaidīja. Nekas džentlmenim nebūšot vieglāk kā ietīt vēstuli loksnē brūna papīra un nosūtīt to vai nu ar pasta ratiem, vai ar Birmingemas nakts karieti. Ja džentlmenim esot sevišķi svarīgi, lai to nodod, cik ātri vien iespējams, viņš varot uz tās uzrakstīt: «Nodot nekavējoties!» - kas esot drošs līdzeklis, vai arī: «Samaksājiet nesējam puskronu par tūlītēju piegādi!» - kas esot vēl drošāks līdzeklis.

- Jauki, - misters Pikviks teica, - tad mēs paliksim šeit.

- Aizdedziet sveces «Saulē», Džon! Iekuriet kamīnu - džentlmeņi ir izmirkuši! - saimnieks sauca. - Šurp, džentlmeņi. Neraizējieties tagad par foreitoru, ser, - kad jūs piezvanīsit, es viņu pie jums aizsūtīšu! Nu, Džon, sveces!

Sveces atnesa, uguni kamīnā uzbikstīja un piemeta malku. Pēc desmit minūtēm kāds apkalpotājs uzklāja galdautu un aizvilka priekškarus, uguns spoži uzliesmoja, un viss izskatījās tā (kā vienmēr mēdz izskatīties visās pieklājīgās Anglijas viesnīcās), it kā ceļotājus tur būtu gaidījuši un viņu uzņemšanai visu sagatavojuši jau pirms vairākām dienām.

Misters Pikviks nosēdās pie kāda nomaļa galdiņa un steidzīgi uzrakstīja zīmīti misteram Vinklam, paziņodams tikai to, ka laika apstākļu dēļ esot aizkavējies, bet rīt noteikti būšot Londonā; tad viņš arī pastāstīšot par savas darbības rezultātiem tuvāk.

Zīmīti steidzīgi ietina papīrā un lika misteram Semjuelam Velleram to aiznest uz bufetes istabu.

Sems to atstāja saimniecei un, apžāvējies pie virtuves pavarda, devās atpakaļ, lai novilktu savam kungam zābakus, bet, nejauši paskatījies pa kādām pusatvērtām durvīm, palika stāvam, jo ieraudzīja džentlmeni ar smilšu krāsas matiem, kurš sēdēja pie visgarām avīzēm nokrauta galda un lasīja vienas avīzes ievadrakstu, pie kam viņa sejā bija iegūlis tāds smīns, ka deguns bija uzrāvies uz augšu, un arī viņa pārējie vaibsti majestātiski pauda augstprātīgu nicināšanu.

- Ehē! - Sems teica. - Man gan būtu vajadzējs atcerēties šitos matus un šito ģīmi, un brilles un platmali ar. Lai jods mani parau, ja tas nav no Ītensvilas!

Lai pievērstu ser džentlmeņa uzmanību, Sems tūliņ iesāka briesmīgi klepot, un džentlmenis, šīs skaņas satrūcināts, pacēla galvu un brilles un atklāja skatienam mistera Pota no «Ītensvilas Avīzes» dziļdomīgos vaibstus.

- Lūgtu piedošanu, ser, - Sems teica, pienākdams tuvāk un paklanīdamies, - mans kungs, mister Pot, atrodas šeitan.

- Klusāk, klusāk! - Pots iesaucās, ieraudams Semu istabā un aizvērdams durvis ar noslēpumainu šausmu un riebuma izteiksmi sejā.

- Kas ta notics, ser? - Sems apjautājās, samulsis skatīdamies visapkārt.

- Ne čukstus nepieminiet manu vārdu! - Pots atbildēja, - Šeit ir dzelteno apvidus.

Ja uztrauktie un satracinātie iedzīvotāji uzzinātu, ka es esmu šeit, mani saplosītu gabalos.

- Nē, ser, vai no tiesas? - Sems noprasīja.

- Es kristu par upuri viņu trakajām dusmām, - Pots atbildēja.

- Nu, jauno cilvēk, kas ir ar jūsu kungu?

- Viņš kopā ar divi draugiem pa ceļam uz pilsētu šonakt apstājās šeitan, - Sems paskaidroja.

- Vai viens no tiem nav misters Vinkls? - Pots jautāja, mazliet savilcis pieri.

- Nē, ser, misters Vinkls pašlaik dzīvo pa māju, - Sems atbildēja. - Viņš ir apprecējies.

- Apprecējies! - briesmīgā uztraukumā iesaucās Pots. Viņš brīdi klusēja, drūmi pasmaidīja un tad klusā, ļaunu vēstošā balsī piebilda: - Tā viņam arī vajag!

Ar tik nežēlīgiem vārdiem izteicis savu nāvīgo ienaidu un aukstasinīgo triumfu par kritušo ienaidnieku, misters Pots apjautājās, vai mistera Pikvika draugi esot «zilie».

Saņēmis visai apmierinošu atbildi no Sema, kurš par šo lietu zināja tikpat daudz kā Pots pats, viņš bija ar mieru Semu pavadīt līdz mistera Pikvika istabai, kur viņu sirsnīgi sagaidīja un kur visi tūliņ vienojās pusdienot kopā.

- Un kā klājas Ītensvilā? - misters Pikviks apjautājās, kad Pots bija nosēdies blakus kamīnam un visi bija atbrīvojušies no saviem slapjajiem zābakiem un uzvilkusi sausas istabas kurpes. - Vai «Neatkarīgais» vēl pastāv?

- «Neatkarīgais», ser, - Pots atbildēja, - vēl arvien velk savu nožēlojamo un vārgulīgo dzīvību. To ienīst un nicina pat tie nedaudzie, kam ir zināms par tā nožēlojamo un kaunpilno eksistenci. Tas pats aizrijas ar netīrumiem, ko tik bagātīgi izmētā; tas ir kļuvis kurls un akls no savu gļotu izgarojumiem. Šis neķītrais laikraksts, būdams laimīgā neziņā par savu bēdīgo stāvokli, ātri grimst tajā nodevīgajā purvā, kas gan šķiet viņu stingri balstām zemāko un nevērtīgāko šķiru vidū, tomēr sakļausies pār tā nicināmo galvu un drīz vien to aprīs uz mūžiem.

Sparīgi un izteiksmīgi nolasījis šo manifestu (kas bija daļa no viņa iepriekšējās nedēļas ievadraksta), redaktors apklusa, lai ievilktu elpu, un majestātiski noskatījās uz Bobu Soijeru.

- Jūs vēl esat jauns, ser, - Pots noteica.

Misters Bobs Soijers pamāja ar galvu.

- Jūs tāpat, ser, - Pots sacīja, uzrunādams misteru Benu Ellenu.

Bens šo mazo trūkumu nenoliedza.

- Bet vai jūs abi esat dziļi piesūkušies ar tiem zilajiem principiem, ko es Apvienotās Karalistes tautas priekšā esmu apsolījies visu mūžu atbalstīt un aizstāvēt?

- Pots taujāja.

- Nu, to es gan nezinu, - Bobs Soijers atbildēja. - Es esmu...

- Taču ne dzeltenais, mister Pikvik? - Pots pārtrauca, atvirzīdams savu krēslu. - Jūsu draugs, ser, taču nav dzeltenais?

- Nē, nē, - Bobs atteica, - pagaidām es līdzinos skotu audumam - visu krāsu sajaukums.

- Svārstīgais, - Pots svinīgi teica, - svārstīgais. Man, ser, gribētos jums parādīt astoņu rakstu sēriju, kas parādījusies «Ītensvilas Avīzē». Man šķiet, es drīkstu teikt, ka tad, ser, jūs drīz vien nodibinātu savus uzskatus uz stingra un nesatricināma zila pamata.

- Man šķiet, ka es kļūtu gluži zils, pat neizlasījis līdz beigām, - Bobs atsacīja.

Misters Pots brīdi aizdomīgi noskatījās uz Bobu Soijeru un, pievērsdamies misteram Pikvikam, teica:

- Vai jūs esat lasījuši literāros rakstus, kas pēdējo trīs mēnešu laikā ar starpbrīžiem parādījās «Ītensvilas Avīzē» un kas radīja tik lielu - uzdrošinos teikt - vispārēju uzmanību un apbrīnu?

- Redziet, - atbildēja misters Pikviks, šī jautājuma mazliet apmulsināts, - lieta tāda, ka man bija tik daudz citu darīšanu, ka tiešam nebija iespējams tos izlasīt.

- To jums, ser, būtu gan vajadzējis izdarīt, - ar bargu seju aizrādīja Pots.

- Es to izdarīšu, - misters Pikviks apgalvoja.

- Tie, ser, satur plašu apskatu par kādu grāmatu, kas sarakstīta par ķīniešu metafiziku, - Pots paskaidroja.

- O, - misters Pikviks izsaucās. - No jūsu spalvas, es ceru.

- No manas avīzes kritiķa spalvas, ser.

- Grūts priekšmets, cik varu spriest, - misters Pikviks noteica.

- Ļoti grūts, ser, - Pots atbildēja, izskatīdamies ārkārtīgi gudrs. - Viņš tādēļ «zubrījās» - es lietoju tehnisku, toties izteiksmīgu terminu; viņš tieši tālabad pēc mana lūguma lasīja Britu Enciklopēdiju.

- Vai tiešām? - misters Pikviks teica. - Es nemaz nezināju, ka šis vērtīgais darbs satur kādas ziņas par ķīniešu metafiziku.

- Viņš lasīja, ser, - Pots atbildēja, uzlikdams roku uz mistera Pikvika ceļa, un, pamezdams acis visapkārt, pasmaidīja, apzinoties savu garīgo pārākumu, - par metafiziku zem burta M un pār Ķīnu zem burta Ķ un dabūtās ziņas apvienoja!

Atminoties pūles un pētījumus, kas ietverti šajā zinātniskajā vārdu virumā, misters Pots izskatījās tik majestātisks, ka pagāja vairākas minūtes, pirms misters Pikviks uzdrīkstējās atjaunot sarunu; beidzot, kad redaktora seja pamazām atkal bija atguvusi savu parasto morāla pārākuma izteiksmi, misters Pikviks iedrošinājās jautāt:

- Vai atļauts apvaicāties, kāds dižens mērķis atvedis jūs tik tālu no mājām?

- Tas mērķis, ser, kas ierosina un iedvesmo mani visas manas gigantiskajās pūlēs, - ar rāmu smaidu atbildēja Pots, - proti - manas dzimtenes labklājība.

- Es jau domāju, ka tas būs kāds sabiedrisks uzdevums, - misters Pikviks piezīmēja.

- Jā, ser, - Pots turpināja, - tā ir, - Un, paliecies pret misteru Pikviku, viņš klusā, dobja balsī pačukstēja: - Ser, rītvakar Birmingemā notiks dzelteno balle.

- Pasarg, dievs! - misters Pikviks izsaucās.

- Jā, ser, un vakariņas. - Pots piemetināja.

- Ko jūs sakāt! - misters Pikviks brīnījās.

Pots svinīgi palocīja galvu.

Lai gan misters Pikviks izlikās, ka šis atklājums viņu ir pilnīgi satricinājis, taču no vietējās politikas viņš saprata tik maz, ka nevarēja iegūt skaidru priekšstatu, kāda milzu nozīme ir šai nelietīgajai sazvērestībai. To pamanījis, misters Pots izvilka

«Ītensvilas Avīzes» pēdējo numuru un izlasīja šādu artiķeli: DZELTENO TUMŠIE DARBI

Kāds mūslaiku rāpulis, ko nevēlamies nosaukt vārdā, nesen izvēma savu melno indi veltīgā un bezcerīgā mēģinājumā aptraipīt mūsu slavenā un izcilā pārstāvja - augstcienītā mistera Slamkija vārdu, tā paša Slamkija, kam mēs jau ilgi pirms tam, kad viņš bija sasniedzis savu tagadējo augsto un godpilno stāvokli, pareģojām, ka kādu dienu viņš būs, kā tagad arī ir, viens no mūsu zemes gaišākajiem spīdekļiem un lielākajiem lepnumiem, tās drošais aizstāvis, tās gods un slava, - bet šis mūslaiku rāpulis, ka jau atzīmējām, ir atļāvies paņirgāties par izdevumiem, kas radušies, kad sajūsminātie ievēlētāji dāvināja šim slavenajam vīram lieliski nostrādātu ogļu nesamo spaini, un šis vārdā neminētais nelietis izplata baumas, ka augstcienītais misters Slamkijs pats ar sava virssulaiņa drauga starpniecību esot iemaksājis vairāk nekā trīs ceturtdaļas no visas kopīgi savāktās summas. Kā, vai tad šis reptilis neredz, ka pat tādā gadījumā, ja tas būtu taisnība, augstcienītais misters Slamkijs tikai parādītos vēl jaukākā un mirdzošākā gaismā, ja tas vispār iespējams? Vai tiešām šis stulbenis nevar aptvert, ka šāda jauka un aizkustinoša vēlēšanās izpildīt savu vēlētāju prasības uz visiem laikiem viņu darītu dārgu visu to pilsētas iedzīvotāju sirdīm un dvēselēm, kuri nav sliktāki par cūkām jeb, citiem vārdiem sakot, kuri nav tik zemu grimuši kā šis vārdā nenosauktais mūslaiku rāpulis pats? Bet tādi jau ir dzelteno tumšie un nelietīgie darbi! Un tās jau nav vienīgās viņu negantības. Tiek gatavota nodevība. Tagad, kad mēs esam spiesti to atklāt, mēs droši apgalvojam un līdz ar to atdodam sevi valsts un tās konsteblu aizsardzībā, - jā, mēs droši apgalvojam, ka šajā brīdī slepenībā tiek veikti priekšdarbi kādai dzelteno ballei, kas notiks kādā dzelteno pilsētā, dzelteno novadu pašā sirdī un centrā; to vadīs kāds dzelteno ceremonijmeistars, tajā piedalīsies četri ultradzelteni parlamenta locekļi, un ieeja būs tikai ar dzeltenām biļetēm! Vai mūsu velnišķīgais, vārdā nesauktais laikabiedrs nenodreb? Lai viņš lokās bezspēcīgā niknumā, kad mēs rakstām šos vārdus: «MĒS ARĪ TUR BŪSIM.»

- Tā, ser, - Pots teica un gluži pārguris salocīja avīzi, - tāds ir lietu stāvoklis!

Tā kā šajā brīdī saimnieks un apkalpotājs ienesa pusdienas, tad misters Pots pielika pirkstu pie lūpām, likdams saprast, ka viņa dzīvība atrodoties mistera Pikvika rokās un ka viņš paļaujoties uz tā klusuciešanu. Misteri Bobs Soijers un Bendžemins Ellens, kuri pa to laiku, kamēr tika lasīts citāts no «Ītensvilas Avīzes» un pēc tam pārspriests, bija pavisam necienīgā kārtā gulējuši, no maģiskā, kaut arī čukstus teiktā vārda «pusdienas» pamodās un tūdaļ ķērās pie šīm pusdienām, ar labu ēstgribu, kurai pakalpoja laba sagremošanas spēja; tām abām pakalpoja laba veselība, bet šīm visām trim kopā pakalpoja sulainis.

Pusdienu laikā un pēc tām misters Pots uz brīdi nolaidās līdz ģimenes tēmām un paziņoja misteram Pikvikam, ka Ītensvilas gaiss viņa laulātajai draudzenei esot izrādījies kaitīgs, tālab tā patlaban apceļojot dažādas iecienītas peldvietas, lai atgūtu kāroto veselību un dvēseles spēkus. Tādā kārtā viņš delikāti aizsedza to faktu, ka misis Pota, izvezdama dzīvē savus bieži atkārtotos draudus par šķiršanos, uz visiem laikiem bija aizbraukusi ar kādu uzticamu miesassargu un uz līguma pamata, ko viņas brālis leitnants bija noslēdzis ar misteru Potu, nodrošinājusi sev pusi no «Ītensvilas Avīzes» redaktora algas un gada peļņas.

Kamēr dižais misters Pots izsacījās par šīm un citām lietām, laiku pa laikam sarunu atdzīvinādams ar dažādiem izvilkumiem no paša sacerējumiem, kāds barga izskata svešinieks, sēdēdams uz Birmingemu braucošajā pasažieru karietē, kas bija piestājusi pie viesnīcas, lai nodotu pakas, izliecās pa logu un vēlējās zināt, vai tad, ja viņš šeit pārtrauktu savu ceļojumu un paliktu te pa nakti, viņu varētu apgādāt ar gultu un nepieciešamajiem gultas piederumiem.

- Protams, ser, - atbildēja saimnieks.

- Tātad jūs sakāt, ka var? - jautāja svešinieks, kas, pēc izskata un izturēšanās spriežot, bija mūžīgi aizdomīgs.

- Par to nav šaubu, ser, - saimnieks atbildēja.

- Labi, - svešinieks teica. - Kučier, es šeit izkāpju. Pavadon, manu somu!

Diezgan strupi novēlēdams pārējiem pasažieriem labu nakti, svešinieks izkāpa.

Tas bija pamaza auguma džentlmenis ar ļoti stīviem, melniem matiem, kas bija apgriezti pēc dzeloņcūkas vai zābaku sukas parauga un stīvi un taisni pārklāja visu galvas virsu. Viņa izskatā bija dižens un draudīgs, izturēšanās pavēloša, acis dzeļošas un šaudīgas, un visa viņa āriene liecināja par lielu pašpaļāvību un milzīgu pārākuma apziņu pār visiem citiem cilvēkiem.

Šo džentlmeni novietoja istabā, kas sākumā bija ierādīta patriotiskajam misteram Potam, un apkalpotājs sastinga mēmā izbrīnā par dīvaino sakrišanu: tikko viņš bija aizdedzis sveces, šis džentlmenis ķēra ar roku cepurē, izvilka avīzi un sāka to lasīt ar tādu pašu nicinoša sašutuma izteiksmi, kādu kalpotājs pirms stundas ar stindzinošu bijību bija vērojis Pota majestātiskajā sejā. Apkalpotājs ievēroja arī to, ka mistera Pota nicināšanu bija izsaukusi avīze ar virsrakstu «Ītensvilas Neatkarīgais», bet šī džentlmeņa sašutumu modināja laikraksts ar nosaukumu «Ītensvilas Avīze».

- Pasauciet saimnieku! - teica svešinieks.

- Jā, ser, - atbildēja apkalpotājs.

Saimnieku pasauca, un viņš atnāca.

- Vai jūs esat saimnieks? - jautāja džentlmenis.

- Jā, ser, - atbildēja saimnieks.

- Vai jūs mani pazīstat? - jautāja džentlmenis.

- Man nav tas gods, ser, - atbildēja saimnieks.

- Mans vārds ir Slārks, - teica džentlmenis.

Saimnieks viegli pielieca galvu.

- Slārks, ser, - džentlmenis augstprātīgi atkārtoja. - Vai tagad jūs mani pazīstat, mīļo cilvēk?

Saimnieks pakasīja pakausi, paskatījās uz griestiem, tad uz svešinieku un nedroši pasmaidīja.

- Cilvēk, vai jūs mani pazīstat? - sirdīgi nojautāja svešinieks.

Saimnieks pamatīgi palauzīja galvu, bet pēdīgi atbildēja:

- Nē, ser, es jūs nepazīstu.

- Augstais dievs! - svešinieks izsaucās, ar sažņaugtu dūri sizdams uz galda. - Un tā esot popularitāte!

Saimnieks atkāpās pāris soļu uz durvju pusi, bet svešinieks, nenovērsdams no viņa acis, turpināja savu uzrunu.

- Tāda, - teica svešinieks, - tāda ir pateicība par gadiem ilgu darbu un pūliņiem tautas masu labā. Es ierodos šeit izmircis un noguris; nav sajūsmināto ļaužu baru, kas pulcētos apsveikt savu cīnītāju; baznīcu zvani klusē; pat mana vārda nosaukšana nerada nekādas atbalsis viņu sastingušajās krūtīs. Ar to pietiek, - teica uzbudinātais misters Slārks, soļodams uz priekšu un atpakaļ, - lai rakstāmspalvā sasaldētu tinti un lai liktu viņus atmest uz visiem laikiem!

- Kā jūs teicāt, ser, - groku? - apjautājās saimnieks, riskēdams dot šo mājienu.

- Rumu! - teica misters Slārks, nikni apgriezdamies. - Vai kamīns kaut kur kuras?

- Mēs tūliņ varam iekurt, ser, - saimnieks attrauca.

- No tā netiks nekāda siltuma līdz pat gulētiešanai, - misters Slārks pārtrauca. - Vai virtuvē kāds ir?

Tur nebija neviena. Pavardā kurējās gaiša uguns. Visi bija aizgājuši, un durvis bija aizslēgtas.

- Es dzeršu savu rumu, - misters Slārks teica, - pie virtuves pavarda.

Tad, pievācis savu cepuri un avīzi, viņš svinīgi sekoja saimniekam uz šo necilo telpu un, apsēdies uz sola blakus pavardam, atkal savilka seju nicīgā vaibstā un cienīgā klusumā sāka lasīt un dzert.

Atgadījās, ka tajā brīdī pār «Saraceņa Galvu» lidoja kāds nesaticības dēmons un, tāpat vien aiz ziņkārības paskatījies lejup, ieraudzīja Slārku ērti iekārtojušos pie virtuves pavarda, bet otrā istabā no vīna mazliet iesilušo Potu. To redzot, ļaunais dēmons ar neaptveramu ātrumu traucās lejup uz pēdēji minēto telpu, tūdaļ ielīda mistera Boba Soijera galvā un piespieda to tikai viņa (dēmona) ļauno nolūku dēļ teikt šādus vārdus:

- Nudien, mēs taču esam izlaiduši uguni. Pēc lietus ir kļuvis neparasti auksts, vai ne?

- Patiesi, - misters Pikviks atbildēja nodrebinādamies.

- Nebūtu par ļaunu iet izsmēķēt pa cigāram pie virtuves pavarda, - ierosināja Bobs Soijers, ko vēl arvien musināja iepriekš minētais dēmons.

- Man šķiet, ka tas būtu visai patīkami, - atbildēja misters Pikviks. - Mister Pot, ko jūs sakāt?

Mistera Pots labprāt piekrita, un visi četri ceļotāji, katrs ar savu glāzi rokā tūliņ devās uz virtuvi, bet Sems Vellers, ceļu rādīdams, gāja pa priekšu.

Svešinieks vēl arvien lasīja; viņš pacēla galvu un satrūkās. Misters Pots arī satrūkās.

- Kas ir? - misters Pikviks čukstus apvaicājās.

- Tas rāpulis, - misters Pots atbildēja.

- Kāds rāpulis? - misters Pikviks attrauca, izbailēs skatīdamies apkārt pa grīdu, lai neuzkāptu virsū kādam pārmērīgi lielam tarakānam vai uztūkušam zirneklim.

- Tas rāpulis, - čukstus atsaucās Pots, satvēris misteru Pikviku aiz rokas un rādīdams uz svešinieku. - Tas rāpulis - Slārks no «Neatkarīgā»!

- Varbūt labāk iesim projām, - misters Pikviks čukstēja.

- Neparko, ser, - atbildēja Pots, kam vīns bija piešķīris drosmi, - neparko!

To pasacījis, misters Pots nosēdās uz pretējā sola un, no sava laikrakstu žūkšņa izmeklējis vienu, saka to lasīt, pavērsies pret savu ienaidnieku.

Misters Pots, protams, lasīja «Neatkarīgo», bet misters Slārks, protams, lasīja «Avīzi», un abi džentlmeņi dzirdami izteica savu nicināšanu par otra sacerējumiem, rūgti iesmiedamies un sarkastiski nosprauslodamies. Pēc tam jau viņi sāka izsacīt savas domas atklātāk kritiskās piezīmēs, piemēram, «nejēdzība», «neģēlīgi», «šausmīgi», «blēņas», «nelietība», «saslaukas», «mēsli», «gļotas», «samazgas» un citās līdzīgās.

Misters Bobs Soijers un misters Bens Ellens abi vēroja šos sacensības un ienaida simptomus ar lielu sajūsmu, kas deva papildu jaukumu cigāriem, kurus viņi jo sparīgi kūpināja. Tikko pretinieki sāka pagurt, ļaunprātīgais misters Bobs Soijers ļoti pieklājīgi uzrunāja Slārku:

- Vai jūs, ser, man neatļausit ieskatīties jūsu avīzē, kad būsit to izlasījis?

- No šīs nožēlojamās lapeles jums, ser, būs maz prieka, - Slārks atbildēja, veltīdams Potam sātanisku skatienu.

- Jūs tūliņ dabūsit šo te, - teica Pots, paceldams galvu, bāls aiz niknuma, un tā paša iemesla pēc viņam trīcēja balss. - Ha, ha! Šī subjekta bezkaunība jūs uzjautrinās.

Vārdi «lapele» un «subjekts» tika izrunāti ar negantu uzsvaru, un abu redaktoru sejas sāka kvēlot aiz dusmām.

- Šī nožēlojamā cilvēka gānīšanās ir atbaidoši pretīga, - teica Pots, izlikdamies, ka runā ar Bobu Soijeru, bet nikni skatīdamies uz Slārku.

Slārks sāka ārkārtīgi sirsnīgi smieties un, salocījis avīzi tā, lai ērtāk piekļūtu pie jaunas slejas, teica, ka šis tukšpauris viņu tiešām uzjautrinot.

- Cik nekaunīgi šis subjekts var melot, - sacīja Pots, no sārta kļūdams purpursarkans.

- Vai jūs, ser, esat kādreiz lasījis šī cilvēka muļķīgās blēņas? - Slārks jautāja Bobam Soijeram.

- Nē, - Bobs atbildēja, - vai tad ir tik ļauni?

- O, šausmīgi, šausmīgi! - Slārks atbildēja.

- Ak tu mīļais dievs, tas nu ir pārāk briesmīgi! - tajā mirklī iekliedzās Pots, vēl arvien izlikdamies, ka iegrimis lasīšanā.

- Ja jūs spējat tikt cauri dažām no šīm frāzēm, kas pilnas ar ļaunprātību, zemiskumu, nepatiesību, meliem, nodevību un liekulību, - Slārks teica, pasniegdams Bobam laikrakstu, - tad par šīm pūlēm jums varbūt kaut cik atmaksās izdevība pasmieties par šī analfabētiskā pļāpas stilu.

- Kā jūs tur teicāt, ser? - jautāja Pots, paceldams galvu un dusmās viscaur drebēdams.

- Kas jums par daļu, ser? - Slārks atsaucās.

- Analfabētiskais pļāpa, ser, - vai tā? - Pote teica.

- Jā, ser, tā gan, - Slārks atbildēja, - un zilais niekkalbis, ser, ja jums tā labāk patīk. Ha, ha!

Misters Pots uz šo apvainojošo asprātību neatbildēja ne vārda, tikai bez steigas salocīja savu «Neatkarīgā» numuru, apdomīgi nometa to uz grīdas, uzspēra virsū kāju, svinīgi uzspļāva tam un tad iesvieda to ugunī.

- Tā, ser, - Pots teica, atkāpdamies no pavarda, - un tāpat es būtu rīkojies ar odzi, kas šo te laiž pasaulē, ja, viņai par laimi, mani nekavētu manas dzimtenes likumi.

- Tad rīkojieties ar viņu tā, ser! - iekliedzās Slārks, pielēkdams kājas. - Tādās reizēs, ser, viņš šo likumu aizsardzību vis nelūgs. Dariet tā, ser!

- Uzmanību, uzmanību! - Bobs Soijers uzsauca.

- Godīgi pateikts, - misters Bens Ellens piezīmēja.

- Dariet tā, ser! - skaļā balsī atkārtoja Slārks.

Misters Pots raidīja tik nicinošu skatienu, kas būtu varējis satriekt drumslās pat enkuru.

- Dariet tā, ser! - Slārks atkārtoja vēl skaļākā balsī.

- Es nevēlos, ser, - Pots atbildēja.

- Ak jūs nevēlaties! Tātad nevēlaties, ser? - izsmējīgi izsaucās misters Slārks. - Jūs dzirdat, džentlmeņi! Viņš nevēlas. Bail jau viņam nav, kur nu! Viņš tikai nevēlas. Ha, ha!

- Es jūs, ser, uzskatu, - teica misters Pots, ko šis sarkasms bija aizskāris, - es jūs uzskatu par odzi. Es skatos uz jums, ser, kā uz cilvēku, kas ar savu bezkaunīgo, kaunpilno un pretīgo izturēšanos publikas priekšā ir nostādījis sevi ārpus sabiedrības.

Es jūs, ser, kā personiski, tā politiski neturu ne par ko citu kā visīstāko un neviltotāko odzi.

Sašutušais «Neatkarīgais» nenogaidīja šī personiskā apvainojuma beigas, bet, paķēris savu ceļa somu, krietni piebāztu ar kustamo īpašumu, savēzēja to gaisā un, kad Pots aizgriezās, ar lokveidīgu kustību lika tai krist uz viņa galvas tieši ar to stūri, kur gadījuma dēļ bija ielikta liela drēbju suka; pa visu virtuvi noskanēja spalgs blīkšķis, un misters Pots acumirklī nogāzās uz grīdas.

- Džentlmeņi! - iekliedzās misters Pikviks, kad Pots pielēca kājās un satvēra ogļu lāpstu. - Džentlmeņi! Dieva dēļ, apdomājieties... palīgā... Sem... šurp... lūdzu, džentlmeņi... iejaucieties jel kāds!

Izgrūzdams šos nesakarīgos izsaucienus, misters Pikviks metās starp satrakotajiem cīnītājiem tieši īstajā laikā, lai dabūtu ar ceļa somu pa vieniem sāniem un ar ogļu lāpstu pa otriem. Vai nu Ītensvilas sabiedriskās domas pārstāvjus dusmas padarīja aklus, vai arī, abi būdami asi domātāji, viņi saprata, cik izdevīgi, ja starp viņiem atrodas kāda trešā puse, kas saņem visus sitienus, - zināms tikai tas, ka viņi neveltīja misteram Pikvikam ne mazākās vērības, bet, drošsirdīgi viens otru izaicinādami, bez kādām bailēm rīkojās ar ceļa somu un ogļu lāpstu. Misters Pikviks savas humānās iejaukšanās dēļ neapšaubāmi būtu dabūjis ciest, ja tai brīdī misters Vellers, izdzirdis sava kunga kliedzienus, nebūtu iemeties virtuvē un, paķēris kādu miltu maisu, bez kavēšanās likvidējis konfliktu, uzmaukdams šo maisu uz galvas un pleciem varenajam Potam un saturēdams viņu cieši pie elkoņiem.

- Ņemiet nost somu tam otram trakajam! - Sems teica Benam Ellenam un Bobam Soijeram, kuri nebija darījuši nekā cita kā lēkājuši apkārt cīnītāju grupai ar lancetēm rokās, gatavi nolaist asinis pirmajam, ko apdullinās ar sitienu. - Dod nu šur somu, jūs draņķēn, vai ar es jūs pašu tur iebāzīs iekšā!

Šo draudu iebiedēts un palicis pilnīgi bez elpas, «Neatkarīgais» ļāvās atbruņoties; un misters Vellers, noņemdams Potam slāpētāju, atbrīvoja viņu, bet izteica brīdinājumu.

- Iet nu tūliņ mierīgi uz gultu, - Sems teica, - vai ar es jūs abus iestūķēs te iekšā un aizsies galu ciet, un tad jūs tur varēs izkauties. Tā es būtu varējs izdarīties i ar duci jūsējo, ja tie sāktu celt šitādu traci. Un jūs, ser, lūgtu, būs tik laipnīgs un nāks man līdzi!

Ar šādiem vārdiem uzrunādams savu kungu, Sems paņēma viņu zem rokas un aizveda, bet naidīgos redaktorus katru atsevišķi gulēt aizvadīja saimnieks mistera Boba Soijera un mistera Bendžemina Ellena uzraudzībā. Aiziedami viņi abi dvesa neskaitāmus asinskārīgus draudus un miglainos izteicienos sarunāja rīt satikties, lai cīnītos līdz nāvei. Taču, kad viņi ar laiku bija visu pārdomājuši, viņiem ienāca prātā, ka daudz labāk to var izdarīt ar iespiesta vārda palīdzību, tādēļ viņi bez kavēšanās atsāka naidīgo darbību; un visu Ītensvilu piepildīja viņu pārdrosme - uz papīra.

Viņi aizbrauca katrs savā karietē agri no rīta, pirms vēl pārējie ceļotāji bija pamodušies, un, tā kā laiks tagad bija noskaidrojies, mūsu ceļa biedri atkal pavērsa sejas pret Londonu.

1 - Neviens cilvēks nekad nav redzējis beigtu ēzeli... - zīmējas uz epizodi no Sterna romāna «Sentimentālais ceļojums» (1768. g.).

LII NODAĻA

kas stāsta par svarīgu pārmaiņu Velleru ģimenē un par sarkandegunainā mistera Stiginsa priekšlaicīgo krišanu

Domādams, kā nebūs smalkjūtīgi vest Bobu Soijeru vai Benu Ellenu pie jaunā pāra, kamēr tas nebūs pilnīgi sagatavojies viņus uzņemt, un gribēdams pēc iespējas saudzēt Arabellas jūtas, misters Pikviks izteica šādu priekšlikumu: viņš un Sems izkāps «Džordža un Vanaga» tuvumā, bet abiem jaunajiem cilvēkiem pagaidām vajadzētu apmesties kaut kur citur. Viņi tam labprāt piekrita un tādēļ arī attiecīgi rīkojās: misters Bens Ellens un misters Bobs Soijers devās uz kādu vientuļu dzertuvi pašā Boro nomalē, Šīs dzertuves durvju iekšpusē agrākajos laikos viņu vārdi ļoti bieži bija redzami uzrakstīti ar krītu kopā ar gariem un sarežģītiem aprēķiniem.

- Mīļais dievs, misters Vellers! - teica skaistā istabene, sastapdama Semu pie durvīm.

- Man labāk būtu patics dzirdēt: mīļais Semmij! - Sems atbildēja, atpalikdams no sava kunga, lai tas viņu sarunu nedzirdētu. - Cik jūs ir skaista radībiņa, Mērij!

- Ak mister Veller, kādas gan muļķības jūs runājat! - Mērija teica. - O! Tā nevajag, mister Veller.

- Kā t' nevajgas, mana dārgā? - Sems atjautāja.

- Nu tā, - skaistā istabene paskaidroja.- Ak, ejiet taču nost!

Semu tā norādama, skaistā istabene viņu smaidot atgrūda pret sienu, paskaidrojot, ka viņš esot saburzījis tās aubīti, un galīgi izjaucis matu sakārtojumu.

- Un pie tam jūs aizkavējat mani pateikt to, ko es gribēju teikt, - Mērija piebilda. - Uz jums jau četras dienas gaida kāda vēstule; to piesūtīja pusstundu pēc tam, kad jūs bijāt aizbraukuši, un pie tam uz tās vēl ir rakstīts «nekavējoties».

- Kur t' šī ir, mana mīļā? - Sems jautāja.

- Jūsu dēļ es par to parūpējos, jo citādi, man liekas, tā jau sen būtu pazudusi, - Mērija atbildēja. - Lūdzu, šeit tā ir, un tas ir vairāk, nekā jūs esat pelnījis.

Pēc šiem vārdiem, daudzkārt izteikusi koķetīgas šaubas un bailes, un vēlējumos, ka tikai viņa to nebūtu pazaudējusi, Mērija izvilka vēstuli no visglītākā muslīna priekšauta, kāds vien iedomājams, un pasniedza Semam, kas to galanti un godbijīgi noskūpstīja.

- Ak mīļo dieviņ, - Mērija ieteicās, sakārtodama priekšautu un izlikdamās, ka it nekā nesaprot, - kādēļ jūs to tā uzreiz iemīlējāt?

Misters Vellers atbildēja vienīgi ar acu pamirkšķināšanu, un šī mājiena dziļāko nozīmi nemaz nav iespējams ar spalvu aprakstīt; un nosēdies blakus Mērijai uz palodzes, viņš atvēra vēstuli un ielūkojās tās saturā.

- Oho! - Sems iesaucās. - Kas ta tas!

- Ceru, ka nav noticis nekas ļauns, - Mērija piebilda, palūkodamās viņam pār plecu.

- Lai dies svētī jūsu actiņas! - Sems atteica, paceldams galvu.

- Nebēdājiet par manām acīm, bet labāk lasiet savu vēstuli, - skaistā istabene atcirta, un, to sakot, viņas acis mirdzēja tik šķelmīgi un valdzinoši, ka tām nebija iespējams pretoties.

Sems atspirdzinājās ar skūpstu un lasīja turpmāko:

«Marķis Gren

Iekš dorkin

Trešdien.

Mans dārgais Semel

Man ir dikti žēl ka man ir tas prieks dot tev slikts ziņs tava pamāte saukstējās tālab ka neapdomīg par daudz ilgi sēdēja mitrā zālē lietu klausīdamās kādu draudzes ganu kas nevarēja izbeikt līdz vēlai naktei jo bi sadzēries groku un nevarēj apstāties kamēr bišķīt noskaidrojas priekš kam vaidzēja vairāks stunds dakters teic jā viņa būt iedzērus karstu groku pēc tam ne priekš tam tas nebūt notics viņai tūlīnās smērēj papēžs un darīj vis lai dabotu uz kājām ko vien varēj izdomāt tavs tēs sāka cerēt ka viņa izkulsies kā parasts bet griezdamās ap stūri manu zēn viņa uzņēma nepareizu ceļ un brauca no kaln lejā tik ātr kā tu nekad nav redzējs un lai gan dakters tūlītās uzlik bremzes tur nekas neiznāca jo viņa samaksāja pēdējo ceļa naudu divdesmit minūts priekš sešiem vakar vakarā no braukdam daudz ātrāk par sarakstu kas varbūt pa daļai ir tāpēc ka viņai bi līdz dikti maz bagāžs tavs tēs saka ja tu atbrauks un apmeklēs mani Semij viņam būs dikti lies prieks jo es ir dikti vientuļš Semivel. N. B. viņš to grib rakstīt tā un es teic ka tas nav pareiz un tā ka ir tik daudz ko nokārtot tad viņš ir droš ka tavs kunks neko neteiks saprotams ne Semij jo es viņu pazīstu labāk tālab viņš tev sūta sveicienu un es ar un palieku Semivel mūžīgi tavs TONIJS VELLERS.»

- Nu ta ir gan vēstule - nekā nevar saprast, - Sems izsaucās. - Kā t' lai zin, kas tie visi par «viņiem» un «esiem»! Tas nav mana tēva raksts, tikai, āre, paraksts ar driķētiem burtiem, tas gan ir viņa.

- Varbūt viņš palūdzis kādu to uzrakstīt un pats tikai parakstījies, - skaistā istabene ieminējās.

- Paga brīsniņu, - Sems atbildēja, vēstuli ātri pārlasīdams un laiku pa laikam apstādamies, lai pārdomātu. - Jūs ir trāpījse. Džentelmens, kas šito rakstījs, gribējs ziņot par notikušo nelaimi pienācīgā veidā, bet mans tēvs viņam lūrējs pār plecu un visu laiku traucējs šim domāšanu. Tā viņš vienādiņ dara. Jums taisnība, Mērij, mana mīļā.

Noskaidrojis šo apstākli, Sems vēlreiz izlasīja vēstuli no sākuma līdz galam un, to salocīdams, it kā pirmo reizi skaidri aptvertu tās saturu, domīgi teica:

- Ta nu tā nabadzīte ir pagalam! Man viņas žēl. Viņa nebūtu bijse slikts sievišķis, ja tik tie gani likuši šo mierā. Man viņas dikti žēl.

Šos vārdus misters Vellers izteica tik nopietni, ka skaistā istabene nolaida acis un izskatījās ļoti bēdīga.

- Bet, - teica Sems, iebāzdams vēstuli kabatā un viegli nopūzdamies, - tā tam bij jānotiek - un notics ir, kā teica vecā lēdija, apprecēdama sulaini. Tur vairāk nekas nav darāms, vai ne, Mērij?

Mērija palocīja galvu un arī nopūtās.

- Man būs jālūdzas no mana pavēlnieka atvaļinājums, - Sems ieteicās.

Mērija atkal nopūtās - vēstule bija tik aizkustinoša.

- Ardieviņ, - Sems teica.

- Ardievu, - skaistā istabene atbildēja novērsdamās.

- Vai ta rokas mēs viens otram nedos? - Sems apvaicājās.

Skaistā istabene pastiepa roku, kas, lai arī piederēja istabenei, bija ļoti maza, un piecēlās, lai aizietu.

- Es nepaliks ilgi prom, - Sems apliecināja.

- Jūs vienmēr esat prom, - Mērija teica, vieglītiņām atmezdama galvu. - Tikko jūs ierodaties, mister Veller, kad jau atkal aizbraucat.

Misters Vellers pievilka skaistuli sev tuvāk un sāka tai kaut ko čukstēt, un nepagāja necik ilgs laiks, kad tā jau atkal pagrieza sejiņu šurp un paskatījās uz viņu labvēlīgi. Kad viņi šķīrās, izrādījās, ka viņai šāda vai tāda iemesla dēļ nepieciešams uziet augšā savā istabā un sakārtot aubīti un sprogas, pirms viņa varēja rādīties kundzei. Steigdamās augšup pa kāpnēm, lai paveiktu šo sagatavošanos, viņa pār margām vēl paguva apveltīt Semu ar jo daudziem smaidiem un galvas mājieniem.

- Es, ser, nebūs prom ilgāk kā dienu, augstākais divas, - Sems teica, paziņodams misteram Pikvikam par tēvam uzbrukušo zaudējumu.

- Cik ilgi vien vajadzīgs, Sem, - misters Pikviks atbildēja. - Es jums pilnīgi atļauju tur palikt.

Sems paklanījās.

- Pasakiet, Sem, savam tēvam, ka es viņam ļoti labprāt palīdzēšu, kā vien iespējams, ja viņam šobrīd būtu vajadzīga kāda palīdzība, - misters Pikviks aizrādīja.

- Paldiesiņ ser, - Sems atbildēja. - Es to pateiks, ser.

Un, apliecinājuši viens otram savstarpēju labvēlību un cieņu, kungs un kalps šķīrās.

Tieši septiņos Semjuels Vellers, nokāpis no Dorkingai cauri braucošās pasažieru karietes bukas, stāvēja dažu simtu jardu attālumā no «Grenbijas Marķīza». Bija auksts, nemīlīgs vakars; mazā ieliņa izskatījās drūma un bēdīga, cēlā un varonīgā marķīza sarkankoka krāsas sejā šķita iegūlusi tam pavisam neparasta skumja un melanholiska izteiksme, un, vējā šūpodamies, viņš sērīgi čīkstēja. Aizkari bija nolaisti, slēģi pa pusei aizvērti. No slaistu bara, kas parasti pulcējās pie durvīm, nebija redzams neviens. Vieta likās tukša un pamesta.

Neredzēdams neviena, kam varētu iepriekš apjautāties, Sems klusi iegāja iekšā un, apskatījies visapkārt, tūliņ arī pamanīja tēvu.

Atraitnis sēdēja pie apaļa galdiņa mazajā istabiņā aiz letes un, cieši raudzīdamies ugunī, smēķēja pīpi. Bēres, acīm redzot, bija notikušas šodien, jo no cepures, ko viņš vēl arvien turēja galvā, pār krēsla atzveltni nokarājās apmēram pusotra jarda gara sēru lenta. Misters Vellers bija nogrimis ļoti dziļās pārdomās, jo, lai gan Sems vairākas reizes sauca viņa vārdu, viņš ar stingu un nekustīgu sejas izteiksmi turpināja smēķēt un atjēdzās tikai tad, kad dēls viņam uzlika roku uz pleca.

- Semmij, - misters Vellers teica, - sveicināts!

- Es tevi saukā jau reizes piecas, - Sems sacīja, pakārdams cepuri uz vadža, - bet tu i nedzirdēji.

- Nē, Semmij, - misters Vellers atbildēja, atkal domīgi skatīdamies ugunī, - es bij apcerībā, Semmij.

- Kur tu bij? - Sems pārjautāja, pievilkdams krēslu pie uguns.

- Apcerībā, Semmij, - vecākais misters Vellers atbildēja, - pārdomās par viņu, Semivel.

Un misters Vellers pameta ar galvu Dorkingas kapsētas virzienā, tā mēmi paskaidrodams, ka viņa vārdi attiecas uz nelaiķi misis Velleri.

- Es pašlaik domā, Semmij, - misters Vellers turpināja, pār pīpi nopietni uzlūkodams savu dēlu, it kā gribēdams tam apliecināt, ka, lai cik dīvains un neticams varētu likties šis paziņojums, tas tomēr tiek izsacīts ar apdomu un lēnā garā, - es pašlaik domā. Semmij, ka visā visumā man ir gaužām žēl, ka viņa miruse.

- Nu, tā jau ar vajgas būt, - Sems piezīmēja.

Misters Vellers piekrītoši pamāja ar galvu un, atkal pievērsdams acis ugunij, ietinās dūmu mākonī un turpināja domāt.

- Viņa, Semmij, pateica dikti prātīgus vārdus, - misters Vellers ieteicās pēc ilgākas klusēšanas, ar roku izkliedēdams dūmus.

- Kādus vārdus? - Sems jautāja.

- Tos, ko viņa teica, kad palikās slima, - vecais džentlmenis atbildēja.

- Un kādi tie bij?

- Kauč kas uz šito modi. «Veller,» viņa teic, «es laikam gan nebūs bijse pret tevi gluži tāda, kā vajdzējās. Tu ir dikti labsirdīgs cilvēks; un es būtu varējse tavas mājas turēt omulīgākas. Tagadiņās, kad jau ir par vēlu,» viņa teic, «es sāk atskārst, ka precētai sievai, kas grib būt ticīga, vajga iesākt ar mājas pienākumu pildīšanu un darīt tā, lai visi ap viņu būtu priecīgi un laimīgi, un, kad viņa savu reizīti iet uz baznīcu vai uz lūgšanas namu, vai vēl kur citur, tad stingri jātur acīs, lai tādas lietas nekalpotu pār attaisnošanu slinkumam vai izlaidībai, vai vēl kam ļaunākam. Es to ir darījse,» viņa teic, «un ir tērējse laiku un naudu priekš tādiem, kas to ir darījši vēl vairāk nekā es; bet es ceru, Veller, ka tad, kad es būs aizgājse, tu atcerēsies mani tādu, kāda es bij, pirms es sapinās ar šitiem cilvēkiem, un kāda es ar no tiesas ir pēc savas dabas.» -

«Sjūzen,» es teic, - tas mani varen pārsteidza, Semivel, tur nav ko liegties, manu zēn, - «Sjūzen,» es teic, «visumā tu man ir bijse varen laba sieva, nerunā par to ne vārda, turies dūšīgi, mana dārgā, un tu vēl piedzīvosi, ka es šitam Stiginsam iedauzīšu galvu.» Par to viņa, Semivel, pasmaidīja, - vecais džentlmenis piebilda, ar pīpi apslāpēdams nopūtu, - bet pēc tam tomēr nomira.

- Jā, - teica Sems, iedrošinādamies izsacīt dažus mierinošus: vārdus, kad vecais džentlmenis jau vairākas minūtes bija šūpojis galvu un svinīgi smēķējis, - jā, vecais, agri vai vēlu mēs visi tur nonāks.

- Tur mēs nonāks, Semmij, - misters Vellers vecākais atteica.

- Tāds ir liktens, - Sems sacīja.

- Protama lieta, - tēvs atbildēja, svinīgi pamādams ar galvu. - Ko t' gan citāžiņ iesāktu zārku taisītāji, Semmij?

Apmulsis neaptveramo varbūtību priekšā, kas rastos tādā gadījumā, vecākais misters Vellers nolika pīpi uz galda un domīgi sāka bikstīt uguni.

Kamēr vecais džentlmenis bija aizņemts ar to, kāda sērās tērpusies visai braša izskata virēja, kas līdz tam bija darbojusies pie letes, ieslīdēja istabā un, vairākkārt uzsmaidījusi Semam par zīmi, ka viņu pazīst, klusītiņām nostājās aiz viņa tēva krēsla, pieteikdama savu klātbūtni ar klusu ieklepošanos. Tā kā tas palika bez ievērības, viņa ieklepojās skaļāk.

- Kas ir? - vecākais misters Vellers izsaucās, nometa biguli, atskatījās un steidzīgi atvilka krēslu. - Kas t' nu atkanās?

- Esiet nu tik labs un iedzeriet tasīti tējas, - glaimīgi atbildēja brašais sievišķis.

- Negribu, - paskarbā balsī atbildēja misters Vellers. - Ejiet labāk... - te misters Vellers aprāvās un pēc tam klusu piemetināja, - kaut kur tālāk.

- Ak dievs, ak dievs, kā gan nelaime pārvērš cilvēkus! - lēdija teica, pavērsdama acis augšup.

- Ja ne šitā un ja ne dakters, tad tikai nāve vēl var mani pārvērst, - misters Vellers nomurmināja.

- Es tiešām nekad neesmu redzējusi tik dusmīgu cilvēku, - brašais sievišķis teica.

- Nekas, tas man nāk par labu, tā sevi mierināja nogrēkojies skolas puika, kad viņu pēra, - vecais džentlmenis atbildēja.

Brašais sievišķis līdzjūtīgi un žēlīgi pakratīja galvu un, pievēršoties Semam, apjautājās, vai viņa tēvam patiešām nevajadzētu vairāk saņemties un nepadoties drūmajām domām.

- Redziet, mister Semjuel, - brašais sievišķis sacīja, - es jau viņam vakar teicu, ka viņš jutīsies vientuļš, citādi tas nevar būt, ser, bet viņam vajag saņemties, jo, mīļais dievs, mēs taču visi jūtam līdzi viņa bēdām un esam gatavi darīt visu viņa labā, un nav dzīvē tik ļauna stāvokļa, mister Semjuel, ko nevarētu labot, kā man teica kāds ļoti cienījams cilvēks, kad mans vīrs nomira.

Te runātāja, aizsegusi ar plaukstu muti, atkal nokāsējās un mīlīgi paskatījās uz vecāko misteru Velleru.

- Tā kā man, kundzīt, patlaban pēc jūsu runāšanas nav nekādas vajdzības, jūs varbūt būs tik laipna un aizies? - nopietnā un svarīgā balsī nojautāja misters Vellers.

- Bet, mister Veller, - brašais sievišķis attrauca, - es taču ar jums runāju tikai aiz laipnības.

- Var jau gadīties, kundzīt, - misters Vellers atbildēja. - Semivel, izvadi lēdiju laukā un aiztais durvis!

Šo mājienu brašais sievišķis saprata, jo tūliņ atstāja istabu un ar troksni aizcirta durvis, bet misters Vellers seniors, galīgi nosvīdis, atslīga krēslā un teica:

- Semmij, ja man vienam pašam būs jāpaliek šite vēl nedēļu - tikai vienu nedēļu, manu zēn, - tad šitas sieviets mani apprecēs ar spēku un varu.

- Ko?! Vai ta šī tevi tā mīlē? - Sems apjautājās.

- Mīlē! - viņa tēvs attrauca. - atkauties es nevar no viņas. Ja mani, Semmij, ieslēgtu ugunsdrošā lādē ar patentētu Brama atslēgu[1], viņa tomēr man tiktu klāt.

- Tas tik ir ko vērts, ja kādu tā izķer! - Sems smaidīdams piezīmēja.

- Es ar to nelepojas, - misters Vellers atbildēja, sirdīgi bikstīdams uguni. - Zitivācija ir šausmīga. Tā mani taisni dzen ārā no mājas, no pajumtes. Tava nabaga pamāte tikko kā bij izlaiduse garu, kad jau viena vecene man atsūta podu ar zapti un otra podu ar želeju, bet trešā sabrūvē sasodīti lielu krūku ar kumelīšu tēju un atstiep man pate ar savām rokām. - Misters Vellers ar riebuma pilnu seju apklusa un, paskatīdamies visapkārt, čukstus piemetināja: - Tās visas bij atraiknes, Semmij, visas no vietas, atskaitot to ar to kumelīšu tēju, tā bij vientuļa jauna lēdija, tā gadu piecdesmit trīs.

Sems atbildes vietā tikai uzjautrināts pablisināja acis, un vecais džentlmenis, sadauzījis ietiepīgu ogļu gabalu ar tik niknu un ļaunu prātīgu sejas izteiksmi, it kā tā bijusi kādas atraitnes galva, sacīja:

- Īsi sakot, Semmij, drošs es var justies tikai uz bukas.

- Kādā ziņā tad tu tur ir drošāks nekā citur? - Sems pārtrauca.

- Tāpēc ka kučiers ir priviliģierēta persona, - misters Vellers atbildēja, cieši uzlūkodams savu dēlu. - Tāpēc, ka kučiers, nekrizdams nekādās aizdomās, drīkst darīt to, ko citi nedrīkst darīt; tāpēc ka kučiers var būt mīlīgs ar visiem sievišķiem astoņdesmit jūdžu apkaimē, un tomēr neviens nedomās, ka viņš kādu no tiem taisās precēt. Un kurš cilvēks, Semmij, vēl to drīkst?

- Jā, tā jau nu būtu gan, - Sems atteica.

- Ja tavs saimenieks būtu bijs kučiers, - misters Vellers sprieda, - vai tu domā, ka tie zvērinātie būtu viņu notiesājši, - ja tā lieta tad vispār būtu tiktāl aizgājse? Viņi to nebūtu uzdrīkstējšies.

- Kādēļ ne? - Sems diezgan neticīgi apvaicājās.

- Kādēļ ne? - misters Vellers attrauca. - Tādēļ ka tas būtu pret viņu sirdsapziņu.

Viens kārtīgs kučiers ir tikpatās kā ceļš starp vecpuiša dzīvi un laulības dzīvi, un visi prātīgi cilvēki to zin.

- Āre, kā! Tu laikam grib sacīt, ka visi tos mīlē un neviens tiem nedara ļaunu, - Sems teica.

Tēvs pamāja ar galvu.

- Kā tas tā ir iznācs, - Vellers tēvs turpināja, - to es nemāk pateikt; kāpēc pret tālbraucējiem kučieriem valda tādas zimpātijas un kāpēc visās pilsētās, kam viņi brauc cauri, visi skuķi skrien tiem pakaļ, jāndie, pat pielūdz tos, - to es nezin; es zin tik, ka tā ir; tas ir tāds dabas likums - dispanzērija, kā tava nabaga pamāte mēdza teikt.

- Dispenzācija[2], - Sems aizrādīja, pārlabodams veco džentlmeni.

- Labi, labi, Semivel, lai būtu dispenzācija, ja tev tā patīk labāk, - misters Vellers atteica. - Es to sauc par dispanzēriju, un tā ar ir rakstīts tajās vietās, kur dod zāles par velti, ja vien pašam ir pudele līdz, - un tas ir viss.

Izteicis šos vārdus, misters Vellers atkal piebāza un aizdedzināja savu pīpi un, pieņēmis domīgu sejas izteiksmi, turpināja:

- Tādēļ, manu zēn, nav nekādas jēgas palikt šite, lai mani apprecē, vai es to grib vai ne, un, tā kā es nemaz nevēlas šķirties no visiem tiem intresantīgiem sabiedrības locekļiem, tad es ir nolems braukt, kur drošāk, un atkal apmesties pie «Skaistās Mežones», kas ar ir mans dzimtais eliments, Semmij.

- Un kas t' notiks ar viesnīcu? - Sems apjautājās.

- Viesnīca, Semivel, - vecais džentlmenis atbildēja, - ar visām mantām, krājumiem un iekārtu ies pārdošanā; un no tās naudas divsimt mārciņas pēc tavas pamātes lūguma, ko viņa man izteica īsi pirms miršanas, tiks noguldītas uz tava vārda tajās...

kā nu tur tās lietas atkal sauca?

- Kādas lietas? - Sems jautāja.

- Nu tās, kas tur Sitijā vienmēr brauc augšā un lejā.

- Omnibusi? - Sems minēja.

- Kas par blēņām! - misters Vellers atbildēja. - Nu tās, kas vienmēr svārstās un kurām ir nez kāds tur sakars ar valsts parādiem un bankas čekiem, un citām tādām būšanām.

- Ahā, obligācijas, - Sems atģidās.

- Nujā, - misters Vellers piekrita, - obelgācijas. Divsimt mārciņu no šitās naudas jānogulda tajās obelgācijas uz tava vārda, Semivel. Par četrarpus procentiem, Semmij.

- Vecā lēdija ir gan bijse laipna, ka padomājse par mani, - Sems noteica, - un es viņai ir dikti pateicīgs.

- Pārējais tiks noguldīts uz mana vārda, - vecākais misters Vellers turpināja, - un, kad mani noņems no ceļa, tu dabūs to ar, tāpēc skaties, manu zēn, neiztērē visu uzreiz un uzmanies, ka kāda atraikne neuzož par tavu bagātību, citāžiņ tu ir pagalam.

Izteicis šo brīdinājumu, misters Vellers ķērās pie pīpes ar krietni mierīgāku seju, jo likās, ka šī saruna ir stipri atvieglojusi viņa sirdi.

- Pie durvīm kāds klaudzina, - Sems ieminējās.

- Lai klaudzina, - tēvs ar cieņu atbildēja.

Sems tāpēc palika mierīgi sēžot. Sekoja jauns klauvējiens un vēl, un vēl - garā rindā, un Sems beidzot apjautājās, kāpēc tad klauvētāju nelaižot iekšā.

- Kuš! - ar baiļu pilnu skatienu atčukstēja misters Vellers. - Neliecies dzirdis, Semmij! Varbūtās tā ir viena no tām atraiknēm.

Tā kā uz klauvēšanu neviens neatbildēja, neredzamais apmeklētājs pēc īsa brīža uzdrošinājās atvērt durvis un paskatīties iekšā. Pusatvērtajās durvīs parādījās nevis sievietes galva, bet mistera Stiginsa garās, melnās pinkas un sarkanā seja. Misteram Velleram pīpe izkrita no rokām.

Cienīgtēvs pamazām un gandrīz nemanāmām kustībām vēra durvis vaļā, līdz sprauga bija pietiekoši plata viņa kalsnajam ķermenim, tad ieslīdēja istabā un tās atkal ļoti rūpīgi un klusi aizvēra. Pagriezies pret Semu un pacēlis rokas un acis augšup par zīmi neizsakāmajām bēdām, ar kādām viņš vēro šai ģimenei uzbrukušo nelaimi, viņš aiznesa augsto atzveltnes krēslu savā vecajā stūrītī pie kamīna un, apsēdies uz pašas krēsla maliņas, izvilka brūnu kabatas lakatiņu, pielikdams to pie saviem redzes orgāniem. Kamēr notika visas šīs izdarības, vecākais misters Vellers sēdēja, atzvēlies savā krēslā, plaši iepletis acis un nolicis rokas uz ceļgaliem, pie kam visa viņa seja izteica ārkārtīgu un pārmērīgu izbrīnu. Sems gluži kluss sēdēja viņam iepretī un ar lielāko ziņkārību gaidīja, kā tas viss beigsies.

Misters Stiginss turēja brūno kabatas lakatiņu pie acīm vairākas minūtes, visu šo laiku pieklājīgi vaidēdams, pēdīgi, ar lielām pūlēm savaldījies, iebāza to kabatā un sapogājās. Pēc tam viņš uzbikstīja uguni un vēl pēc tam saberzēja rokas un paskatījās uz Semu.

- Ak mans jaunais draugs, - misters Stiginss teica, uzsākdams runāšanu ļoti klusā balsī, - kādas briesmīgas bēdas!

Sems tikko manāmi pamāja ar galvu.

- Arī šim dusmu vīram, - misters Stiginss piemetināja. - Šim dusmu traukam sirds asiņo!

Mistera Vellera dēls saklausīja tēvu murminām kaut ko tādu, ka kādam traukam drīz asiņošot deguns, bet misters Stiginss to nedzirdēja.

- Vai jūs nezināt, jauno cilvēk, - misters Stiginss čukstēja, pievilkdams krēslu tuvāk Semam, - vai Emanuēlam viņa ir kaut ko atstājusi?

- Kas ta tas tāds? - Sems apjautājās.

- Lūgšanas nams, - misters Stiginss paskaidroja, - mūsu lūgšanas nams. Mūsu ganāmpulks, mister Semjuel.

- Viņa nav nekā atstājse ne ganāmpulkam, ne ganam, ne lopiem, - Sems noteikti sacīja, - un suņiem ar ne.

Misters Stiginss viltīgi paskatījās uz Semu, uzmeta skatienu vecajam džentlmenim, kas sēdēja ar aizvērtām acīm, it kā iemidzis, un, pievilkdams savu krēslu vēl tuvāk, ieminējās:

- Arī man neko ne, mister Semjuel?

Sems pakratīja galvu.

- Man liekas, kaut kam taču vajadzētu būt, - Stiginss teica, kļūdams tik bāls, cik vien bāls viņš varēja kļūt. - Padomājiet jel, mister Semjuel, - nevienu mazu piemiņas zīmīti?

- Pat ne tik daudz, ka tas bijs tur tā jūsu vecā lietussarga vērtē, - Sems atbildēja.

- Varbūt, - misters Stiginss pēc dziļu pārdomu brīža vilcinādamies ieteicās, - varbūt, mister Semjuel, viņa mani uzticēja šī dusmu vīra aizgādībai?

- Tas gan var būt, kaut ko tādu viņš teica, - Sems atbildēja. - Viņš nupatās kā runāj par jums.

- Vai patiesi? - Stiginss iesaucās, kļūdams jautrāks. - Ā! Tā liekas, ka viņš būs pārmainījies. Tagad mēs ļoti labi varētu dzīvot kopā, vai ne, mister Semjuel? Kad jūs būsit aizbraucis, es varēšu parūpēties par viņa īpašumu... es lieliski parūpēšos, gan jūs redzēsit.

Smagi un dziļi nopūties, misters Stiginss gaidīja atbildi. Sems pamāja ar galvu, kamēr misters Vellers vecākais izgrūda kaut kādu neparastu skaņu, kas nebija ne stenēšana, ne rukšķēšana, ne elšana, ne ņurdēšana, bet kaut kas vidējs starp visiem četriem.

Misters Stiginss, izdzirdis šo skaņu, ko noturēja par sirdsapziņas moku vai nožēlu izpausmi, kļuva drošāks. Viņš paskatījās visapkārt, saberzēja rokas, apraudājās, pasmaidīja, atkal noraudāja un tad, klusiņām pārgājis pār istabu līdz viņam labi pazīstamajam plauktam kaktā, noņēma no tā glāzi un apdomīgi ielika tajā četrus cukura graudus. Ticis tik tālu, viņš atkal paskatījās visapkārt un sāpīgi nopūtās; tad viņš klusi iegāja bufetes istabā un tūlīt atgriezās, pielējis glāzi līdz pusei ar ananasu rumu, piegāja pie katliņa, kas jautri dziedāja, pakārts uz kāša, sajauca sev groku, apmaisīja to, nogaršoja, apsēdās un, ieņēmis dūšīgu malku, nolaida glāzi, lai atvilktu elpu.

Vecākais misters Vellers, kas visu laiku izmēģināja dažādus dīvainus un neveiklus paņēmienus, lai izliktos, ka ir aizmidzis, visu šo notikumu laikā neteica nevienu vienīgu vārdu, bet, kad misters Stiginss nolaida glāzi, lai atvilktu elpu, viņš metās tam virsū un, izrāvis glāzi no rokas, atlikušo groku iešļāca tam sejā, bet glāzi iemeta kamīnā. Tad, sagrābis cienīgtēvu cieši aiz apkakles, viņš to sāka nikni spārdīt ar kājām, katru zābaka purna pieskārienu mistera Stiginsa personai pavadīdams ar visdažādākiem sulīgiem un nesakarīgiem lāstiem, kas bija veltīti tā kājām, rokām, acīm un visam ķermenim.

- Semmij, - misters Vellers sacīja, - uzmauc man to cepuri ciešāk uz galvas!

Sems paklausīgi uzmauca tēvam ciešāk galvā cepuri ar garo lentu, un vecais džentlmenis, spārdīdamies vēl jo veiklāk, izvilka misteru Stiginsu caur bufetes istabu, pēc tam pa gaiteni līdz priekšdurvīm un pēdīgi ārā uz ielas. Spārdīšana turpinājās visu ceļu, un: ar katru zābaka pacēlienu tās spars drīzāk pieauga spēkā, nevis mazinājās.

Tas bija skaists un ielīksmojošs skats - redzēt, kā vīrs ar sarkano degunu lokās mistera Vellera rokās un raustās sāpēs zem nepārtrauktās spērienu krusas. Vēl aizraujošāk bija noskatīties, kā misters Vellers pēc niknās cīņas iebāza mistera Stiginsa galvu ar ūdeni pildītā zirgu silē un turēja to tur tik ilgi, līdz tas bija gandrīz noslāpis.

- Tā, - misters Vellers noteica, ielikdams visu savu enerģiju; pēdējā, visai komplicētā spērienā un beidzot atļaudams misteram Stiginsam izvilkt galvu no siles. - Atsūta vien man šur jel katru no tiem slinkajiem ganiem, un es viņu vispirmāk sadauzīs receklī, bet pēc tam noslīcinās. Semmij, palīdz nu man tikt iekšā un ielej glāzīti degvīna! Man aptrūcies elpas, manu zēn.

1 - Brama atslēga - to izgudrojis inženieris Brams, un tā līdzinās mūsdienu automātiskajām atslēgām.

2 - Dispensācija - izdalīšana bez maksas. Sems gan domā reliģisko terminu dispansācija - augstāku varu noteikta negrozāma kārtība.

LIII NODAĻA

kas stāsta par mistera Džingla un Džoba Trotera pēdējo parādīšanos uz skatuves, kā arī par sparīgu darījumu rītu Greizinnskvērā un nobeidzas ar klauvēšanu pie mistera Perkera durvīm

Kad misters Pikviks pēc saudzīgas sagatavošanas un vairākkārtējiem apgalvojumiem, ka neesot ne mazākā iemesla zaudēt dūšu, pēdīgi iepazīstināja Arabellu ar sava Birmingemas brauciena neapmierinošo iznākumu, viņa izplūda asarās un, skaļi šņukstēdama, aizkustinošos vārdos žēlojās, kādēļ gan viņai bijis lemts kļūt par nelaimīgo iemeslu tēva un dēla nesaticībai.

- Manu mīļo meitenīt, - laipni teica misters Pikviks, - tā jau nav jūsu vaina. Nebija iespējams paredzēt, ka vecajam džentlmenim būs tādi aizspriedumi pret viņa dēla precībām. Esmu pārliecināts, - misters Pikviks piebilda, ielūkodamies viņas skaistajā sejiņā, - ka viņam nav ne jausmas, kādu prieku viņš pats sev nolaupa.

- Ak dārgo mister Pikvik, - Arabella attrauca, - ko mēs iesāksim, ja viņš turpinās uz mums dusmoties?

- Nu ko, mana dārgā, jums pacietīgi jāgaida, kamēr viņš apdomājas, - moži atbildēja misters Pikviks.

- Bet, mīļo mister Pikvik, kas notiks ar Nataniēlu, ja viņa tēvs atraus savu palīdzību? - Arabella jautāja.

- Tādā gadījumā, mana mīļā, - misters Pikviks atteica, - es uzdrošinos pareģot, ka viņš atradīs kādu citu draugu, kas neatteiksies palīdzēt viņam iesākt savu dzīvi.

Šīs atbildes jēgu misters Pikviks nebija maskējis tik labi, lai Arabella to nevarētu uztvert, tādēļ, misteru Pikviku apkampusi un mīļi noskūpstījusi, viņa sāka šņukstēt vēl skaļāk.

- Nu pietiks, pietiks, - misters Pikviks teica, saņemdams viņas roku. - Mēs vēl šeit dažas dienas nogaidīsim, vai viņš neatrakstīs vai kaut kā citādi neatbildēs uz jūsu vīra paziņojumu. Un, ja ne, tad man jau ir izdomāts pusducis plānu, no kuriem ikviens jūs tūliņ varētu padarīt laimīgus. Nu paklausieties, mana mīļā, pietiks!

To sacīdams, misters Pikviks maigi paspieda Airabellas roku un lūdza viņu noslaucīt asaras un neapbēdināt savu vīru. Pēc tam Arabella, viena no labākajām dvēselēm pasaulē, ielika savu kabatas lakatiņu somiņā, un, kad ienāca misters Vinkls, viņš redzēja pilnā mirdzumā tos pašus starojošos smaidus un dzirkstošās acis, kas viņu jau sākumā bija savaldzinājušas.

«Šie jaunie cilvēki ir nonākuši ļoti bēdīgā stāvoklī,» misters Pikviks otrā rītā ģērbdamies pārdomāja. «Aiziešu pie Perkera un aprunāšos ar viņu par to.»

Tā kā misters Pikviks steidzās uz Greizinnskvēru arī tādēļ, ka gribēja ar labsirdīgo, mazo advokātu bez kavēšanās nokārtot kādas naudas lietas, viņš ātri pabrokastoja un izpildīja savu apņemšanos tik žigli, ka, viņam sasniedzot Greizinnu, pulkstenis vēl nebija nositis desmit.

Kad viņš pa kāpnēm bija uzkāpis līdz Perkera kantorim, no desmitiem vēl trūka desmit minūtes. Klerki vēl nebija ieradušies, un viņš kavēja sev laiku, skatīdamies pa kāpņu telpas logu.

Jaukā oktobra rīta gaisma uzklāja mazliet mirdzuma pat vecajām, netīrajām mājām, Un daži no apputējušajiem logiem, saules stariem tajos iespīdot, izskatījās gandrīz jautri. Klerki cits pēc cita pa dažādajām ieejām iesteidzās skvērā un, paskatījušies uz halles pulksteni, paātrināja vai palēnināja savu gaitu atkarībā no laika, kad viņu kantoros sākās darbs; pusdesmitu ļaudis pēkšņi kļuva ļoti žigli, bet desmitu džentlmeņi sāka soļot aristokrātiski gausā gaitā. Pulkstenis nosita desmit, klerku straume sāka plūst arvien ātrāk, un katrs nākošais bija vairāk nosvīdis par iepriekšējo.

No visām pusēm skanēja un atbalsojās durvju slēgšanas un atvēršanas troksnis; kā uz burvja mājienu visos logos parādījās galvas; vārtnieki ieņēma savus dienas posteņus; mazgātājas savās nomītajās kurpēs aizsteidzās projām; pastnieks skrēja no mājas uz māju, un viss juridiskais strops sāka dūkt.

- Jūs gan esat agri ieradies, mister Pikvik, - sacīja kāda balss aiz viņa.

- Ā, misters Lautens, - šis džentlmenis atbildēja, atskatīdamies un ieraudzīdams savu veco paziņu.

- Karsts, vai ne? - Lautens teica, izvilkdams no kabatas Brama atslēgu ar putekļu aizsargu.

- Šķiet, ka jūs tiešām esat sakarsis, - misters Pikviks atbildēja, uzsmaidīdams klerkam, kas bija burtiski nokaitis sarkans.

- Es jums teikšu, ka mazliet arī steidzos, - Lautens atbildēja - Bija jau puse, kad es nācu caur Poligonu. Taču šeit esmu ieradies pirms viņa, tātad viss kārtībā.

Iepriecinādams sevi ar šo atziņu, misters Lautens izvilka no atslēgas aizsargu, atslēdza durvis, ielika aizsargu atpakaļ atslēgā un atslēgu kabatā un, uzlasījis vēstules, kuras pastnieks bija iemetis caur pastkastes spraugu, ieveda misteru Pikviku kantorī.

Šeit viņš vienā mirklī noģērba svārkus, izņēma no pults uzsvārci un uzvilka to mugurā, pakāra cepuri, izrāva no dažādām atvilktnēm vairākas loksnes rakstāmā un susināmā papīra un, aizlicis spalvu aiz auss, ļoti apmierināts saberzēja rokas.

- Tā, mister Pikvik, - viņš teica, - nu esmu kārtībā. Darba drēbes man mugurā un papīri uz galda, un tagad viņš var nākt, ka vien grib. Vai jums nav klāt kāds šņauciens tabakas?

- Nē, nav gan, - misters Pikviks atbildēja.

- Žēl, - Lautens noteica. - Nu, nekas, - es tūliņ izskries un dabūšu pudeli zeltera.

Vai man, mister Pikvik, nav tādas savādas acis?

Džentlmenis, pie kura misters Lautens griezās ar šo jautājumu, iztālis aplūkoja viņa acis un izsacīja domas, ka nekā sevišķi savāda šajos orgānos nesaskatot.

- Tad ir labi, - Lautens attrauca. - Vakar mēs «Stumbenī» kārtīgi salaidām, un šorīt es jūtos diezgan nelādzīgi... Starp citu, Perkers jau darbojās ar to jūsu lietu.

- Ar kādu lietu? - misters Pikviks jautāja. - Ar misis Bārdlu tiesas izdevumiem?

- Nē, es nerunāju par to, - Lautens atbildēja, - bet par klientu, kura parādzīmi mēs uz jūsu rēķina samaksājām, desmit šiliņus par mārciņu, lai varētu dabūt viņu laukā no Flītas - sakarā ar viņa aizbraukšanu uz Demerāru[1].

- Ā, misters Džingls, - steigšus attrauca misters Pikviks. - Jā. Un tālāk?

- Nu, viss ir nokārtots, - Lautens atbildēja, asinādams spalvu. - Tas Liverpūles aģents teica, ka jūs, kad vēl nodarbojāties ar veikaliem, esot viņam daudz reižu palīdzējuši, un pēc jūsu rekomendācijas viņš to mīļu prātu pieņemšot.

- Tas ir jauki, - misters Pikviks atsaucās. - Man prieks to dzirdēt.

- Bet es jums sacīšu, - misters Lautens turpināja, nokasīdams spalvas mugurpusi, lai iegrieztu tajā jaunu šķēlumu, - tas otrais - tas nu gan ir viens dulls zellis!

- Kurš otrais?

- Nu, viņa sulainis vai draugs, vai kas nu viņš tāds ir... jūs taču zināt - Troters.

- Ā, - smaidīdams atteica misters Pikviks. - Es par viņu vienmēr biju pavisam citādās domās.

- Es tāpat, cik nu es viņu tiku redzējis, - Lautens atbildēja, - un tas tik pierāda, kā cilvēks var vilties. Ko jūs teiksit par to, ka viņš ar brauc uz Demerāru?

- Kā! Un atstāj to, ko viņam piedāvā šeit! - misters Pikviks iesaucās.

- Par Perkera piedāvājumu - astoņpadsmit bobu nedēļā un pie labas uzvešanās paaugstinājums - viņam nospļauties, - Lautens paskaidroja. - Viņš teica, ka šim esot jābrauc līdzi tam otram, un tā viņi pierunāja Perkeru uzrakstīt turp vēl vienu reizi, un viņam galu galā kaut ko sameklēja turpat. Perkers saka, ka tā vieta neesot ne tuvu tik laba, kādu varētu dabūt kaut vai izsūtītais jaunajā Dienvidvelsā, ja ierastos pie tiesas jaunā uzvalkā.

- Neprātīgs cilvēks, - misters Pikviks teica ar mirdzošām acīm. - Neprātīgs cilvēks.

- O, tas ir ļaunāk kā neprāts, tā, vai zināt, ir īsta pielīšana, - Lautens atbildēja, ar nicīgu seju knibinādamies ap savu spalvu. - Viņš saka, ka tas esot šā vienīgais draugs, kāds šim jebkad bijis, un šis tam esot pieķēries, un tā tālāk. Draudzība jau savā ziņā ir laba lieta; mēs, piemēram, «Stumbenī» visi ļoti draudzīgi un omulīgi sēžam pie sava groka, kad katrs maksā pats par sevi; bet, vai zināt, ja tev jādara sev pāri cita dēļ, tad lai velns rauj to visu! Vīram jāmīl tikai divas lietas: pirmā - numur viens, tas ir, es pats, un otrā - lēdijas. Tāds ir mans uzskats, ha, ha, ha!

Misters Lautens nobeidza savu runu ar skaļiem smiekliem. Šie smiekli skanēja pa pusei jautri, pa pusei sarkastiski, un tos priekšlaicīgi pārtrauca Perkera soļu troksnis uz kāpnēm. Tikko tos padzirdis, viņš ārkārtīgi veikli uzlēca uz sava sēdekļa un sāka cītīgi rakstīt.

Misters Pikviks ar savu juridisko padomdevēju apsveicinājās silti un sirsnīgi, bet, tikko klients bija paspējis apsēsties atorneja atzveltnes krēslā, kad pie durvīm bija dzirdama klauvēšana un kāda balss apjautājās, vai misters Perkers esot iekšā.

- Klau, - Perkers sacīja, - tas ir viens no jūsu draugiem klaidoņiem - pats Džingls, godājamo ser. Vai gribat ar viņu satikties?

- Kā jūs domājat? - misters Pikviks šaubīdamies jautāja.

- Jā, es domāju, ka derētu gan. Ei, ser, kā jūs tur sauc, nāciet, tikai iekšā!

Paklausīdami šim bezceremoniālajam aicinājumam, Džingls un Džobs ienāca istabā, bet, ieraudzījuši misteru Pikviku, mazliet apmulsuši apstājās.

- Nu, - Perkers teica, - vai tad jūs šo džentlmeni nepazīstat?

- Pietiekošs iemesls pazīt, - Džingls atbildēja, pienākdams tuvāk. - Mister Pikvik - visdziļākā pateicība - dzīvības glābējs - iztaisījāt no manis cilvēku - to jūs nekad nenožēlosit, ser.

- Man prieks dzirdēt jūs tā runājam, - misters Pikviks atteica. - Jūs izskatāties daudz labāk.

- Pateicoties jums, ser - liela pārmaiņa - viņa augstības Flīta - neveselīga vieta - ļoti, - Džingls paskaidroja, galvu kratīdams.

Viņš bija ģērbies pieklājīgi un tīri, tāpat arī Džobs, kas, izstiepies kā stīga, stāvēja viņam aiz muguras un ar nekustīgu seju skatījās uz misteru Pikviku.

- Kad viņi izbrauks uz Liverpūli? - misters Pikviks paklusām jautāja Perkeram.

- Šovakar septiņos, ser, - Džobs atsaucas, pienākdams vienu soli tuvāk. - Ar lielo karieti no Sitijas, ser.

- Vai vietas jums jau pasūtītas?

- Ir, ser, - Džobs atbildēja.

- Jūs esat cieši apņēmies braukt?

- Jā, ser, - Džobs apliecināja.

- Kas attiecas uz mantām, kādas Džinglam bija nepieciešamas ceļam, - Perkers skaļi teica misteram Pikvikam, - tad es esmu atļāvies norunāt tā, ka katru gada ceturksni no viņa algas atvilks nelielu summu, kas viena gada laikā šos izdevumus dzēsīs. Es noteikti protestēju pret to, godājamo ser, ka jūs vēl kaut ko darītu viņa labā.

- Protama lieta, - Džingls sparīgi iespraucās starpā. - Gaiša galva - piedzīvojis cilvēks - gluži pareizi - pilnīgi.

- Izlīgdams ar viņa kreditoru, izpirkdams no augļotāja viņa drēbes, palīdzēdams viņam cietumā un samaksādams viņam par ceļu, - Perkers turpināja, nemaz neievērodams Džingla piezīmi, - jūs jau esat zaudējis vairāk par piecdesmit mārciņām.

- Ne zaudējis, - steidzīgi attrauca Džingls. - Samaksāšu visu - ķeršos pie darba - sakrāšu - līdz pēdējam fārtingam. Dzeltenais drudzis varbūt - tur nekā nevar līdzēt - ja ne...

Te misters Džingls apklusa, spēcīgi uzsita sev pa cepures virsu, pārvilka ar roku pār acīm un apsēdās.

- Viņš grib sacīt, - Džobs ieteicās, pienākdams tuvāk, - ka tad, ja viņu nenobeigs drudzis, viņš šo naudu atmaksās. Ja viņš dzīvos, viņš to izdarīs, mister Pikvik. Es par to parūpēšos. Es zinu, ka viņš to izdarīs, ser, - Džobs sparīgi piemetināja. - Es to varu apzvērēt.

- Labi, labi, - sacīja misters Pikviks, kas visu laiku ar sarauktu pieri bija skatījies uz Perkeru, lai tas reiz beigtu uzskaitīt viņa labos darbus, bet mazais atornejs šos skatienus ietiepīgi ignorēja. - Tikai piesargieties, mister Džingl, nepiedalieties vairs aizraujošās kriketa sacīkstēs un neatjaunojiet savu pazīšanos ar seru Tomasu Blezo, tad es nešaubos, ka jūs saglabāsit savu veselību.

Misters Džingls par šo joku gan pasmaidīja, tomēr izskatījās diezgan apmulsis, tāpēc misters Pikviks sāka runāt par ko citu:

- Vai jūs varbūt gadījumā nezināt, kas noticis ar otru jūsu draugu - to kautrīgo cilvēku, ko es redzēju Ročestrā?

- Drūmo Džimmiju? - Džingls atjautāja.

- Jā.

Džingls pakratīja galvu:

- Veikls blēdis - savādnieks, bet ģeniāls krāpnieks - Džoba brālis.

- Džoba brālis! - misters Pikviks iesaucās. - Jā, kad es tagad viņā ciešāk ieskatos, līdzība tomēr ir.

- Visi, ser, saka, ka mēs esot līdzīgi, - Džobs atteica, un viņa acis mazliet blēdīgi iedzirkstījās, - tikai man īstenībā ir nopietna daba, bet viņš tāds nekad nav bijis. Viņš, ser, emigrēja uz Ameriku, jo te viņam piegrieza pārāk daudz vērības, lai varētu sajusties ērti, un no tā laika par viņu nekas nav dzirdēts.

- Šķiet, ka tādēļ arī es nesaņēmu «lappusi no patiesā dzīves stāsta», ko viņš man kādu rītu apsolīja uz Ročestras tilta, izskatīdamies tāds, it kā domātu par pašnāvību, - smaidīdams teica misters Pikviks. - Liekas, nav pat ko jautāt, vai viņa drūmais izskats bija patiess vai tikai izlikšanās.

- Viņš, ser, varēja izlikties, par ko vien gribēja, - Džobs paskaidroja. - Jūs varat justies laimīgs, ka tik viegli tikāt no viņa vaļā. Pie tuvākas iepazīšanās viņš varēja kļūt vēl bīstamāks nekā... - Džobs paskatījās uz Džinglu, sastomījās un pēdīgi nobeidza: -... nekā... nekā... es pats.

- Jūsu ģimene tiešām ir visai daudzsološa, mister Troter, - Perkers noteica, aizzīmogodams vēstuli, ko nupat bija beidzis rakstīt.

- Jā, ser, - Džobs atbildēja, - pilnīgi pareizi.

- Nu labi, - smiedamies teica mazais advokāts, - es ceru, ka jūs savu ģimeni liksit kaunā. Kad ierodaties Liverpūlē, nododiet šo vēstuli aģentam, un atļaujiet man dot jums, džentlmeņi, padomu - Rietumindijā neesiet tik pārgudri. Ja palaidīsit garām šo izdevību, jūs abi būsit pilnā mērā pelnījuši, ka jūs pakar, un es droši ticu, ka tad tā arī notiks. Un tagad atstājiet mūs ar misteru Pikviku vienus, jo mums vēl ir citas lietas, par ko pārrunāt, bet laiks ir dārgs.

To teikdams, Perkers paskatījās uz durvīm, acīm redzot, vēlēdamies atvadīšanos nokārtot, cik iespējams, ātrāk.

Misters Džingls to tiešām nokārtoja diezgan ātri. Viņš steidzīgi un īsos vārdos pateicās mazajam atornejam par laipnību un tik ātri sniegto palīdzību un tad, pievērsies savam labdarim, brīdi stāvēja it kā neziņā, ko teikt un ko darīt. Džobs Troter viņu no šī neveiklā stāvokļa izpestīja: godbijīgi un pateicīgi paklanījies pret misteru Pikviku, viņš laipni paņēma savu draugu pie rokas un aizveda.

- Vērtīgs pāris! - Perkers noteica, kad durvis aiz viņiem bija aizvērušās.

- Es ceru, ka viņi kļūs par vērtīgiem cilvēkiem, - misters Pikviks atbildēja. - Kā jūs domājat? Vai ir kādas izredzes, ka viņu labosies?

Perkers skeptiski paraustīja plecus, bet, ievērojis mistera Pikvika sejā satraukumu un vilšanos, atbildēja:

- Izredzes, protams, ir. Es ceru, ka tiešām kas labs iznāks. Patlaban viņi, bez šaubām, ir pilni nožēlu, bet jūs jau zināt, ka atmiņas par nupat pārdzīvotajām ciešanām viņiem vēl ir gluži svaigas. Kas ar viņiem notiks, kad šīs atmiņas izbālēs, tā ir tāda problēma, ko ne jūs, ne es nevaram atrisināt. Bet vienādi vai otrādi, godājamo ser, - Perkers piebilda, uzlikdams roku uz mistera Pikvika pleca, - jūsu rīcība dara jums godu, lai iznākums būtu kāds būdams. Vai tā labdarība, kas ir tik ļoti piesardzīga un tālredzīga, ka vispār reti kad parādās, jo labdaris bīstas, ka viņu piemānīs un tā tiks ievainota viņa patmīlība, - ir īsta labdarība vai tikai pasaulīga liekulība, to es atstāju izšķirt gudrākām galvām nekā manējā. Bet, ja abi šie puiši rīt izdarītu ielaušanās zādzību, es par šo jūsu rīcību paliktu tikpat labās domās.

Izteicis šos vārdus daudz sirsnīgākā un nopietnākā balsī, nekā tas džentlmeņiem juristiem parasts, Perkers pievilka savu krēslu pie pults un noklausījās mistera Pikvika stāstu par vecā mistera Vinkla ietiepību.

- Dodiet viņam nedēļu laika, - Perkers sacīja, pravietiski pamādams ar galvu.

- Vai jūs domājat, ka viņš piekāpsies? - misters Pikviks vaicāja.

- Domāju, ka jā, - Perkers atbildēja. - Ja ne, tad mums jāpamēģina, kādas pierunāšanas spējas piemīt jaunajai lēdijai, un ikviens to būtu darījis jau pašā sākumā, tikai jums tas neienāca prātā.

Misters Perkers ieņēma šņaucienu tabakas un, groteski vaibstīdamies, izrādīja savu sajūsmu par jaunām lēdijām piemītošām pārliecināšanas spējām. Šajā brīdī priekšistabā bija dzirdama klusa murmināšana - kāds jautājums un kāda atbilde, bet pēc tam Lautens pieklauvēja pie durvīm.

- Iekšā!- mazais advokāts uzsauca.

Klerks ienāca un noslēpumainā paskatā aizvēra durvis.

- Kas noticis? - Perkers apjautājās.

- Jūs grib satikt, ser.

- Kas mani grib satikt?

Lautens paskatījās uz misteru Pikviku un nokāsējās.

- Kas mani grib satikt? Vai jūs runāt neprotat, mister Lauten?

- Redziet, ser, - Lautens atbildēja, - tas ir Dodsons, un Fogs ar viņam ir līdzi.

- Pasarg, dievs! - mazais advokāts izsaucās, paskatīdamies pulkstenī. - Es taču viņus uzaicināju ierasties šeit pusdivpadsmitos, lai nokārtotu līdz galam jūsu lietu, Pikvik. Es viņiem par jums devu galvojumu, un uz tā pamata jūs arī tikāt atbrīvots.

Ļoti nepatīkams stāvoklis, godājamo ser. Ko jūs domājat darīt? Varbūt jūs gribat iziet blakus istabā?

Tā kā blakus istaba bija tā pati, kurā atradās misteri Dodsons un Fogs, misters Pikviks atbildēja, ka palikšot turpat, kur esot, jo sevišķi vēl tādēļ, ka nevis viņam esot jākaunas satikt misterus Dodsonu un Fogu, bet tiem gan būtu vajadzējis kaunēties skatīties viņam acīs. Šo pēdējo apstākli viņš, sejai sašutumā kvēlojot, lūdza misteru Perkeru sevišķi ņemt vērā.

- Labi, godājamo ser, labi, - Perkers atbildēja. - Es varu teikt tikai to, ka jūs esat vislielākais optimists, kādu vien esmu saticis, ja sagaidāt, ka Dodsons vai Fogs, satiekoties ar jums, izjutīs jel niecīgāko kaunu vai apjukumu. Lūdziet tos iekšā, mister Lauten!

Misters Lautens smīnēdams izgāja un tūliņ atkal atgriezās, ievezdams šo firmu padotības kārtībā - Dodsonu pirmo un Fogu pēc tam.

- Man šķiet, jūs jau esat redzējušies ar misteru Pikviku, - Perkers teica Dodsonam, ar spalvu norādīdams uz šo džentlmeni.

- Kā jums klājas, mister Pikvik? - Dodsons skaļā balsī sacīja.

- Ak dievs, misters Pikviks! - Fogs izsaucās. - Kā jums klājas? Es ceru, ser, ka jūs esat vesels! Man jau tūlīt jūsu seja likās pazīstama, - Fogs piemetināja, paņemdams sev krēslu un ar smaidu paskatīdamies visapkārt.

Misters Pikviks, atbildot uz šiem apsveikumiem, tikko manāmi palocīja galvu un, redzēdams, ka Fogs izvelk no svārku kabatas papīru žūksni, piecēlās un piegāja pie loga.

- Misteram Pikvikam nemaz nav jāiet projām, mister Perker, - Fogs aizrādīja, noraisīdams papīru žūksnim sarkano lentīti un smaidīdams vēl jo mīlīgāk. - Misteram Pikvikam šīs darīšanas ir labi pazīstamas - es domāju, ka mūsu starpā noslēpumu nav. He, he, he!

- Es arī tā domāju! - Dodsons piebalsoja. - Ha, ha, ka!

Abi partneri reizē nosmējās - bezrūpīgi un jautri, kā parasti mēdz smieties cilvēki, kad saņem honorārus.

- Mēs liksim misteram Pikvikam samaksāt par ziņkārību, - izklādams papīrus, teica Fogs, tā izrādīdams ievērojamas humorista dāvanas, - rēķins par tiesas izdevumiem, mister Perker, ir simt trīsdesmit trīs mārciņas, seši šiliņi un četri pensi.

Pēc šī paziņojuma par peļņu un zaudējumiem Fogs un Perkers sāka sīki salīdzināt savus papīrus, pāršķirstot katru lapu, bet Dodsons pa to laiku laipni uzrunāja misteru Pikviku:

- Man šķiet, mister Pikvik, ka jūs esat kļuvis vājāks kopš pēdējās reizes, kad man bija prieks jūs redzēt.

- Tas ir iespējams, ser, - atbildēja misters Pikviks, visu laiku raidīdams niknu skatienu zibeņus, kas tomēr neatstāja uz abiem rūdītajiem veikalniekiem ne mazāko iespaidu. - Tam es ticu, ser. Pēdējā laikā mani vajāja un apvainoja visādi nelieši.

Perkers skaļi ieklepojās un apjautājās misteram Pikvikam, vai viņš negribot apskatīt šīrīta avīzi, bet misters Pikviks uz šo jautājumu atbildēja ar nelokāmu atteikumu.

- Taisnība, - Dodsons piekrita, - nešaubos, ka Flītā jūs apvainoja. Tur gadās diezgan īpatnēji džentlmeņi. Kur atradās jūsu apartamenti, mister Pikvik?

- Mana istaba, - šis daudz cietušais džentlmenis atbildēja, - atradās ēdnīcas stāvā.

- Tiešam? - Dodsons piezīmēja. - Cik es zinu, tas ir patīkamākais rajons šajā iestādē.

- Ļoti patīkams, - misters Pikviks sausi atbildēja.

Mistera Dodsona aukstasinīgā izturēšanās šādos apstākļos varētu ļoti sadusmot katru džentlmeni ar strauju raksturu. Misters Pikviks tikai ar milzīgām pūlēm spēja apvaldīt savas dusmas, bet, kad Perkers par visu summu bija izrakstījis čeku, Fogs to ielika mazā kabatas grāmatiņā un viņa pūtainajā sejā parādījās triumfējošs smaids, kas atspoguļojās arī Dodsona stingrajos vaibstos, - misters Pikviks juta, ka vaigi tam sašutumā dreb.

- Un tagad, mister Dodson, - Fogs teica, iebāzdams kabatas grāmatiņu atpakaļ un uzvilkdams cimdus, - esmu jūsu rīcībā.

- Labi, - Dodsons atsacīja pieceldamies, - esmu gatavs.

- Esmu ļoti laimīgs, - turpināja Fogs, ko čeks bija padarījis vēlīgāku, - ka man bija tas prieks iepazīties ar misteru Pikviku. Ceru, mister Pikvik, ka jūs vairs nedomājat par mums gluži tik ļauni kā tad, kad mums pirmo reizi bija tas prieks ar jums tikties.

- Ceru gan, ka ne, - Dodsons papildināja apvainotas tikumības balsī. - Es droši ticu, ka misters Pikviks tagad pazīst mūs labāk. Lai arī ko jūs domātu par mūsu profesijas džentlmeņiem, uzdrošinos jums, ser, apgalvot, ka neturu uz jums ļaunu vai atriebīgu prātu par tiem vārdiem, ko jums labpatika izsacīt mūsu kantorī Frīmenskortā, Kornhillā, tajā reizē, kuru mans partneris pieminēja.

- O nē, es arī ne, - Fogs piekrita piedodošā balsī.

- Mūsu izturēšanās, ser, - Dodsons turpināja, - runās pati par sevi, un es ceru, ka tā sevi attaisnos katrā gadījumā. Šajā profesijā, mister Pikvik, mēs darbojamies jau dažu labu gadu, un daudzi lieliski klienti mūs ir pagodinājuši ar savu uzticību. Novēlu jums, ser, vislabāko!

- Visu to labāko, mister Pikvik! - izsaucās arī Fogs un, to teikdams, paņēma lietussargu padusē, novilka labo cimdu un samierinoši sniedza roku šim ļoti sašutušajam džentlmenim, kas tūdaļ pasita rokas zem svārku stērbelēm un uzskatīja advokātu ar nicīgu izbrīnu.

- Lauten, - Perkers šajā brīdī iesaucās, - atveriet durvis!

- Mirkli pagaidiet, - misters Pikviks sacīja. - Perker, es runāšu.

- Godājamo ser, pametiet nu šo lietu, kā ir! - izsaucās mazais atornejs, kas pa visu iepriekšējās sarunas laiku bija ļoti nervozējis. - Mister Pikvik, es jūs lūdzu...

- Es neļaušu sev aizbāzt muti, ser, - steidzīgi attrauca misters Pikviks. - Mister Dodson, jūs man izsacījāt vairākas piezīmes.

Dodsons pagriezās, pazemīgi pašķieba galvu un smaidīja.

- Dažas piezīmes, - misters Pikviks atkārtoja gandrīz bez elpas, - un jūsu partneris man sniedza roku, un jūs abi runājāt piedodošā un augstsirdīgā tonī. Tā ir tāda nekaunība, kādu es nebiju gaidījis pat no jums.

- Ko, ser? - Dodsons iesaucās.

- Ko, ser? - Fogs atkārtoja.

- Vai jums ir zināms, ka es esmu jūsu intrigu un viltības upuris? - misters Pikviks turpināja. - Vai jums ir zināms, ka es esmu tas cilvēks, ko jūs iemetāt cietumā un aplaupījāt? Vai jums ir zināms, ka jūs pārstāvējāt sūdzētāju Bārdlas un Pikvika lietā?

- Jā, ser, tas mums ir zināms, - Dodsons atbildēja.

- Protams, ser, tas mums ir zināms, - apliecināja arī Fogs, piesizdams kabatai, - varbūt nejauši.

- Redzu, ka to jūs atceraties ar apmierinājumu, - misters Pikviks teica, pirmo reizi mūžā mēģinādams ņirdzīgi pasmīnēt, bet piedzīvodams acīm redzamu neveiksmi. - Kaut gan jau sen kāroju skaidros vārdos pateikt, ko par jums domāju, es, ņemdams vērā mana drauga Perkera vēlēšanos, nebūtu izmantojis pat šo izdevību, ja uz to mani nepavedinātu jūsu nepieļaujamais tonis un nekaunīgā familiaritāte - es saku: nekaunīgā familiaritāte, - misters Pikviks uzsvēra, tik nikni pavērsdamies pret Fogu, ka tas ļoti veicīgi atkāpās pie durvīm.

- Piesargieties, ser, - teica Dodsons, kas, lai gan būdams prāvākais no visiem, ar gudru ziņu bija paslēpies aiz Foga un ar nobālušu seju runāja pāri tā galvai; - Lai viņš jums uzbrūk, mister Fog, nekādā ziņā nepretojieties viņam.

- Nē, nē, es nepretošos, - Fogs apliecināja un runādams vēl mazliet atkāpās, sagādādams acīm redzamu atvieglojumu savam partnerim, kas to izmantoja, lai pamazām izvirzītos priekšistabā.

- Jūs, - misters Pikviks turpināja, atkal uzņemdams runas pavedienu, - jūs esat īsti saderīgs zemisku, nelietīgu un blēdīgu laupītāju pāris.

- Nu, nu, - Perkers pārtrauca, - vai nu ir viss?

- Ar to ir pateikts viss, - misters Pikviks atbildēja, - viņi ir zemiski, nelietīgi un blēdīgi laupītāji.

- Nu, lūk! - samierinoši teica Perkers. - Godājamie seri, viņš ir pateicis visu, kas viņam bija sakāms, un tagad, lūdzu, ejiet. Lauten, vai durvis vaļā?

Lautens kaut kur attālāk iesmējās un atbildēja apstiprinoši.

- Nu redziet, nu redziet... visu labu... visu labu... bet tagad, lūdzu, godājamie seri... mister Lauten, durvis! - mazais vīriņš sauca, visiem spēkiem stumdams Dodsonu un Fogu ārā no kantora. - Šeit, godājamie seri... lūdzu, nevelciet garumā... ak dievs!... Mister Lauten... durvis, ser, vai jūs nedzirdat?

- Ja Anglijā valda likums, ser, - Dodsons teica, uzlikdams cepuri un noskatīdamies uz misteru Pikviku, - tad jūs šo rūgti nožēlosit.

- Jūs esat zemisku...

- Atcerieties, ser, jūs par šo dārgi samaksāsit, - Fogs uzsauca, pakratīdams dūri.

- ...nelietīgu, blēdīgu laupītāju pāris! - misters Pikviks turpināja, negriezdams ne mazāko vērību uz viņam adresētajiem draudiem.

- Laupītāji! - misters Pikviks vēl uzkliedza, izskrējis kāpņu laukumiņā, kad abi atorneji jau kāpa lejup.

- Laupītāji! - misters Pikviks brēca, izraudamies no Lautena un Perkera rokām un izbāzdams galvu pa kāpņu telpas logu.

Kad misters Pikviks atkal atliecās no loga, viņa seja bija smaidoša un mierīga, un, lēni atgriezdamies kantorī, viņš paskaidroja, ka tagad esot novēlis sev no sirds lielu smagumu un jūtoties pilnīgi apmierināts un laimīgs.

Perkers neteica ne vārda, pirms nebija iztukšojis savu tabakas dozi un aizsūtījis Lautenu to piepildīt, bet tad viņu sagrāba smieklu lēkme, kas ilga piecas minūtes. Kad tā bija beigusies, viņš teica, ka šim tagad laikam vajadzētu būt ļoti dusmīgam, bet šis vēl nespējot par šo lietu nopietni domāt. Kad šis to varēšot, šis kļūšot dusmīgs.

- Labi, - misters Pikviks atteica, - un nu es gribētu norēķināties ar jums pašu.

- Tādā pašā veidā kā nupat? - Perkers jautāja, atkal sākdams smieties.

- Ne gluži, - misters Pikviks atbildēja, izvilkdams savu kabatas grāmatiņu un sirsnīgi paspiezdams mazā advokāta roku. - Es domāju tikai naudas norēķinus. Jūs man esat darījis tik daudz laba, ka to atmaksāt es nekad nevaru un arī negribu, jo man labāk patīk arvien palikt jūsu parādniekam.

Pēc šī ievada abi draugi iegrima ļoti sarežģītos rēķinos un attaisnojošos dokumentos, un, kad Perkers tos bija pienācīgā kārtā izskatījis un pārbaudījis, misters Pikviks bez kavēšanās samaksāja, daudzkārtīgi apliecinādams savu cieņu un draudzību.

Līdzko viņi bija tikuši tik tālu, pie durvīm atskanēja ārkārtīgi spēcīga un satraucoša klauvēšana. Tas nebija parastais divkāršais piesitiens, bet pastāvīga un nepārtraukta atsevišķu ļoti skaļu dārdienu sērija, it kā veserīti darbinātu perpetuum mobile vai arī cilvēks tur ārpusē būtu aizmirsis, ka laiks beigt.

- Ak dievs, ko tas nozīmē! - satrūkdamies iesaucās Perkers.

- Man šķiet, ka tur klauvē pie durvīm, - misters Pikviks atteica - it kā par šo faktu vēl būtu iespējams šaubīties!

Klauvētājs atbildēja daudz enerģiskāk, nekā tas būtu iespējams ar vārdiem, jo turpināja dauzīt ar pārsteidzošu spēku un skaļumu, ne brīdi neapklusdams.

- Ak dievs! - Perkers sacīja pazvanīdams. - Mēs jau sacelsim kājās visu Innu. - Mister Lauten, vai jūs nedzirdat, ka klauvē?

- Acumirklī atvēršu durvis, ser, - klerks atbildēja.

Šķita, ka klauvētājs šo atbildi izdzirdis un nu apgalvo, ka viņam pilnīgi neiespējami gaidīt tik ilgi. Viņš sacēla apdullinošu troksni.

- Tas ir šausmīgi, - misters Pikviks teica, aizbāzdams ausis.

- Pasteidzieties, mister Lauten! - Perkers iesaucās. - Tā mums vēl ielauzīs durvis.

Misters Lautens, kas tumšā kaktā bija mazgājis rokas, aizsteidzās pie durvīm un, pagriezis rokturi, ieraudzīja parādību, kas aprakstīta nākošajā nodaļā.

1 - Demerāra - novads angļu kolonijā Britu Gvajanā Dienvidamerikā.

LIV NODAĻA

kas satur sīkākas ziņas par klauvēšanu pie durvīm, kā arī citām lietām, starp tām dažus interesantus atklājumus, kuriem ar šo stāstu katrā ziņā ir kāds sakars un kuri attiecas uz misteru Snodgrasu un kādu jaunu lēdiju

Objekts, ko ieraudzīja pārsteigtā klerka acis, bija kāds puika - apbrīnojami resns puika, kas bija ģērbies kalpotāja livrejā un stāvēja uz paklāja, aizvēris acis it kā miegā.

Tik resnu puiku viņš vēl nebija redzējis ne ceļojošā cirkā, ne ārpus tā, un šis apstāklis, kā arī puikas ārkārtīgi klusā un mierīga izturēšanās, ko nekad nevarētu sagaidīt no tāda trokšņa cēlāja, padarīja viņu aiz brīnumiem vai mēmu.

- Kas noticis? - klerks apvaicājās.

Dīvainais puika neatbildēja ne vārda, tikai paklanīja galvu un, kā klerkam likās, klusi iekrācās.

- No kurienes jūs nākat? - klerks taujāja.

Puika nekā neatbildēja. Viņš dziļi elpoja, bet citādi neizrādīja nekādas dzīvības zīmes.

Klerks atkārtoja jautājumu trīs reizes un, atbildi nesaņēmis, gatavojās aizvērt durvis, kad puika pēkšņi atdarīja acis, dažas reizes tās samirkšķināja, nošķaudījās un pacēla roku, it kā gribēdams turpināt klauvēšanu. Pamanījis, ka durvis jau atvērtas, viņš ļoti pārsteigts paskatījās visapkārt un beidzot pievērsa acis mistera Lautena sejai.

- Kāda velna pēc jūs tā dauzāties? - klerks dusmīgi vaicāja.

- Kā dauzos? - klusā, miegainā balsī atteica puika.

- Nu, kā četrdesmit ormaņi, - klerks paskaidroja.

- Tāpēc, ka kungs teica, lai es nebeidzot klauvēt, kamēr atver durvis, jo citādi es aizmigšot, - puika atbildēja.

- Nu, un ko jums lika pateikt? - klerks sacīja.

- Viņš ir tur lejā, - puika atbildēja.

- Kas?

- Kungs. Viņš grib zināt, vai jūs esat mājās.

Dzirdot šos vārdus, misteram Lautenam ienāca prātā paskatīties pa logu.

Ieraudzījis vaļēju ekipāžu un tajā plecīgu, vecu džentlmeni, kas nepacietīgi lūkojās augšup, viņš nolēma pamāt tam ar roku, un vecais džentlmenis tūliņ izlēca no ratiem.

- Tas tur ekipāžā ir jūsu kungs, vai ne? - Lautens prasīja.

Puika pamāja ar galvu.

Tālāko iztaujāšanu aizkavēja vecais Vordls, kas, uzskrējis pa kāpnēm un steigšus pasveicinājis Lautenu, tūliņ iegāja mistera Perkera istabā.

- Pikvik! - vecais džentlmenis izsaucās. - Jūsu roku, draugs! Kāpēc es tikai aizvakar uzzināju, ka jūs esat atļāvuši sevi ieslodzīt cietumā? Un kāpēc jūs, Perker, viņam to atļāvāt?

- Es nekā nevarēju padarīt, godājamo ser, - atbildēja, Perkers, smaidīdams un iešņaukdams tabaku, - jūs taču zināt, cik viņš ietiepīgs.

- Kā nu ne, kā nu ne, - vecais džentlmenis attrauca. - Tomēr es no sirds priecājos, viņu redzot. Tagad es viņu vairs neizlaidīšu no acīm.

To pateicis, Vordls vēlreiz paspieda mistera Pikvika roku un, izdarījis to pašu ar Perkera roku, atmetās atzveltnes krēslā, pie kam viņa jautrajā, sārtajā sejā no jauna atmirdzēja smaidi un veselība.

- Nu, - Vordls sacīja, - notiek gan jaukas lietas, - Perker, draugs, iedodiet šņaucienu tabakas, - tā vēl nekad nav gājis, vai ne ko?

- Ko jūs gribat sacīt? - misters Pikviks apvaicājās.

- Sacīt? - Vordls atsaucās. - To, ka visas meitenes paliek trakas. Jūs teiksit, ka tas nav nekas jauns? Varbūt arī nav, bet tomēr tā ir patiesība.

- Vai jūs, godājamo ser, tikai tādēļ atbraucāt uz Londonu, lai pateiktu mums to? - Perkers jautāja.

- Nē, ne tikai tādēļ, - Vordls atbildēja, - lai gan tas ir mana apmeklējuma galvenais iemesls. Kā klājas Arabellai?

- Lieliski, - misters Pikviks paskaidroja, - un es esmu pārliecināts, ka viņa ļoti priecāsies jūs redzēt.

- Mazā melnacainā koķete! - Vordls atsaucās. - Es jau pats biju domājis kādu jauku dienu viņu apprecēt. Bet tomēr es priecājos par to, ļoti priecājos.

- Kā šī vēsts pie jums nokļuvusi? - misters Pikviks painteresējās.

- To, protams, saņēma manas meitenes, - Vordls paskaidroja. - Arabella aizvakar atrakstīja, ka viņa esot slepeni apprecējusies bez vīratēva piekrišanas un ka jūs esat braucis to iegūt tad, kad atteikums jau vairs nevarējis aizkavēt laulības, nu, un visu pārējo. Es domāju, ka tas ir ļoti piemērots brīdis nopietni aprunāties ar manām meitenēm, tāpēc es teicu, cik tas ir šausmīgi, ka bērni precas bez vecāku atļaujas, un tā tālāk. Bet, dieva vārds, tas uz viņām neatstāja ne mazāko iespaidu. Viņas domāja, ka daudz šausmīgāk esot svinēt kāzas bez līgavas māsām, un tā es tikpat labi būtu varējis sprediķot kaut vai Džo.

Šai vietā vecais džentlmenis pārtrauca runāšanu, lai izsmietos, un, pēc sirds patikas izsmējies, atkal turpināja:

- Bet tas, kā liekas, nav vēl tas labākais. Tā ir tikai puse no visām mīlestības intrigām, kādas patlaban notiek. Mēs jau pusgadu esam staigājuši pa mīnām, un beidzot tās ir izsprāgušas.

- Ko jūs gribat sacīt! - misters Pikviks iesaucās nobālēdams. - Taču ne vēl kādas slepenas laulības?

- Nē, nē, - vecais Vordls atbildēja, - tik ļauni nav.

- Kas tad? - misters Pikviks taujāja. - Vai arī es tur esmu iejaukts?

- Vai man atbildēt uz šo jautājumu, Perker? - Vordls noprasīja.

- Atbildiet, godājamo ser, ja vien ar to sevi nekompromitējat.

- Labi, tādā gadījumā - esat, - Vordls paziņoja.

- Kā? - misters Pikviks uztraukts jautāja. - Kādā veidā?

- Patiešām, - Vordls turpināja, - jūs esat tik ugunīgs jauneklis, ka es gandrīz bīstos jums to sacīt, taču, ja Perkers sēdēs starp mums, lai novērstu miesas bojājumus, tad es riskēšu.

Aizvēris istabas durvis un iestiprinājies ar jaunu šņaucienu no Perkera tabakas dozes, vecais džentlmenis turpināja savu svarīgo vēstījumu ar šādiem vārdiem:

- Lieta tāda, ka mana meita Bella... nu, Bella, kas apprecējās ar jauno Trandlu, jūs jau zināt...

- Jā, jā, zinām, - misters Pikviks nepacietīgi sacīja.

- Neuztrauciet mani jau pašā sākumā. Mana meita Bella (Emīlija, izlasījusi man priekšā Arabellas vēstuli, aizgāja gulēt, jo šai esot sasāpējusies galva) vakarā nosēdās man blakus un sāka runāt par šīm laulībām. «Ko tu, papiņ,» viņa saka, «par tām domā?» - «Nu, ko, mana dārgā,» es teicu, «es domāju, ka tas ir ļoti labi. Es ceru visu to labāko.» Tā es atbildēju tādēļ, ka tobrīd sēdēju pie kamīna un, domās nogrimis, dzēru groku, un es zināju, ka manis šad tad izmestie nenoteiktie vārdi pamudinās viņu runāt tālāk. Abas manas mazās meitenes ir īsti savas dārgās mātes attēli, un tagad, kad es kļūstu, vecs, man patīk sēdēt kopā ar viņām, jo viņu balsis un sejas atgādina manas dzīves laimīgāko laiku un padara mani uz brīdi tikpat jaunu kā toreiz, lai arī ne gluži tik bezrūpīgu. «Tās tiešām, papiņ, ir laulības aiz mīlestības,» teica Bella, brīdi klusējusi. «Jā, mana dārgā,» sacīju es, «bet šādas laulības ne vienmēr ir tās laimīgākās.»

- Ievērojiet - to es apšaubu, - dedzīgi pārtrauca misters Pikviks.

- Labi, labi, - Vordls atteica, - varēsit apšaubīt visu, ko vien gribēsit, kad būs jūsu kārta runāt, bet tagad nepārtrauciet mani.

- Lūdzu, piedodiet, - misters Pikviks attrauca.

- Piedodu, - Vordls atbildēja. - «Man, papiņ, ļoti žēl, ka tu esi pret laulībām, ko noslēdz aiz mīlestības,» teica Bella, mazliet nosarkdama. «Man nav taisnība, mīlulīt, un tā man nevajadzēja sacīt,» es teicu, noglaudīdams viņas vaigu tik mīļi, cik nu vien tas iespējams tādam rupjam, vecam vīram kā es, «jo tava māte apprecējās aiz mīlestības un tu tāpat.» - «Es, papiņ, nedomāju par to,» teica Bella. «Lieta, papiņ, tāda, ka es gribēju ar jums parunāt par Emīliju.»

Misters Pikviks satrūkās.

- Kas tad nu? - Vordls apjautājās, pārtraukdams savu stāstu.

- Nekas, - misters Pikviks attrauca. - Lūdzu, turpiniet!

- Es nekad neesmu mācējis izrunāties gari un plaši, - strupi aizrādīja Vordls. - Tam jānāk ārā agrāk vai vēlāk, un mēs ietaupīsim daudz laika, ja tas nāks tūlīt. Īsi un skaidri - Bella beidzot sadūšojās un man pateica, ka Emīlija esot ļoti nelaimīga; ka viņa un jūsu jaunais draugs Snodgrass jau kopš pagājušiem ziemassvētkiem pastāvīgi sarakstoties un sazinoties; ka viņa esot pavisam nopietni apņēmusies ar to aizbēgt, sekojot savas senās draudzenes un skolas biedrenes slavējamam piemēram; bet, tā kā viņa jūtot zināmus sirdsapziņas pārmetumus, tāpēc ka es pret viņiem abiem vienmēr bijis ļoti laipns, šie nolēmuši, ka sākumā labāk būtu parādīt man to godu un pajautāt, vai man būtu iebildumi, ja viņi apprecētos parastā un ikdienišķā kārtā. Un tagad, mister Pikvik, ja jūs varētu samazināt savas acis līdz parastajiem apmēriem un pateikt, ko mums, pēc jūsu domām, vajadzētu darīt, es jums būtu ļoti pateicīgs.

Īgnais tonis, kādā vecais, labais džentlmenis izteica pēdējo teikumu, nebija gluži nepamatots, jo mistera Pikvika sejā atspoguļojās tāds pārsteigums un neizpratne, ka bija gandrīz jāsmejas, to redzot.

- Snodgrass! Kopš pagājušajiem ziemassvētkiem! - bija pirmie aprautie vārdi, kas nāca no satriektā džentlmeņa lūpām.

- Kopš pagājušajiem ziemassvētkiem, - Vordls apstiprināja. - Tas ir pilnīgi skaidrs, un mums ir bijušas ļoti sliktas brilles, ja neesam to atklājuši jau agrāk.

- To es nesaprotu, - misters Pikviks domīgi teica. - To es tiešām nevaru saprast.

- Tas ir pavisam viegli saprotams, - atbildēja ātri sakaitināmais vecais džentlmenis. - Ja jūs būtu jaunāks, jūs jau sen būtu atklājuši šo noslēpumu. Un bez tam, - Vordls piemetināja, brīdi šaubījies, - ir tiesa, ka, nekā par šo lietu nezinādams, es jau četrus vai piecus mēnešus centos pierunāt Emīliju (ja viņa to spēj, jo ar varu iespaidot jaunas meitenes jūtas es nekad nemēģinātu) izturēties labvēlīgi pret kāda mums kaimiņos dzīvojoša jauna džentlmeņa uzmanības apliecinājumiem. Es nešaubos, ka viņa, kā jau meitene, lai paceltu pati savu vērtību un pastiprinātu mistera Snodgrasa dedzību, iztēlojusi tam šo faktu ļoti spilgtās krāsās, un nu viņi abi nākuši pie slēdziena, ka ir divi nelaimīgi cilvēki, kurus briesmīgi vajā un kuriem nav citas izejas kā slepenas laulības vai nāve. Un tagad jautājums ir - ko darīt?

- Un ko jūs jau esat darījis? - misters Pikviks novaicāja.

- Es?

- Es gribēju sacīt - ko jūs darījāt, kad jūsu precētā meita jums to pastāstīja?

- Ak, protams, es izturējos kā muļķis, - Vordls atbildēja.

- Skaidrs, - iejaucās Perkers, kas sekoja šai sarunai, darbodamies ap savu pulksteņa ķēdi, dusmīgi berzēdams degunu un citādi izrādīdams nepacietību. - Tas ir dabiski, - bet kā īsti?

- Es ļoti uztraucos un nobiedēju savu māti tā, ka tai uznāca lēkme, - Vordls pastāstīja.

- Prātīgi darīts, - Perkers piezīmēja. - Un ko vēl, godājamo ser?

- Es bāros un sirdījos visu nākošo dienu un uztraucu visu māju, - vecais džentlmenis atzinās. - Beidzot man apnika darīt nepatikšanas sev un visiem citiem, es Magltonā noīrēju ekipāžu un, aizjūdzis tajā pats savus zirgus, ierados Londonā, izlikdamies, ka vedu Emīliju apciemot Arabellu.

- Tātad mis Vordla ir jums līdzi? - misters Pikviks vaicāja.

- Protams, - Vordls atbildēja. - Pašlaik viņa ir Osbornas viesnīcā Edelfijā, ja vien jūsu uzņēmīgais draugs nav jau ar viņu aizbēdzis, kamēr es atrodos šeit.

- Tātad jūs samierinājāties? - Perkers ieminējās.

- Nekā nebija, - Vordls attrauca. - Viņa visu laiku raud un pinkšķ, tikai vakar starp tēju un vakariņām neraudāja, bet ar lielām ceremonijām rakstīja vēstuli, ko es tomēr izlikos nemanām.

- Un jūs laikam vēlaties šajā lietā manu padomu? - Perkers pavaicāja, vērsdams skatienu no dziļdomīgās mistera Pikvika sejas uz satraukto Vordla seju un vairākas reizes pēc kārtas iešņaukdams savu iemīļoto uzmundrināšanas līdzekli.

- Tā jau būs, - Vordls atteica, skatīdamies uz misteru Pikviku.

- Protams, - šis džentlmenis apstiprināja.

- Nu labi, - Perkers sacīja, pieceldamies un atgrūzdams krēslu. - Mans padoms ir šāds: ejiet abi prom vai brauciet prom, vai dodieties projām kādā citādā veidā, bet man jūs esat apnikuši, un pārrunājiet šo lietu paši savā starpā! Ja jūs to nebūsit izlēmuši līdz nākošajai reizei, kad atkal tiksimies, tad es jums pateikšu, ko darīt.

- Tas nu gan ir kaut kas, - Vordls ieteicās, īsti nezinādams, vai smaidīt vai apvainoties.

- Taisni kauns, godājamo ser, - Perkers atbildēja. - Es taču jūs abus pazīstu daudz labāk nekā jūs paši. Jūs jau visu esat izlēmuši pilnībā!

Tā runādams, mazais džentlmenis piebikstīja ar tabakas dozi vispirms misteram Pikvikam pie krūtīm un tad misteram Vordlam pie vestes, un visi trīs sāka smieties, sevišķi abi pēdīgi minētie džentlmeņi, kas tūliņ atkal apmainījās rokas spiedieniem bez kāda redzama vai sevišķa iemesla.

- Šodien jūs pusdienas ēdīsit pie manis, - Vordls teica Perkeram, kad tas viņus pavadīja ārā.

- Nevaru apsolīt, godājamo ser, nevaru apsolīt, - Perkers atbildēja. - Katrā ziņā vakarā es pie jums iegriezīšos.

- Es jūs gaidīšu piecos, - Vordls noteica. - Ei, Džo!

Un, kad Džo beidzot bija uzmodināts, abi draugi aizbrauca mistera Vordla ekipāžā, kam aiz tīrās cilvēkmīlestības aizmugurē bija pierīkots sēdeklis resnajam puikam, kas no stāvvietas būtu novēlies un nosities jau pirmajā snaudienā.

Piebraukuši pie «Džordža un Vanaga», viņi uzzināja, ka Arabella, saņēmusi no Emīlijas zīmīti par viņas ierašanos pilsētā, tūdaļ likusi noīrēt karieti un kopā ar savu istabeni aizbraukusi tieši uz Edelfiju. Tā kā Vordlam bija darīšanas Sitijā, viņš aizsūtīja ekipāžu un resno puiku uz savu viesnīcu, lai paziņotu, ka viņš kopā ar misteru Pikviku atgriezīšoties pusdienot pulksten piecos.

Ar šādu uzdevumu resnais puika devās ceļā, snauzdams tik mierīgi, it kā pa akmeņiem braucošās ekipāžas pakaļējais sēdeklis būtu dūnu pēlis uz atsperu matrača.

Kad rati apstājās, viņš tiešām brīnumainā kārtā pats no sevis pamodās un, kārtīgi nopurinājies, lai iekustinātu savus garīgos spēkus, devās augšup izpildīt savu uzdevumu.

Vai nu šī nopurināšanās resnā puikas garīgos spēkus nebija vis sakārtojusi, kā pienākas, bet gan galīgi sajaukusi, vai arī pamodinājusi viņā tik daudz jaunu domu, ka viņš aizmirsa visas parastās formalitātes un ceremonijas, vai arī (kas tāpat ir iespējams) tā nebija spējusi aizkavēt, ka viņš, augšup kāpjot, aizmieg, taču tas ir neapšaubāms fakts, ka viņš iegāja istabā, iepriekš nepieklauvējis pie durvīm, un tā ieraudzīja kādu džentlmeni, kas, aplicis roku ap viņa jaunās saimnieces viduci, ļoti mīlīgi sēdēja viņai blakus uz dīvāna, kamēr Arabella ar savu glīto istabeni izlikās, ka uzmanīgi skatās ārā pa logu istabas otrā galā. Ieraudzījis šādu ainu, resnais puika izgrūda kādu nesaprotamu izsaucienu, lēdijas - spiedzienu, bet džentlmenis - lāstu, visi gandrīz reizē.

- Nožēlojamais, ko jūs šeit meklējat? - uzsauca džentlmenis, kurš (diezin vai tas vēl jāsaka) bija misters Snodgrass.

Resnais puika ļoti nobijies īsi atbildēja:

- Kundzi.

- Ko tev no manis vajag? - Emīlija jautāja novērsdamās. - Ak tu muļķis tāds!

- Kungs un misters Pikviks piecos šeit ēdīs pusdienas, - resnais puika paskaidroja.

- Ejiet prom! - misters Snodgrass pavēlēja, nikni uzskatīdams apmulsušo jaunekli.

- Nē, nē, nē! - žigli piebilda Emīlija. - Dārgā Bella, dod man padomu!

Emīlija un misters Snodgrass un Arabella, un Mērija sapulcējās kādā kaktā un dažas minūtes uztraukti sačukstējās, bet resnais puika pa to laiku nosnaudās.

- Džo, - pēdīgi ieminējās Arabella, atskatīdamās un apburoši pasmaidīdama, - kā jums klājas, Džo?

- Džo, - teica Emīlija, - tu esi ļoti krietns zēns. Es tevi neaizmirsīšu, Džo.

- Džo, - teica misters Snodgrass, pienākdams klāt pārsteigtajam jauneklim un satverdams viņa roku, - es jūs nepazinu. Šeit jums būs pieci šiliņi, Džo!

- Es arī jums palieku piecus parādā, - teica Arabella. - Vecās pazīšanās dēļ, zināt.

Tad viņa veltīja korpulentajam iebrucējam vēl vienu valdzinošu smaidu.

Resnā puikas domas darbojās lēni, tādēļ sākumā viņš izskatījās ļoti izbrīnījies par tādu pēkšņu labvēlību un uztraukts lūkojās uz visām pusēm. Beidzot viņa platajā sejā parādījās attiecīga plata smaida iezīmes, un tad, iebāzis katrā kabatā pa puskronai un novietojis tām virsū dūrē sažņaugtas rokas, viņš aizsmakušā balsī iesmējās - pirmo un vienīgo reizi savā mūžā.

- Es redzu, ka viņš mūs saprot, - Arabella sacīja.

- Viņam vajadzētu tūliņ dot kaut ko ieēst, - piezīmēja Emīlija.

Izdzirdis šo priekšlikumu, resnais puika gandrīz atkal iesmējās.

Mērija, vēl kaut ko pačukstējusi, atdalījās no grupas un teica:

- Es šodien ēdīšu pusdienas kopā ar jums, ser, ja vien jums nav iebildumu.

- Iesim! - nepacietīgi iesaucās resnais puika. - Šeit viņiem ir varens gaļas pīrāgs!

To pateicis, resnais puika devās lejup pa kāpnēm, un viņa skaistā pavadone, sekodama tam uz ēdamistabu, pa ceļam savaldzināja visus apkalpotājus un sadusmoja visas istabenes.

Ēdamistabā atradās ne tikai gaļas pīrāgs, par ko jauneklis bija runājis ar tik kvēlām jūtām, bet bez tam arī bifšteks ar kartupeļiem un krūze portera.

- Sēdieties! - teica resnais puika. - Aū, dieniņ, cik glauni! Man tā gribas ēst!

Izsacījis savu sajūsmu piecas vai sešas reizes, jauneklis nosēdās galdiņa vienā galā, bet Mērija - otrā.

- Vai gribat no šitā? - resnais puika teica, iegrūzdams pīrāgā nazi un dakšiņu līdz pašam spalam.

- Mazliet, lūdzu, - Mērija atbildēja.

Resnais puika pasniedza mazliet Mērijai, bet krietnu gabalu pats sev un patlaban gribēja sākt ēst, kad piepeši nolaida nazi un dakšiņu, atzvēlās krēslā un, nolicis rokas līdz ar nazi un dakšiņu uz ceļgaliem, ļoti lēni noteica:

- Nudien, cik jūs jauki izskatāties!

Tas bija sacīts apbrīnas pilnā balsī un tiktāl bija glaimojoši, taču jaunā džentlmeņa acīs parādījās tik kanibāliska izteiksme, ka komplimentu varēja iztulkot divējādi.

- Ak dievs, Džozef, - Mērija izsaucās, izlikdamās, ka nosarkst. - ko jūs runājat!

Resnais puika pamazām ieņēma agrāko stāvokli, smagi nopūtās un, brīdi kavējies pārdomās, iedzēra krietnu malku portera. Izdarījis šo varoņdarbu, viņš atkal nopūtās un uzcītīgi ķērās pie pīrāga.

- Cik jauka, jauna lēdija gan ir mis Emīlija! - Mērija ieminējās pēc ilgākas klusēšanas.

Resnais puika tobrīd bija ticis galā ar pīrāgu. Viņš pievērsa acis Mērijai un atbildēja:

- Es zinu vēl jaukāku.

- Patiešām? - Mērija nobrīnījās.

- Jā, patiešām, - neparasti dzīvi atbildēja resnais puika.

- Kā viņu sauc? - Mērija apvaicājās.

- Un kā jūs?

- Mērija.

- Viņu ar, - resnais puika paskaidroja, - tā esat jūs.

Lai savu komplimentu pasvītrotu, resnais puika atņirdza zobus un tā kā pašķielēja, tā kā piemiedza acis, tādēļ ir iemesls domāt, ka viņš gribēja «taisīt skaistas acis».

- Nerunājiet ar mani tā, - Mērija atteica. - Jūs taču tā nedomājat.

- Ak nē vis? - resnais puika atbildēja. - Klausieties...

- Nu?

- Vai jūs šurp nāksit vienmēr?

- Nē, - Mērija atsaucās, galvu kratīdama, - šovakar es atkal dodos prom. Un kas tad ir?

- O, - resnais puika noteica dziļu jūtu pilnā balsī. - Kā mums abiem kopā arvien būtu garšojušas maltītes!

- Es jau varētu dažreiz atnākt jūs apciemot, - Mērija ieminējās, viltotā apmulsumā burzīdama galdautu, - ja jūs man izdarītu kādu pakalpojumu.

Resnais puika pārmaiņus skatījās te uz pīrāgu, te uz bifšteku, it kā domādams, kā katram pakalpojumam ir šāds vai tāds sakars ar kaut ko ēdamu, un tad izvilka vienu no puskronām un satraukti uz to nolūkojās.

- Vai jūs mani nesaprotat? - Mērija teica, šķelmīgi lūkodamās viņa tuklajā sejā.

Viņš atkal paskatījās uz puskronu un tikko dzirdami izdvesa:

- Nē.

- Lēdijas vēlas, lai jūs nekā nesacītu vecajam džentlmenim par to, ka jaunais džentlmenis bijis tur augšā, un es arī to vēlos.

- Un tas ir viss?! - resnais puika izsaucās, acīm redzot, ļoti atvieglots, un iebāza puskronu atkal kabatā. - Protams, ka neteikšu.

- Redzat, - Mērija turpināja, - misters Snodgrass ļoti mīl mis Emīliju, un mis Emīlija ļoti mīl viņu, un, ja jūs par to pastāstītu, vecais džentlmenis jūs visus aizvestu tālu uz laukiem, kur jūs nevienu pašu neredzētu.

- Nē, nē, es neteikšu, - drosmīgi nosolījās resnais puika.

- Tas ir skaisti, - teica Mērija. - Nu man ir laiks iet augšā un sapost manu kundzi pusdienām.

- Neejiet vēl! - resnais puika lūdza.

- Man jāiet, - Mērija atbildēja. - Pagaidām palieciet sveiki!

Resnais puika ziloniskā rotaļībā izpleta rokas, lai nolaupītu skūpstu, bet, tā kā nevajadzēja lielas veiklības, lai no tām izvairītos, tad skaistā sirds pavēlniece bija jau pazudusi, pirms viņš paspēja rokas atkal saslēgt, tādēļ apātiskais jauneklis ar sentimentālu seju notiesāja kādu mārciņu bifšteka un cieši aizmiga.

Augšā bija tik daudz ko pārrunāt, bija jāapspriež tik daudz plānu, kas attiecās uz bēgšanu un salaulāšanos, ja gadījumā vecais Vordls paliktu tikpat cietsirdīgs, ka trūka tikai pusstundas līdz pusdienām, kad misters Snodgrass beidzot atvadījās. Lēdijas ieskrēja Emīlijas guļamistabā pārģērbties, un mīlētājs, paņēmis cepuri, izgāja no istabas. Tikko ticis aiz durvīm, viņš izdzirda Vordla skaļo balsi un, paskatījies pār margām, ieraudzīja, ka tas dažu džentlmeņu pavadībā nāk augšā pa kāpnēm. Mājas iekārtojumu nepazīdams, misters Snodgrass apjukumā steigšus iemetās atpakaļ istabā, ko nupat bija atstājis un, iegājis no turienes kāda citā telpā (mistera Vordla guļamistabā), klusi aizvēra durvis tieši tai brīdī, kad viesistabā ienāca cilvēki, ko viņš bija ieraudzījis. Tie bija misters Vordls, misters Pikviks, misters Nataniēls Vinkls un misters Bendžemins Ellens, kurus visus viņš viegli pazina pēc balsīm.

«Kāda laime, ka man pietika apķērības no viņiem izvairīties!» misters Snodgrass smaidīdams nodomāja un uz pirkstgaliem piegāja pie otrām durvīm blakus gultai. «Šīs durvis veras uz to pašu gaiteni, un es varu klusi un mierīgi aiziet.»

Bija tikai viens šķērslis viņa klusajai un mierīgajai aiziešanai, un tas bija tāds, ka durvis bija aizslēgtas un atslēga izņemta.

- Apkalpotāj, šodien dodiet mums jūsu labāko vīnu! - vecais Vordls teica, rokas berzēdams.

- Jūs, ser, dabūsit pašu labāko, - apkalpotājs atbildēja.

- Paziņojiet lēdijām, ka mēs esam atnākuši!

- Ja, ser.

Misters Snodgrass sirsnīgi un dedzīgi vēlējās, kaut lēdijas uzzinātu, ka viņš arī ir atnācis. Reiz viņš pat uzdrošinājās caur atslēgas caurumu pačukstēt: «Apkalpotāj!» -

bet tad viņa smadzenēs kā zibens uzliesmoja doma, ka viņu izpestīt var atnākt kāds nevēlams apkalpotājs, kā arī apziņa, ka viņa tagadējais stāvoklis ļoti atgādina stāvokli, kādā nesen atraduši kādu citu džentlmeni kaimiņu viesnīcā (tā kļūmīgie piedzīvojumi bija aprakstīti šīrīta avīzē zem virsraksta: «Policijas ziņas»). Viņš apsēdās uz kādas somas un sāka drebēt.

- Perkeru mēs negaidīsim ne brīdi, - Vordls teica, paskatījies pulkstenī. - Viņš vienmēr ir precīzs. Ja viņš domā nākt, tad ieradīsies laikā, un, ja ne, tad nav arī ko gaidīt. Ā, Arabella!

- Mana māsa! - misters Bendžemins Ellens izsaucās, ieslēgdams to romantiskā skāvienā.

- Ak Ben, dārgais, kā tu od pēc tabakas! - atsaucās Arabella, ko šāda mīlestības izrādīšana gandrīz satrieca.

- Vai tiešām? - misters Bendžemins Ellens pabrīnījās. - Vai tiešām, Bella? Nu jā, tas jau var būt.

Tas varēja gan būt, jo viņš nupat kā bija atstājis jauku, mazu smēķētāju sabiedrību - divpadsmit medicīnas studentus kādā mazā viesnīcas istabiņā ar lielu kamīnu.

- Bet es priecājos, tevi redzot, - misters Bens Ellens turpināja. - Lai dievs tevi svētī, Bella!

- Paklausies, - Arabella atbildēja, paliekdamās uz priekšu, lai noskūpstītu brāli, - nekamp nu mani vairs tik cieši, dārgo Ben. Tu man pārāk saburzi tērpu.

Kad bija panākta šī samierināšanās, misters Bens Ellens ļāva vaļu jūtām, cigāriem un porteram un skatījās uz klātesošajiem caur mitriem briļļu stikliem.

- Vai man jūs nekā nesacīsit? - izsaucās Vordls, rokas atplētis.

- Daudz ko, - čukstēja Arabella, saņemdama vecā džentlmeņa sirsnīgos glāstus un apsveikumus. - Jūs esat cietsirdīgs, nejūtīgs, nežēlīgs briesmonis!

- Jūs esat maza dumpiniece, - tādā pašā balsī atbildēja Vordls, - un es bīstos, ka nedrīkstēšu vairs uzņemt jūs savā mājā. Tādus cilvēkus kā jūs, kas precas visiem par spīti, nevajadzētu pieņemt sabiedrībā. Bet āre! - vecais džentlmenis skaļi piebilda. - Lūk, arī pusdienas! Jūs sēdēsit man blakus. Džo!... Sasodītais puika, viņš taču ir nomodā!

Savam kungam par lielām bēdām resnais puika tiešām bija pavisam možs. Viņa acis bija plaši atvērtas, un likās, ka tā tās arī paliks. Arī citādi viņa izturēšanās bija tik mundra, ka to nekādi nevarēja izskaidrot; ikreiz, kad viņa acīs sastapās ar Emīlijas vai Arabellas skatienu, viņš pasmīnēja un atņirdza zobus, un reizi Vordls pat varēja zvērēt, ka redzējis viņu piemiedzam aci.

Resnā puikas neparastā izturēšanās cēlās no pieaugušās pašapziņas un pašcieņas, ko viņam bija iedvesusi jauno lēdiju uzticēšanās, un ar smīnēšanu, zobu rādīšanu un acu miegšanu viņš tikai labvēlīgi izrādīja, ka tās uz viņu var paļauties. Tā kā šīs zīmes drīzāk gan varēja aizdomas modināt, nevis tās apklusināt un pie tam bija diezgan nepatīkamas, Arabella laiku pa laikam atbildēja, saraucot pieri vai pakratot galvu, bet resnais puika, saprazdams to kā mājienu būt piesardzīgam, sāka smīnēt, ņirgt un mirkšķināt acis ar divkāršu cītību, tā rādīdams, ka ir pilnīgi sapratis.

- Džo, - teica misters Vordls, nesekmīgi izmeklējies visās kabatās, - vai mana tabakdoze nav uz dīvāna?

- Nē, ser, - resnais puika atbildēja.

- Ā, es atceros. Šorīt es to atstāju uz tualetes galdiņa, - Vordls atģidās. - Ieskrien blakus istabā un atnes!

Resnais puika iegāja blakus istabā un, uzkavējies tur kādu minūti, atgriezās ar tabakas dozi un tik bālu seju, kāda vēl nekad nav bijusi nevienam resnam puikam.

- Kas tam puikam noticis? - Vordls iesaucās.

- Nekas man nav noticis, - Džo nervozi atbildēja.

- Vai tu tur kādu garu būsi ieraudzījis? - vecais džentlmenis apjautājās.

- Vai varbūt lietojis kādu garīgu dzērienu? - Bens Ellens piebilda.

- Man šķiet, jums taisnība, - Vordls pačukstēja pār galdu. - Esmu pārliecināts, ka viņš ir iereibis.

Bens Ellens atbildēja, ka, pēc viņa domām, tieši tā tas esot, un, tā kā šim džentlmenim par minēto kaiti bija plašas zināšanas, Vordls nāca pie pārliecības, ka aizdomas, kas viņam uzmākušās jau kopš pusstundas, ir pareizas un resnais puika ir piedzēries.

- Paturiet viņu dažas minūtes acīs, - Vordls čukstēja. - Tūliņ mēs redzēsim, vai viņš ir vai nav piedzēries.

Nelaimīgais jauneklis bija pārmijis tikai kādu duci vārdu ar misteru Snodgrasu.

Šis džentlmenis viņu bija lūdzis slepeni pateikt kādam draugam, lai to atbrīvo, un tad izgrūdis viņu līdz ar tabakas dozi no istabas, lai viņa ieilgstošā prombūtne neliktos aizdomīga. Puika, izskatīdamies ļoti satraukts, mazliet pārdomāja un tad atstāja istabu, lai sameklētu Mēriju.

Bet Mērija, saģērbusi savu kundzi, bija aizgājusi mājās, un resnais puika atgriezās vēl vairāk satraukts.

Vordls un misters Bens Ellens saskatījās.

- Džo! - Vordls uzsauca.

- Jā, ser.

- Kāpēc tu izgāji?

Resnais puika bezcerīgi uzlūkoja visus pie galda sēdošos un stostīdamies pateica, ka to viņš nezinot.

- Ā, - Vordls sacīja, - to tu nezini, ko? Pasniedz misteram Pikvikam šo sieru!

Misters Pikviks, būdams pie vislabākās veselības un vislabākajā omā, pa visu pusdienu laiku bija ļoti patīkams galda biedrs un tobrīd dzīvi sarunājās ar Emīliju un misteru Vinklu, laipni pieliekdams galvu, lai uzsvērtu savus vārdus, viegli mādams ar kreiso roku, lai piedotu sparu saviem izteicieniem, un starojoši smaidīdams. Viņš paņēma no piedāvātā šķīvja gabalu siera un patlaban gribēja novērsties, lai turpinātu sarunu, kad resnais puika, pieliecis savu galvu pie mistera Pikvika galvas, parādīja ar īkšķi sev pār plecu un savilka tik šausmīgu un atbaidošu seju, kādu var redzēt tikai ziemassvētku pantomīmās.

- Ak dievs! - misters Pikviks satrūcies teica. - Kas tie par... ko?

Viņš apklusa, jo resnais puika atkal bija izslējies taisni un vai nu patiešām, vai tikai izlikdamies - aizmidzis.

- Kas noticis? - Vordls apjautājās.

- Tas ir gan savāds zēns! - misters Pikviks atbildēja, nedroši skatīdamies uz puiku.

- Tas varbūt izklausās dīvaini, bet, goda vārds, es baidos, ka viņam reizēm galvā viss nav kārtībā.

- O, mister Pikvik, nerunājiet tā! - Emīlija un Arabella abas reizē iekliedzās.

- Es, protams, neesmu pārliecināts, - misters Pikviks atteica, apkārt valdot dziļam klusumam un visiem bailīgi saskatoties, - bet viņa izturēšanās nupat tiešām varēja radīt bažas. O! - misters Pikviks iebrēcās, pēkšņi pielēkdams kājās. - Lūdzu piedošanu, lēdijas, bet viņš nupat man iedūra kājā ar kādu asu rīku. Patiešām, viņš ir bīstams!

- Viņš ir piedzēries! - vecais Vordls saniknots ierēcās. - Pazvaniet! Sauciet apkalpotājus! Viņš ir piedzēries!

- Neesmu vis, - resnais puika izsaucās, nokrizdams ceļos, kad kungs viņu sagrāba aiz apkakles, - es neesmu piedzēries!

- Vēl ļaunāk - tad tu esi traks! Sauciet apkalpotājus! - vecais džentlmenis teica.

- Es neesmu traks, es esmu pie pilna prāta, - resnais puika taisnojās, sākdams raudāt.

- Tad kāda velna pēc tu dur misteram Pikvikam kājās ar asiem daiktiem? - Vordls dusmīgi jautāja.

- Viņš uz mani neskatījās, - puika paskaidroja, - bet man ar viņu vajadzēja runāt.

- Ko tu gribēji viņam teikt? - iejautājās pusducis balsu reizē.

Resnais puika noelsās, paskatījās uz guļamistabas durvīm, atkal noelsās un ar saliektiem rādītājpirkstiem noslaucīja divas asaras.

- Ko tu gribēji teikt? - bargi prasīja Vordls, viņu purinādams.

- Pagaidiet! - misters Pikviks iesaucās. - Atļaujiet man. Ko tu man gribēji pateikt, nabaga zēn?

- Es jums gribu to pačukstēt, - resnais puika atbildēja.

- Man liekas, ka tu viņam gribi nokost ausi, - Vordls rūca. - Nenāciet viņam klāt, viņš klups virsū! Piezvaniet, lai viņu noved lejā!

Tikko misters Vinkls satvēra rokā zvana auklu, to apturēja vispārēji pārsteiguma saucieni: sagūstītais mīlētājs ar samulsumā kvēlojošu seju pēkšņi iznāca no guļamistabas un palocījās pret visiem klātesošajiem.

- Ei! - Vordls iesaucās, palaizdams vaļā resnā puikas apkakli un atkāpdamies. - Ko tad tas nozīmē?

- Es, ser, kopš jūsu atgriešanās biju paslēpies blakus istabā, - misters Snodgrass paskaidroja.

- Emīlij, manu meitiņ, - Vordls pārmetoši teica, - es ienīstu zemiskus melus. Tas ir augstākā mērā negodīgi un nesmalkjūtīgi. Tiešām, Emīlij, to es nebiju pelnījis.

- Dārgo papiņ, - Emīlija atsaucās, - Arabella zina... šeit visi zina...arī Džo zina... ka es par viņa paslēpšanos nekā nezināju. Ogastes, dieva dēļ, paskaidrojiet jel!

Misters Snodgrass, kas to tikai bija gaidījis, lai viņu uzklausa, tūlīt pastāstīja, kā

iekļuvis tik kļūmīgā stāvoklī; ka vienīgi aiz bailēm sacelt ģimenē nesaskaņas viņš izvairījies sastapt misteru Vordlu, kad tas pārnācis, un ka lūkojis aiziet pa otrām durvīm, bet, atrazdams tās aizslēgtas, gribot negribot bijis spiests palikt. Viņš esot bijis ļoti nepatīkamā situācijā, bet tagad viņš to nemaz vairs nenožēlojot, jo tas viņam devis iespēju kopējo draugu klātbūtnē apliecināt, ka viņš patiešām un no visas sirds mīlot mistera Vordla meitu un ar lepnumu varot sacīt, ka šīs jūtas esot abpusējas, un, ja arī starp viņiem atrastos tūkstošiem jūdžu vai okeāns tur bangotu savus ūdeņus, viņš nekad ne uz mirkli nevarētu aizmirst tās laimīgās dienas, kad pirmo reizi... un tā tālāk.

To visu izsacījis, misters Snodgrass atkal paklanījās, ieskatījās savā cepurē un devās uz durvīm.

- Pagaidiet! - Vordls iekliedzās. - Bet pie visiem...

-...svētiem, - lēnīgi pateica priekšā misters Pikviks, kas domāja, ka nākšot kaut kas ļaunāks.

- Labi - svētiem, - Vordls atteica, pieņemdams šo atvietotāju, - kāpēc jūs man visu to nevarējāt pateikt jau agrāk?

- Vai arī uzticēties man, - misters Pikviks piebilda.

- Ak dievs, ak dievs! - izsaucās Arabella, uzņemdamās aizstāvēšanu, - Kāda nozīme tagad visu to izjautāt, kad jūs pats taču zināt, ka aiz mantkārības gribējāt dabūt bagātāku znotu, un turklāt jūs esat tik nesavaldīgs un nikns, ka no jums bīstas visi, atskaitot mani! Dodiet viņam roku un žēlīgā dieva dēļ lieciet atnest viņam kaut ko ēdamu, jo viņš izskatās pa pusei badā nomiris. Un, lūdzu, lieciet tūliņ pasniegt vīnu, jo jūs nebūsit paciešams agrāk, pirms nebūsit izdzēris vismaz divas pudeles.

Cienījamais vecais džentlmenis paraustīja Arabellu aiz auss, bez mazākās kautrēšanās viņu noskūpstīja, ļoti mīļi noskūpstīja arī savu meitu un silti paspieda mistera Snodgrasa roku.

- Vismaz vienā ziņā viņai ir taisnība, - jautri sacīja vecais džentlmenis. - Pazvaniet, lai atnes vīnu!

Ieradās vīns un reizē ar to Perkers. Misteram Snodgrasam pasniedza pusdienas uz kāda blakus galdiņa, un, ticis galā ar pusdienām, viņš pievilka savu krēslu blakus Emīlijai, nerazdams nekādus iebildumus no vecā džentlmeņa puses.

Vakars izdevās lielisks. Mazais misters Perkers kļuva apbrīnojami omulīgs, pastāstīja dažus komiskus stāstus un nodziedāja kādu bēdīgu dziesmu, kas bija gandrīz tikpat jocīga kā viņa anekdotes. Arabella bija ļoti valdzinoša, misters Vordls ļoti jautrs, misters Pikviks ļoti sadraudzīgs, misters Bens Ellens trokšņains, mīlētāji ļoti klusi, misters. Vinkls ļoti runīgs un visi ļoti laimīgi.

LV NODAĻA

Misters Solomons Pells ar izlasītās kučieru komitejas palīdzību nokārto vecākā mistera Vellera lietas

- Semivel, - misters Vellers uzrunāja savu dēlu otrā rītā pēc bērēm, - es to ir atrads. Es jau bij domājs, ka tur tas būs.

- Kur kas būs? - Sems atjautāja.

- Tavas pamātes teštamente, Semmij, - misters Vellers paskaidroja. - Kur uzrakstīts, ka jādara tas, ko es tev vakar teica par tām obelgācijām.

- Kā, vai t' viņa tev netika teikuse, kur tā ir? - Sems pabrīnījās.

- Ne vārdiņa, Semmij, - misters Vellers atbildēja. - Mēs izrunājās par saviem maziem ķīviņiem, un es viņu mierinā un drošinā, un tā man galīgi izgā no prāta kauč ko par šito pajautāt. Es ar vis nez, vai būtu to darījs, ja ar atcerējies, - misters Vellers piebilda, - jo ir tak neglīti, Semmij, prašņāt par mantību cilvēkam, ja tu to kop uz slimības gultas. Tas ir tikpat, kā kad tu būtu palīdzējs uzkāpt augšan ārpuses pasažieram, kas nogāzies no karītes, un iebāzs roku šim kabatā, kamēr pats tu ar nopūšanām vaicā, kā šis nu jūtas.

Tik tēlaini izskaidrojis savus uzskatus, misters Vellers atvēra kabatas grāmatu un izvilka netīru vēstuļu papīra lapu, uz kuras lielā nekārtībā drūzmējās dažādi burti.

- Šitas ir tas dukuments, Semmij, - misters Vellers teica. - Es to uzgā tai mazā, melnā tējkannā uz bufetes skapa augšas plaukta. Pirms mēs bij precējšies, Semivel, viņa tur glabāja papīrnaudu. Nez cik reižu es nav noskatījies, kā viņa noņem vāciņu, lai samaksātu kādu rēķinu. Nabadzīte, viņa būtu varējse visas mājas tējkannas piebāzt ar teštamentēm, no tā viņai neceltos nekādas neērtības, jo beigas laikā viņa tādu mantu lietoja gaužām maz, tik tais atturības vakaros viņi no tējas ielika grunti, lai tā tālāk būvētu ar stiprākiem dzērieniem.

- Un kas tur teikts? - Sems apjautājās.

- Taisni tas, ko es tev jau teicu, manu zēn, - tēvs atbildēja. - «Divsimts mārciņas, obelgācijās manam padēlam Semivelam un viss mans pārējais īpašums, lai kāds tas nebijs, manam vīram misteram Tonijam Velleram, ko es ieceļ par vienīgo savas teštamentes izpildītāju.»

- Un tas ir viss? - Sems noprasīja.

- Tas ir viss, - misters Vellers atbildēja, - un man rādās, ja mēs, kas vienīgie ir tās ieinteresierētās puses, atrod to par labu un apmierinošu priekš mums abiem, mēs šito papīri gluži labi var iemest ugunī.

- Ko tu dari, dullais! - Sems izsaucās, paķerdams papīru, kad tēvs visā nevainībā uzbikstīja uguni, lai pārietu no vārdiem pie darbiem. - Ir gan tu varens teštamentes izpildītājs!

- Un kāpēc ne? - misters Vellers nojautāja, ar biguli rokā bargi atskatīdamies.

- Kāpēc ne! - Sems atsaucās. - Tāpēc, ka to vēl vajgas pārbaudīt un apstiprināt, un apzvērēt, un tur vēl nez kādas citas formālības jāizdara.

- Tu to no tiesas domā? - misters Vellers ieteicās, nolikdams biguli.

Sems rūpīgi novietoja testamentu sānu kabatā un ar skatienu lika saprast, ka tā viņš domājot gan un turklāt ļoti nopietni.

- Tad es tev kauč ko teiks, misters Vellers sacīja pēc īsām pārdomām. - Šitā lieta piederas tam lordkanclera sirdsdraugam. Tas ir jāredz Pellam, Semmij. Viņš ir īstais vīrs priekš grūtiem tieslietu jautājumiem. Mēs šito te tūlītās aiznesīs pie Maksātspējīgo tiesas, Semivel.

- Es nekad vēl nav redzējs tādu vecu tukšpauri! - Sems saskaities izsaucās. - Mūžīgi viņam pa galvu maisās Oldbeilijas un Maksātspējīgo tiesas, un alebiji un visādas tādas blēņas! Labāk velc mugurā savu izejamo kārtu un brauc uz pilsētu šito lietu nokārtot, bet nestāvi šite un negvelz to, no kā pats nekā nejēdz.

- Labs ir, Semmij, - misters Vellers atbildēja. - Es, Semmij, piekrīt visam, kas nāk lietai par labu. Bet liec aiz auss, manu zēn, nevienu citu kā Pellu - nevienu citu tiesas lietu pratēju kā tik Pellu.

- Es nemaz cita ar negrib, - Sems atcirta. - Nu, vai tu reiz nāks?

- Paga mirklīti, Semmij, - atsaucās misters Vellers; kas, apsējies šalli pie mazā, logā iekārtā spogulīša, patlaban ar neiedomājamām pūlēm centās iekļūt savās virsdrēbēs. - Paga mirklīti, Semmij. Kad tu būs tikpatās vecs kā tavs tēvs, tu ar, manu zēn, nevarēs ielīst vestē tik viegli kā tagadītās.

- Ja man tajā ielīst būs tikpat grūti, tad lai velns mani parau, ja es to vispār nēsās, - dēls atbildēja.

- Tā tu tagadiņās domā, - misters Vellers iebilda ar savam vecumam atbilstošu cienību, - bet gan tu redzēs, kad tiksi resnāks, tiksi gudrāks ar. Resnums un gudrība, Semmij, vienādiņ aug reizē.

Izteicis šo nemaldīgo sentenci - daudzgadīgu personisku piedzīvojumu un novērojumu rezultātu, misters Vellers, izveicīgi izlocījis augumu, piespieda svārku apakšējo pogu izpildīt savus pienākumus.

Pēc brīža, atvilcis elpu, viņš noberza cepuri ar elkoni un paziņoja, ka esot gatavs.

- Tā kā četras galvas, Semmij, ir labākas par divi galvām, - misters Vellers runāja, kamēr viņi divričos brauca uz Londonu, - un tā kā šitāds te īpašums juridiskam džentelmeņam ir liela kārdināšana, mēs paņems līdza pārs manu draugu, kas tūlītās varēs klupt šam virsū, ja šis darīs kauč ko nepienācīgu. Divus no tiem, kas tevi todien pavadīja līdz Flītai. Tie, - misters Vellers pusbalsī piebilda, - ir paši labākie zirgu pazinēji.

- Vai advokātu pazinēji ar? - Sems apjautājās.

- Cilvēks, kas māk novērtēt lopiņu, māk novērtēt visu ko, - tēvs atbildēja ar tādu autoritāti, ka Sems pat nemēģināja viņa viedokli apstrīdēt.

Izpildīdami šo svarīgo lēmumu, viņi lūdza sev pakalpot džentlmeni ar plankumaino seju un divus citus ļoti resnus kučierus, ko misters Vellers droši vien izvēlējās tādēļ, ka tie bija resni un tātad arī gudri. Saņēmuši šādu pastiprinājumu, viņi devās uz viesnīcu Portjugelstrītā un no turienes aizsūtīja vēstnesi pāri ielai uz Maksātnespējīgo tiesu, lai tas palūgtu misteru Solomonu Pellu nekavējoties ierasties.

Vēstnesis laimīgā kārtā atrada misteru Solomonu Pellu tiesā, kur tas - tā kā tiesas darīšanās patlaban valdīja klusums - stiprinājās ar aukstiem uzkožamiem: Ebernetija biskvītu[1] un desu. Tikko viņam ausī iečukstēja uzaicinājumu, viņš iegrūda uzkožamos kabatās pie darīšanu papīriem un metās pāri ielai tik ātri, ka sasniedza viesnīcas istabu vēl pirms tam, kad vēstnesis bija paspējis izkļūt ārā no tiesas.

- Džentlmeņi, - misters Pells teica, paceldams cepuri, - gatavs jums visiem pakalpot. To es nesaku, lai glaimotu jums, džentlmeņi, bet pasaulē nav piecu citu cilvēku, kuru dēļ es šodien būtu iznācis no tiesas.

- Tik aizņemts, ko? - Sems vaicāja.

- Aizņemts! - Pells attrauca. - Esmu galīgi nomocīts, džentlmeņi, kā mans draugs nelaiķis lordkanclers man daudz reižu teica, iznācis no lordu palātas, kur bija uzklausījis apelācijas. Nabadziņš! Viņš ļoti ātri nogura, un šīs apelācijas viņš nevarēja izturēt. Es tiešām daudz reižu tiku nodomājis, ka tās viņu piebeigs, un piebeidza ar.

Misters Pells pakratīja galvu un apklusa, bet vecākais misters Vellers, piebikstījis savam kaimiņam, it kā griezdams tā vērību uz atorneja augstajiem sakariem, jautāja, vai minētie pienākumi esot atstājuši ļaunas sekas uz viņa dižciltīgā drauga veselību.

- Man liekas, ka viņš no tām nekad pilnīgi neatlaba, - Pells atbildēja. - Patiesību sakot, esmu par to pārliecināts. «Pell,» viņš man daudz reižu tika teicis, «kā, pie velna, jūs varat izturēt tik smagu garīgu darbu, tas man ir noslēpums.» - «Nu,» es parasti atbildēju, «to es, goda vārds, pats labi nezinu.» - «Pell,» viņš piebilda, nopūzdamies un skatīdamies uz mani ar skaudību, - jūs saprotat, džentlmeņi, ar draudzīgu skaudību, tikai draudzīgu skaudību, ko es nekad neņēmu ļaunā, - «Pell, jūs esat brīnums! Brīnums!» Ak džentlmeņi, jums viņš būtu ļoti paticis, ja jūs viņu būtu pazinuši! Atnesiet man par trim pensiem rumu, mana dārgā!

Pēdējos vārdus misters Pells veltīja apkalpotājai tādā balsī, kas liecināja par apslāpētām bēdām. Tad viņš nopūtās, aplūkoja savas kurpes un griestus un, kad atnesa rumu, to tūliņ izdzēra.

- Bet, - Pells teica, pievilkdams pie galda krēslu, - manas profesijas cilvēkam nav tiesību domāt par saviem personiskiem draugiem, kad no viņa prasa juridisku palīdzību. Starp citu, džentlmeņi, kopš es jūs pēdējo reizi šeit sastapu, mums ir bijis jāapraud kāds ļoti bēdīgs gadījums.

Nonācis līdz vārdam «jāapraud», misters Pells izvilka kabatas lakatu, taču izlietoja to tikai ruma lāsītes noslaucīšanai, kas bija aizķērušies pie viņa augšlūpas.

- Es to izlasīju «Ziņotājā», mister Veller, - Pells turpināja. - Pasarg, dievs, tikai piecdesmit divi! Nu padomājiet vien!

Šie domu pilnie vārdi bija veltīti vīram ar plankumaino seju, kura skatienu misters Pells nejauši uztvēra, bet vīrs ar plankumaino seju, kurš vispār nebija sevišķi apķērīgs, sāka nemierīgi grozīties krēslā un izsacīja domas, ka tiešām, kas uz to attiecoties, nevarot saprast, kā lietas notiekot. Tā kā šī piezīme attiecās uz tik augstām lietām, ka par tām grūti strīdēties, tad tai pretī neviens arī nerunāja.

- Esmu dzirdējis, mister Veller, ka viņa bijusi ļoti skaista sieviete, - Pells līdzjūtīgi teica.

- Jā, ser, bij gan, - atbildēja vecākais misters Vellers, kam ne visai patika, ka šo jautājumu apspriež šādā veidā, taču viņš domāja, ka advokātam, kas tik ilgi bijis nelaiķa lordkanclera tuvs draugs, labāk jāzinot pieklājīgas uzvešanās noteikumi. - Viņa bij gauži smuks sievišķis, ser, kad mēs sapazinās. Tolaik, ser, viņa bij atraikne.

- Cik savādi, - Pells teica, ar skumju smaidu palūkodamies visapkārt, - arī misis Pella bija atraitne.

- Tas ir ļoti neparasts gadījums, - vīrs ar plankumaino seju piebalsoja.

- Jā, tā ir dīvaina sagadīšanās, - Pells apliecināja.

- Nemazās ar nē, - paskarbi piezīmēja vecākais «misters Vellers. - Apprecas vairāk atraikņu nekā jaunu meitu.

- Tiesa, tiesa, - Pells piekrita, - jums taisnība, mister Veller. Misis Pella bija ļoti eleganta un smalka sieviete, viņas manieres apbrīnoja visā apkārtnē. Es biju lepns, redzot, kā šī sieviete dejoja. Viņas kustības bija tik drošas un cieņas pilnas, bet tomēr tik dabiskas! Viņas tērpu piegriezums, džentlmeņi, bija pati vienkāršība... Ak jā!

Piedodiet, mister Semjuel, ka jautāju, - advokāts turpināja klusākā balsī, - vai jūsu pamāte bija gara auguma?

- Ne visai, - Sems atbildēja.

- Misis Pella bija gara, - Pells trieca tālāk. - Lieliska sieviete, džentlmeņi, ar cēliem vaibstiem un degunu, kāds var būt tikai valdniekiem un pavēlniekiem. Viņa mani ļoti mīlēja... ļoti... un turklāt bija cēlusies no ievērojamas ģimenes. Viņas mātesbrālis, džentlmeņi, kas tirgojās ar tiesu kanceleju piederumiem, bankrotēja par astoņsimt mārciņām.

- Labi, - teica misters Vellers, kas pa šīs sarunas laiku bija kļuvis nepacietīgs, - sāks nu runāt par darīšanām.

Šie vārdi skanēja kā mūzika Pella ausīs. Viņš visu laiku bija lauzījis galvu, vai viņam uzdos kārtot kādu lietu jeb vai viņš tikai uzlūgts izdzert glāzi groka vai kausu punša, vai baudīt kādu citu viņa profesijai piedienīgu laipnību, bet tagad visas šaubas izgaisa, turklāt viņš nemaz nebija izrādījis ziņkārību. Ar dzirkstošām acīm viņš nolika cepuri uz galda un sacīja:

- Kas tās būs par darīšanām? Vai kāds no šiem džentlmeņiem grib iet caur tiesu?

Pieprasīsim arestu, jūs saprotat - draudzīgu arestu. Man šķiet, mēs visi šeit esam draugi?

- Do šu to dukumentu, Semmij, - misters Vellers uzprasīja, paņemdams testamentu no dēla, ko šī saruna, liekas, visai uzjautrināja. - Mums, ser, vajdzīgs sastiprināt šito te.

- Apstiprināt, godājamo ser, apstiprināt, - Pells aizrādīja.

- Nu, ser, - asi atbildēja misters Vellers, - sastiprināt un apstiprināt ir gandrīz viens un tas pats. Ja jūs, ser, nesaprot, ko es domā, tad, man rādās, es atradīs tādu, kas saprot.

- Es ceru, mister Veller, ka jūs neapvainojāties, - pazemīgi atteica Pells. - Kā redzu, jūs esat testamenta izpildītājs, - viņas piebilda, pārlaidis acis papīram.

- Jā, ser, - misters Vellers apliecināja.

- Pārējie džentlmeņi, man šķiet, ir mantinieki, vai ne? - Pells vaicāja, apsveikdams tos ar labvēlīgu smaidu.

- Semmijs ir mantenieks, - misters Vellers aizrādīja. - Pārējie džentelmeņi ir mani draugi, tie tik atnākuši pieskatīt, lai viss iet pa godam - tādi kā šķīrējtiesneši.

- Ā, - Pells atsaucās. - Labi. Protams, man nav iebildumu. Bet, pirms es iesāku, man no jums vajadzētu piecas mārciņas. Ha, ha, ha!

Kad komiteja bija nospriedusi, ka piecas mārciņas avansa veidā varētu izsniegt, misters Vellers šo summu samaksāja. Pēc tam sākās gara apspriede par tīriem niekiem, un šajā apspriedē misters Pells par lielu apmierinājumu džentlmeņiem, kas uzmanīja, vai viss notiek pa godam, pierādīja, ka tad, ja šīs lietas kārtošana nebūtu uzticēta viņam, viss būtu nogājis greizi. To viņš pamatoja gan ne sevišķi skaidri, tomēr pietiekami. Kad šis svarīgais punkts bija noskaidrots, misters Pells uz mantojuma rēķina iestiprinājās ar trim kotletēm, piedzerdams klāt kā iesala, tā spirta dzērienus, un tad visi devās uz Doktoru Apvienību.

Otrā dienā atkal vajadzēja apmeklēt Doktoru Apvienību un daudz noņemties ar kādu liecinieku - zirgu puisi, kas, būdams piedzēries, atsacījās zvērēt, bet tā vietā tik bezdievīgi lādējās, ka proktoru un baznīcas pārstāvi sagrāba šausmas. Nākamajā nedēļā viņi vēl dažas reizes apmeklēja Doktoru Apvienību un bez tam vienu reizi Mantojuma nodevu kantori, tika uzrakstīti līgumi par īres tiesību un viesnīcas pārdošanu, kā arī apstiprināti, tad vēl sastādīja mantas sarakstu un iekoda dažādas pabrokastis, ēda visādas pusdienas un darīja tik daudz ienesīgu darbu, un sakrājās tik daudz papīru, ka misters Solomons Pells un puika, kā arī zilā soma piedevām - visi trīs kļuva tik resni, ka laikam neviens tajos nebūtu pazinis to pašu vīru, puiku un somu, kas pirms dažām dienām mētājās pa Portjugelstrītu.

Beidzot, kad visas šīs svarīgās lietas bija nokārtotas, nozīmēja dienu mantu pārdošanai, īpašuma nodošanai un māklera Vilkinsa Flašera, eskvaira, apmeklēšanai.

Tas dzīvoja kaut kur bankas tuvumā, un to šim nolūkam bija ieteicis misters Solomons Pells.

Tas bija svinīgs gadījums, un visi bija attiecīgi uzposušies. Mistera Vellera atloku zābaki bija no jauna nospodrināti un apģērbs sevišķi rūpīgi sakārtots; džentlmenis ar plankumaino seju bija iebāzis pogcaurumā kuplu dāliju ar vairākām lapām, un abu viņa draugu svārkus rotāja lauru un citu mūžam zaļu stādu pušķi. Visi trīs bija ģērbušies svētku drēbēs, proti, tie bija satuntuļojušies līdz pat zodam un uzvilkusi tik daudz apģērba gabalu, cik vien iespējams. Tādi ir šobrīd un vienmēr bijuši pasta kariešu kučieru uzskati par goda uzvalku - no pat tā laika, kad pasažieru karietes izgudrotas.

Misters Pells norunātajā laikā gaidīja parastajā satikšanās vietā. Pat misters Pells bija uzvilcis cimdus un tīru kreklu, kam apkakle un aproces no biežas mazgāšanas gan stipri apdilušas.

- Bez ceturkšņa divi, - Pells teica, paskatījies uz sienas pulksteni. - Ja mēs ieradīsimies pie mistera Flešera ceturksni uz trim, tad būsim tieši īstajā laikā.

- Ko jūs, džentlmeņi, teiktu par lāsīti alus? - ierosināja vīrs ar plankumaino seju.

- Un gabaliņu aukstas vēršgaļas? - teica otrs kučieris.

- Vai kādu austeri? - piebilda trešais - džentlmenis ar aizsmakušu balsi un ļoti resnām kājām.

- Klausieties, klausieties! - atsaucās Pells. - Lai apsveiktu misteru Velleru ar stāšanos mantinieka tiesībās, vai ne? Ha, ha!

- Es ar mieru, džentelmeņi, - misters Vellers atbildēja. - Semmij, pazvani!

Sems paklausīja. Porteri, auksto vēršgaļu un austeres atnesa bez kavēšanās, un visi iekoda, kā pienākas. Ikviens ķērās pie lietas tik dedzīgi, ka būtu gandrīz apvainojoši izcelt kādu sevišķi, bet, ja kāds tomēr parādīja lielākas spējas nekā pārējie, tad tas bija kučieris ar aizsmakušo balsi, kurš, austeres ēzdams, izlietoja veselu pinti etiķa, it kā tas bijis tīrais sīkums.

- Mister Pell, ser, - vecākais misters Vellers teica, maisīdams glāzē groku, kad austeru vāki bija novākti un katram džentlmenim priekšā nolikta šāda glāze, - mister Pell, ser, es jau taisījās uzdzert uz šitām obelgācijām, bet Semivels man iečukstē...

Semjuels Vellers, kas savas austeres bija ēdis klusēdams, pie tam rāmi smaidīdams, nu skaļi iejaucās:

- Klausieties!

- ...man iečukstē, - viņa tēvs turpināja, - ka labāk bijs veltīt šito lāsīti uz jūsu sekmēm un labklāšanu un pateikt jums paldiesu par šitās lietas nokārtošanu. Uz jūsu veselībām, ser!

- Pieturēt! - necerēti sparīgi iesaucās džentlmenis ar plankumaino seju. - Skatieties uz mani, džentlmeņi!

To teikdams, džentlmenis ar plankumaino seju piecēlās, tāpat visi pārējie džentlmeņi. Džentlmenis ar plankumaino seju uzlūkoja klātesošos un lēni pacēla roku, pēc tam visi (ieskaitot arī vīru ar plankumaino seju) dziļi ievilka elpu un pielika glāzes pie lūpām. Pēc mirkļa džentlmenis ar plankumaino seju roku atkal nolaida, un visi nolika uz galda tukšās glāzes. Nevar aprakstīt šīs brīnišķīgās ceremonijas aizraujošo iespaidu. Tā bija reizē cēla, svinīga un iespaidīga, tādējādi apvienojot visus diženuma elementus.

- Džentlmeņi, - misters Pells sacīja, - es varu teikt tikai to, ka šāda uzticības parādīšana ļoti iepriecinātu katru manas profesijas cilvēku. Es, džentlmeņi, negribu teikt nekā tāda, kas izklausītos kā egoisms, bet jūsu pašu dēļ es esmu ļoti priecīgs, ka griezāties tieši pie manis, tas ir viss. Ja jūs būtu griezušies pie kāda no mūsu profesijas zemākajiem pārstāvjiem, tad - tā ir mana noteikta pārliecība, un to es jums varu droši apgalvot - jūs jau sen būtu grāvī. Es vēlētos, kaut mans cēlais draugs vēl dzīvotu un būtu redzējis, kā es ar šo lietu tiku galā. To es nesaku lepodamies, tikai domāju... taču es jūs, džentlmeņi, negribu vairāk ar to apgrūtināt. Es, džentlmeņi, parasti esmu atrodams šeit, bet, ja es neesmu šeit vai tur pāri ielai, tad, lūk, mana adrese. Jūs redzēsit, ka manas prasības ir ļoti mērenas un pieņemamas un ka neviens neveltī saviem klientiem vairāk uzmanības kā es, un bez tam es ceru, ka savā profesijā arī šo to saprotu. Ja jums, džentlmeņi, radīsies izdevība ieteikt mani kādam no jūsu draugiem, es jums būšu ļoti pateicīgs, un tādi būs arī viņi, kad iepazīsies ar mani. Uz jūsu veselību, džentlmeņi!

Pēc šī jūtu izplūduma misters Solomons Pells nolika mistera Vellera draugu priekšā trīs mazas, ar roku rakstītas vizītkartes un, atkal paskatījies uz pulksteni, bažīgi ieteicās, ka būtu laiks iet. Paklausot šim mājienam, misters Vellers nokārtoja rēķinu, un testamenta izpildītājs, mantinieks, atornejs un šķīrējtiesneši devās uz Sitiju.

Biržas māklera Vilkinsa Flešera, eskvaira, kantoris atradās otrajā stāvā pagalmā aiz Anglijas bankas; Vilkinsa Flešera, eskvaira, māja atradās Brikstonā, Sārijas pusē; Vilkinsa Flešera, eskvaira, zirgs un rati atradās tuvējā iebraucamajā vietā; Vilkinsa Flešera, eskvaira, grūms bija ceļā uz Vestendu nez kādās darīšanās; Vilkinsa Flešera, eskvaira, klerks bija aizgājis pusdienās, un tādēļ pats Vilkinss Flešers, eskvairs, uzsauca: «Iekšā!» kad pie kantora durvīm pieklauvēja misters Pells un viņa biedri.

- Labrīt, ser, - Pells teica, pazemīgi paklanīdamies. - Ar jūsu atļauju mēs gribētu nokārtot kādu mazu īpašuma nodošanu.

- O, nāciet tik iekšā! - misters Flešers atsaucās. - Apsēdieties brīdi. Es tūliņ ar jums nodarbošos.

- Pateicos, ser, - Pells attrauca, - nav tik steidzīgi. Paņemiet krēslu, mister Veller.

Misters Vellers apsēdās uz krēsla, Sems apsēdās uz kādas kastes, šķīrējtiesneši apsēdās, kur nu katrs varēja ko sadabūt, un ar tik godbijīgām acīm sāka aplūkot kalendāru un divus trīs pie sienas pielipinātus papīrus, it kā tie bijuši labākie vecmeistaru darbi.

- Labi, saderēsim uz pusduci klareta! - teica Vilkinss Flešers, eskvairs, atsākdams sarunu, ko mistera Pella ienākšana uz brīdi bija pārtraukusi.

Šie vārdi bija domāti kādam ļoti švītīgam jaunam džentlmenim, kas nēsāja cepuri uz labās puses vaigbārdas un ar lineālu sita uz pults mušas. Vilkinss Flešers, eskvairs, balansēja uz divām kantora sēdekļa kājām, mērķēdams ar spalvu nazīti oblatu kastītei, un reizi pēc reizes itin veikli trāpīja uz vāka uzlipinātas mazas, sarkanas oblates pašā centrā. Abiem džentlmeņiem bija vestes ar ļoti lieliem izgriezumiem un apkakles ar ļoti lieliem atlokiem, ļoti mazi zābaki un ļoti lieli gredzeni, ļoti mazi pulksteņi un ļoti resnas pulksteņķēdes, cieši pieguļošas vārdā nesaucamās apģērba daļas un iesmaržoti kabatas lakati.

- Es nekad nederu uz pusduci, - otrais džentlmenis atbildēja. - Lai iet uz duci.

- Kārtībā, Simmerij! - Vilkinss Flešers, eskvairs, atsaucās.

- Ievērojiet, pirmā labuma, - otrais piezīmēja.

- Saprotams, - Vilkinss Flešers, eskvairs, apliecināja, un tad Vilkinss Flešers, eskvairs, ar zelta zīmulīti to pierakstīja mazā grāmatiņā, bet otrais džentlmenis ar citu zelta zīmulīti pierakstīja to citā mazā grāmatiņā.

- Šorīt redzēju paziņojumu par Boferu, - misters Simmerijs ieminējās. - Nabaga velns, viņu padzen no mājas!

- Saderēsim uz desmit ginejām pret piecām, ka viņš sev pārgriezīs rīkli, - Vilkinss Flešers, eskvairs, ierosināja.

- Lai iet, - misters Simmerijs atbildēja.

- Pagaidiet! Ar vienu ierunu, - domīgi sacīja Vilkinss Flešers, eskvairs. - Varbūt viņš pakaras.

- Labi, - misters Simmerijs atbildēja, atkal izvilkdams zelta zīmulīti. - Man nav iebildumu, ka jautājumu nostāda šādi. Teiksim - padara sev galu.

- Izdara pašnāvību, - Vilkinss Flešers, eskvairs, pārlaboja.

- Tieši tā, - misters Sirnmerijs pievienojās pierakstīdams.

- Flešers - desmit ginejas pret piecām - Bofers izdarīs pašnāvību. Cik ilgā laikā?

- Divās nedēļās, - Vilkinss Flešers, eskvairs, ierosināja.

- Sasodīts, nē! - misters Sinumerijs attrauca un uz brīdi apklusa, lai ar lineālu sašķaidītu kādu mušu. - Teiksim - nedēļas laikā.

- Sadalīsim starpību, - Vilkinss Flešers, eskvairs, sacīja. - Lai būtu desmit dienās.

- Labi, desmit dienu laikā, - misters Sirnmerijs atbildēja.

Grāmatiņās ierakstīja, ka Boferam desmit dienu laikā jāizdara pašnāvība, ja ne, tad Vilkinss Flešers, eskvairs, maksās Frenkam Simmerijam, eskvairam, desmit ginejas, bet, ja Bofers šajā laikā izdarīs pašnāvību, Frenks Simmerijs, eskvairs, maksās Vilkinsam Flešeram, eskvairam, piecas ginejas.

- Man ļoti žēl, ka viņš bankrotējis, - Vilkinss Flešers, eskvairs, teica. - Pie viņa bija lieliskas pusdienas.

- Arī portvīns viņam bija ļoti labs, - misters Simmerijs piekrita. - Es rīt gribu aizsūtīt uz ūtrupi savu pārvaldnieku, lai pievāc dažas pudeles sešdesmit ceturtā.

- Ne velna jums neiznāks! - Vilkinss Flešers, eskvairs, iebilda. - Arī mans cilvēks ies. Piecas ginejas, ka mans cilvēks pārsolīs jūsējo.

- Lai iet!

Arī to ar zelta zīmulīšiem atzīmēja grāmatiņās, un misters Simmerijs, kas pa šo laiku bija apsitis visas mušas un tagad arī noslēdzis visas derības, aizgāja uz biržu palūkoties, kas tur notiek.

Tagad Vilkinss Flešers, eskvairs, visžēlīgi uzklausīja misteru Solomonu Pellu un, izpildījis dažas iespiestas veidlapas, lūdza apmeklētājus sekot viņam uz banku, ko tie arī darīja. Misters Vellers un viņa trīs draugi uz visu, ko redzēja, noskatījās bezgalīgā izbrīnā, bet Sems visu uzņēma ar nesatricināmu aukstasinību.

Šķērsojuši pagalmu, kur valdīja liels troksnis un kņada, un pagājuši garām pāris šveicariem, kas, šķiet, bija ģērbušies tikpat kā sacensībās ar kādā stūrī novietoto košsarkano ugunsdzēsības sūkni, viņi iegāja kantorī, kur bija nokārtojama viņu lieta, un tur Pells un misters Flešers tos uz brīdi atstāja, paši uziedami augšā testamentu kantorī.

- Kas šī te ir par vietu? - džentlmenis ar plankumaino seju iečukstēja vecākajam misteram Velleram.

- Juriskonzoļu kantors, - testamenta izpildītājs čukstus atbildēja.

- Kas ir tie džentlmeņi, kas sēž aiz letēm? - aizsmakušais kučieris vaicāja.

- Samazinātie konzoļi, man rādās, - misters Vellers atbildēja. - Vai tie ir samazinātie konzoļi, Semivel?

- Vai ta tu no tiesas domā, ka samazinātie konzoļi ir dzīvi cilvēki? - mazliet nicīgi atjautāja Sems.

- Kā es to var zināt? - misters Vellers atcirta. - Es doma, ka šitie pēc tādiem taisni izskatās. Kas t' tie ir?

- Klerki, - Sems atbildēja.

- Kāpēc t' tie visi loka iekšā sviestmaizes ar šķiņķi? - viņa tēvs taujāja.

- Man domāt, ka tas piederīgs pie viņu dienesta, - Sems paskaidroja. - Tas piederīgs pie zistēmas. Šite viņi to dara vienādiņ, visu cauru dienu.

Misteram Velleram un viņa draugiem tikai īsu brīdi bija ļauts pārdomāt, kāds šim īpatnējam noteikumam varētu būt sakars ar valsts naudas sistēmu, kad viņiem atkal piebiedrojās Pells un Vilkinss Flešers, eskvairs, un pieveda tos pie letes tajā vietā, virs kuras karājās apaļa, melna plāksne ar lielu burtu «W».

- Kas tas tāds, ser? - misters Vellers apjautājās, pievērsdams Pella uzmanību minētajai ripai.

- Nelaiķes uzvārda pirmais burts, - Pells atbildēja.

- Paklau, - misters Vellers teica, pievērsdamies šķīrējtiesnešiem, - te kauč kas nav kārtībā. Tā tā lieta neies - mūsu burts ir «V».

Šķīrējtiesneši tūlīt un noteikti izteica savas domas, ka zem burta «W» šo lietu nevarot likumīgi nokārtot, un droši vien tā būtu aizkavējusies vismaz vēl par vienu dienu, ja Sems nebūtu sācis strauji un, no pirmā skatiena spriežot, negodbijīgi rīkoties.

Viņš saķēra tēvu pie svārku stērbelēm, aizvilka to pie letes un noturēja to tur piespiestu tik ilgi, kamēr tas uzvilka savu parakstu dažiem dokumentiem. Tā kā misters Vellers rakstīja ar iespiedburtiem, šis darbs prasīja tik daudz pūļu un laika, ka dežurējošais klerks pa to laiku paspēja nomizot un apēst trīs ripstonpepiņus.

Tā kā vecākais misters Vellers tūliņ gribēja savu daļu pārdot, viņi no bankas devās uz biržas vārtiem, un Vilkinss Flešers, eskvairs, pēc īsas prombūtnes atgriezās ar čeku no Smita, Peina un Smita par pieci simti trīsdesmit mārciņām. Pēc šīsdienas kursa tāda summa misteram Velleram pienācās par otrās misis Velleres noguldījumiem.

Sema divsimt mārciņas bija pārvestas uz viņa vārdu, un Vilkins Flešers, eskvairs, saņēmis komisijas naudu, nevērīgi iemeta to svārku kabatā un aizgāja atpakaļ uz savu kantori.

Sākumā misters Vellers ietiepīgi gribēja visu naudu pret čeku saņemt tikai sovrinos, bet, kad šķīrējtiesneši aizrādīja, ka tādā gadījumā viņam lieki jātērējas un jāpērk maišelis, ar ko aiznest naudu mājās, viņš piekrita, ka šo summu izmaksā piecu mārciņu banknotēs.

- Manam dēlam, - misters Vellers teica, kad viņi iznāca no bankas, - manam dēlam un man šodien stāv priekšā ļoti svarīgas darīšanas, un es būtu gribējs šito lietu ātrāk novest līdz galam, tāpēc ies tik tūliņ taisni uz kādu vietu, kur var savilkt galus kopā.

Klusu istabu viņi drīz atrada, un rēķins tika uzrādīts un apspriests. Sems apšaubīja mistera Pella rēķinu, un šķīrējtiesneši neapstiprināja dažus izdevumus, bet tomēr, lai gan Pells daudzkārt svinīgi zvērēja, ka ar viņu apejoties pārāk bargi, tik izdevīga lieta viņam vēl nekad nebija gadījusies, jo tā viņu uz veselu pusgadu nodrošināja ar uzturu, dzīvokli un apmazgāšanu.

Šķīrējtiesneši, iedzēruši pa glāzītei, sniedza roku un aizgāja, jo vakarā viņiem bija jāizbrauc no pilsētas. Misters Solomons Pells, redzēdams, ka ne ēšanas, ne dzeršanas vairs nebūs, ļoti draudzīgi atvadījās, un Sems ar savu tēvu palika vieni.

- Tā, re, - misters Vellers teica, iebāzdams kabatas grāmatu sānu kabatā, - kopā ar rēķiniem par īres tiesībām šite sanāk tūkstoš simts un astoņdesmit mārciņas. Un tagad, Semivel, manu zēn, griez zirgus uz «Džordžu un Vanagu».

1 - Ebernetija biskvīts. - Tā Dikenss jokojot nosauc maizi. Džons Ēbernetijs, XVIII gs. beigās un XIX gs. sākumā ārsts Londonā, nodarbojās ar ēdienu gatavošanas un racionālas ēdināšanas jautājumiem.

LVI NODAĻA

Misters Pikviks un Semjuels Vellers notur svarīgu apspriedi, kurā piedalās arī pēdējā tēvs. Negaidot ierodas kāds vecs džentlmenis tabakas krāsas uzvalkā

Misters Pikviks sēdēja vienatnē, pārdomādams par daudzām lietām un starp citu arī par to, kā viņš vislabāk varētu parūpēties par jauno pāri, kura pašreizējais nenoteiktais stāvoklis modināja viņā pastāvīgu žēlumu un bažas, kad istabā viegliem soļiem ienāca Mērija un, piegājusi pie galda, ātri sacīja:

- Piedodiet, ser, Semjuels ir lejā un jautā, vai viņa tēvs varot jūs satikt.

- Protams, - misters Pikviks atbildēja.

- Pateicos, ser, - Mērija atteica, atkal steigdamās uz durvīm.

- Vai Sems jau ilgi šeit? - misters Pikviks vaicāja.

- Ak nē, ser, - Mērija dzīvi atbildēja. - Viņš nupat tikai kā pārnāca. Viņš saka, ser, ka turpmāk vairs atvaļinājumu no jums nelūgšot.

Varbūt Mērija apzinājās, ka šo pēdējo paziņojumu pasacījusi dedzīgāk, nekā tiešām nepieciešams, vai arī ievēroja, ka misters Pikviks, meitenei beidzot runāt, uzlūko to ar labsirdīgu smaidu. Lai nu būtu kā būdams, viņa nolieca galvu un sāka pētīt sava glītā priekšautiņa stūri ar tādu uzmanību, kurai, likās, nebija nekāda iemesla.

- Sakiet, lai viņi tūliņ nāk šurp, - misters Pikviks teica.

Mērija, acīm redzami atvieglota, aizsteidzās izpildīt uzdevumu. Misters Pikviks, ar kreiso roku zodu berzēdams, pāris reižu pārstaigāja istabu un, likās, bija nogrimis domās.

- Nu jā, - misters Pikviks pēdīgi izrunāja laipnā, bet mazliet skumjā balsī, - tas ir labākais veids, kā es viņam varu atmaksāt par viņa pieķērību un uzticību. Dieva vārdā, lai tad tā arī notiek. Tāds nu ir vientuļa veca vīra liktenis, ka cilvēki, kas ap viņu, atrod citus, kas tiem mīļi, un atstāj viņu. Man nav tiesību sagaidīt, ka ar mani būs citādi. Nē, nē, - misters Pikviks jautrākā balsī piebilda, - tas būtu patmīlīgi un nepateicīgi. Man jābūt laimīgam, ka spēju par viņu tik labi parūpēties. Un es esmu laimīgs, - jā, patiešām.

Šīs pārdomas bija tā aizņēmušas mistera Pikvika prātu, ka pie durvīm bija jāklaudzina trīs vai četras reizes, līdz viņš to izdzirda. Ātri apsēdies un rādīdams savu parasto labvēlīgo seju, viņš lūdza ienākt, un istabā ienāca Sems Vellers, kam sekoja viņa tēvs.

- Priecājos jūs atkal redzēt mājās, Sem, - misters Pikviks teica. - Kā jums klājas, mister Veller?

- Pavisam braši, ser. Paldiesiņ, - atraitnis atbildēja. - Cerams, ka jūs, ser, ir vesels.

- Jā, pateicos, - misters Pikviks apliecināja.

- Es ar jums, ser, gribē druscīt parunāt, - misters Vellers teica. - ja jūs man, ser, varējs atlicīt minūtes piecas.

- Protams, - misters Pikviks atbildēja. - Sem, pasniedziet tēvam krēslu!

- Paldiesiņ, Semivel, man jau te ir viens krēsls, - misters Vellers teica un runādams pievilka krēslu. - Varen jauks laiciņš šodien, ser, - vecais džentlmenis piebilda, nolikdams cepuri uz grīdas un pats apsēzdamies.

- Patiešām lielisks, - misters Pikviks apstiprināja. - Tieši piemērots sezonai.

- Tik sezonīgs laiciņš vēl i redzēts nav, ser, - misters Vellers atbildēja.

Tad vecajam džentlmenim uznāca spēcīga klepus lēkme, un, kad tā bija beigusies, viņš māja ar galvu, mirkšķināja ar acīm un raidīja dažādus lūdzošus un draudošus žestus savam dēlam, bet Sems Vellers ietiepīgi centās tos neredzēt.

Misters Pikviks, sajuzdams, ka vecais džentlmenis ir mazliet apmulsis, izlikās, ka aizņemts ar līdzās noliktās grāmatas lapu atgriešanu, un pacietīgi gaidīja, līdz misters Vellers sāks runāt par sava apmeklējuma nolūku.

- Nekad es nav redzējs tik nejauku puiku kā tevi, Semivel, - misters Vellers sacīja, dusmīgi noskatīdamies uz dēlu, - savu mūžu nav redzējs.

- Ko tad viņš dara, mister Veller? - misters Pikviks jautāja.

- Viņš negrib iesākt, ser, - misters Vellers paskaidroja. - Viņš zin, ka es nemāk izteikties, kad jākārto tādas īpašīgas darīšanas, un tomēr viņš stāv un skatās, kā es te aizņem jūsu dārgo laiku un pats palieku par apsmieklu, bet nepalīdz man ne ar pušplēstu vārdiņu. Dēls tā nedara, Semivel, - misters Vellers aizrādīja, pieri slaucīdams, - nepavisam ar ne.

- Tu jau teici, ka pats runās, - Sems taisnojās. - Kā es varē zināt, ka tu jau pašā sākumā izgāzīsies?

- Tev tak vajadzē redzēt, ka es netieku no vietas, - tēvs atbildēja. - Es ir ceļa nepareizā pusē un ieskrējs žogā un visādās nepatikšanās, un tomēr tu man nedod roku piepalīdzēt. Man kauns par tevi, Semivel.

- Lieta tāda, ser, - Sems uzsāka, viegli paklanījies, - ka tēvs ir saņems naudu.

- Labi, labi, Semivel, dikti labi, - misters Vellers teica, apmierināti mādams ar galvu. - Es nemaz negribē tevi bārt, Semmij. Ļoti labi. Tā vajgas iesākt: tūliņās pie lietas. Nudie varen labi, Semivel.

Izrādīdams savu apmierinātību, misters Vellers neskaitāmas reizes locīja galvu un uzmanīgi gaidīja Sema runas turpinājumu.

- Jūs varat apsēsties, Sem, - misters Pikviks uzaicināja, noprazdams, ka saruna ievilksies ilgāk, nekā viņš bija gaidījis.

Sems atkal paklanījās un apsēdās. Tēvs uz viņu paskatījās, un viņš turpināja:

- Tēvs ir saņēms pieci simti trīsdesmit mārciņas.

- Pazeminātos konzoļos, - misters Vellers seniors pusbalsī piemetināja.

- Nav svarīgi, pazeminātos konzoļos vai kā citādīgi, - Sems teica. - Summa ir pieci simti un trīsdesmit mārciņas, vai ne?

- Pareizi, Semivel, - misters Vellers apliecināja.

- Šitai summai viņš pielika klāt to, ko saņems par māju un viesnīcu...

- ... īres tiesībām, firmas vārdu, mantām un iekārtu, - misters Vellers iejaucās.

- ... tā ka kopā, - Sems turpināja, - tas viss iztaisa tūkstoš simts un astoņdesmit mārciņas.

- Patiešām? - misters Pikviks izsaucās. - Man prieks to dzirdēt. Apsveicu jūs, mister Veller, ka jums tik labi veicies.

- Pagaidiet brīsniņu, ser, - misters Vellers sacīja, lūdzoši paceldams roku. - Sper tālāk, Semivel!

- Šito te naudiņu, - Sems teica, mazliet vilcinādamies, - viņš gauži būtu gribējs kauč kur nolikt, kur viņš zinātu, ka tā ir drošās rokās, un man ar tas varen patiktos, jo, ja viņš to paturēs, viņš to kādam aizlienēs vai sāks pirkt zirgus, vai ar kur nekur izmess savu kabatas grāmatu, vai izdarīs vēl kādu citu muļķību.

- Labi, Semivel, - misters Vellers piebilda tik apmierināts, it kā Sems būtu izteicis augstāko uzslavu viņa gudrībai un tālredzībai. - Varen labi.

- Šito te iemeslu pēc, - Sems turpināja, nervozi burzīdams cepures apmali, - šito te iemeslu pēc viņš šodien to izņēma un atnāca kopā ar mani šurpu, un grib teikt, tas ir, grib piedāvāt vai, citāžiņ sakot...

- ... grib pateikt to, - vecākais misters Vellers nepacietīgi pārtrauca, - ka tā man neder. Es pastāvīgi braukā ar karīti, un man nav kur to nolikt, ja es negrib maksāt pavadoņam par glabāšanu vai iebāzt to kādā karītes sienu somā, kas būtu par kārdināšanu iekšpuses pasažieriem. Ja jūs, ser, man to varējs uzglabāt, es jums būtu gauži pateicīgs. Varbūtiņās, - misters Vellers turpināja, pienākdams misteram Pikvikam klāt un čukstēdams viņam ausī, - varbūtiņās tā jums druscīt palīdzēs samaksāt izdevumus par to notiesāšanu. Es saka tik šito: turiet to naudiņu pie sevs, kamēr es to atprasīs!

Pateicis šos vārdus, misters Vellers ielika kabatas grāmatu mistera Pikvika rokās, paķēra savu cepuri un izskrēja no istabas tādā ātrumā, kādu nekad nevarētu sagaidīt no tik korpulenta cilvēka.

- Apturiet viņu, Sem! - misters Pikviks uztraukts iesaucās. - Panāciet viņu, tūlīt vediet viņu atpakaļ! Mister Veller, ei, nāciet atpakaļ!

Sems redzēja, ka kunga pavēlei nevar neklausīt, un, noķēris aiz rokas tēvu, kas jau kāpa lejā pa kāpnēm, ar varu atvilka viņu atpakaļ.

- Labais draugs, - misters Pikviks teica, sniegdams vecajam vīram roku, - jūsu uzticēšanās mani ārkārtīgi aizkustina.

- Es gan, ser, neredz, kāpēciņās tad īsti, - misters Vellers ietiepīgi atbildēja.

- Labais draugs, varu jums apgalvot, ka naudas man ir vairāk, nekā man vajadzīgs, daudz vairāk, nekā cilvēks manos gados var izdot līdz mūža beigām, - misters Pikviks sacīja.

- Neviens gan nezin, cik daudz viņš var izdot, kamēr nav palūkojs, - misters Vellers piezīmēja.

- Tas var būt, - misters Pikviks atbildēja, - bet, tā kā man nav nodoma izdarīt šādus mēģinājumus, tad, liekas, trūkums nebūs jācieš. Es jūs lūdzu, mister Veller, ņemiet to atpakaļ!

- Labi, labi, - misters Vellers ļoti neapmierināts sacīja. - Liec aiz auss manus vārdus, Semmij, es izdarīs kauč ko briesmīgu ar šito naudu, kauč ko briesmīgu.

- Labāk vis ne, - Sems iebilda.

Misters Vellers brīdi pārdomāja un tad, apņēmīgi aizpogādams svārkus, teica:

- Es turēs aizkārtni.

- Ko! - Sems iekliedzās.

- Aizkārtni! - misters Vellers atkārtoja caur sakostiem zobiem. - Es turēs aizkārtni.

Saki sveikiņi savam tēvam, Semivel. Savas atlikušās mūža dienas es veltīs aizkārtnei.

Šie draudi bija tik šausmīgi un misters Vellers, acīm redzot, bija pilnīgi nolēmis tos izpildīt dzīvē un jutās tik dziļi apvainots par mistera Pikvika atteikumu, ka šis džentlmenis pēc īsām pārdomām teica:

- Labi, labi, mister Veller, es to naudu paturēšu. Varbūt es ar to varu izdarīt vairāk laba nekā jūs.

- Nu kā tad, skaidrs! - misters Vellers atsaucās, kļūdams atkal jautrs. - Protama lieta, ka jūs var, ser.

- Par to vairs nerunāsim, - misters Pikviks teica, ieslēgdams kabatas grāmatu savā pultī. - No sirds jums pateicos, mans labais draugs! Tagad apsēdieties atkal, es jums gribu lūgt padomu.

Kamēr misters Pikviks ieslēdza kabatas grāmatu, misteram Velleram aiz prieka par apmeklējuma spīdošajiem panākumiem iekšķīgos smieklos raustījās ne vien seja, bet arī rokas, kājas un viss ķermenis, taču, izdzirdis šos vārdus, viņš pēkšņi kļuva ārkārtīgi cienīgs un nopietns.

- Esiet tik labs, Sem, un pagaidiet dažas minūtes ārpusē, - misters Pikviks teica.

Sems nekavējoties izgāja.

Misters Vellers izskatījās neparasti gudrs, bet ļoti izbrīnījās, kad misters Pikviks iesāka sarunu, sacīdams:

- Man šķiet, mister Veller, ka jūs neesat laulības dzīves aizstāvis.

Misters Vellers papurināja galvu. Viņš bija pilnīgi zaudējis spēju runāt, jo neskaidras aizdomas, ka kādai nelietīgai atraitnei izdevies gūt panākumus pie mistera Pikvika, neļāva viņam izrunāt ne vārda.

- Vai jūs, nupat ar dēlu augšā nākdami, neredzējāt tur lejā pie trepēm kādu meiteni? - misters Pikviks jautāja.

- Jā, meitēnu es redzēj, - misters Vellers īsi atbildēja.

- Nu, ko jūs par viņu domājat? Sakiet atklāti, mister Veller, - ko jūs par viņu domājat?

- Es domā, ka viņa ir apaļa un labi noauguse, - misters Vellers kritiski atteica.

- Tā ir, - misters Pikviks piekrita, - tā ir. Un ko jūs domājat par viņas uzvedību, cik to varējāt novērot?

- Varen piemīlīga, - misters Vellers atbildēja. - Varen piemīlīga un attiecīga.

Nebija skaidrs, ko īsti misters Vellers domā ar pēdējo apzīmētāju, bet pēc balss noskaņas, kādā tas tika izsacīts, varēja spriest, ka tā ir laba atsauksme, un misters Pikviks bija tik apmierināts, it kā būtu saņēmis ļoti skaidru atbildi.

- Es par viņu, mister Veller, ļoti interesējos, - misters Pikviks teica.

Misters Vellers nokāsējās.

- Tas ir, es interesējos par viņas labklājību, - misters Pikviks turpināja. - Es vēlos, lai viņa būtu laimīga un viņai nekā netrūktu; Jūs saprotat?

- Pavisam skaidri, - atbildēja misters Vellers, kas šimbrīžam vēl nekā nesaprata.

- Šī jaunā meitene, - misters Pikviks runāja tālāk, - mīl jūsu dēlu.

- Semivelu Velleru! - tēvs iesaucās.

- Jā, - misters Pikviks apstiprināja.

- Tā ar ir dabiski, - misters Vellers teica pēc īsām pārdomām, - dabiski, bet diezgan bīstami. Semmijam jāuzmanās.

- Ko jūs ar to gribat teikt? - misters Pikviks vaicāja.

- Dikti jāuzmanās, lai viņai nekā nepasaka, - misters Vellers atbildēja. - Dikti jāuzmanās, lai vienā jaukā brīdī nepasaka kauč ko tādu, ka šo varētu notiesāt par solījuma laušanu. Ja viņas reiz metušas aci uz jums, tad, mister Pikvik, jūs nekadās nevar būt drošs. Jūs nemaz nezin, kā ar tām tikt galā, un, kamēr jūs par to domā, viņas jau ir tikušas galā ar jumsim. Es pats, ser, tā apprecējās pirmo reizi, un Semmijs ir šitās blēdības iznākums.

- Jūs mani ne visai iedrošināt pabeigt to, kas man sakāms, - misters Pikviks piezīmēja, - bet labāk pasacīt to pie reizes. Ne tikai šī jaunā meitene mīl jūsu dēlu, mister Veller, bet arī jūsu dēls mīl viņu.

- Tās tik ir jaukas lietiņas tēva ausīm! - misters Vellers atsaucās. - Neko teikt!

- Es viņus esmu vairākas reizes novērojis, - misters Pikviks sacīja, neatbildēdams uz mistera Vellera pēdējo piezīmi, - un man par to nav ne mazāko šaubu. Pieņemsim, ka es gribētu viņus pēc apprecēšanās iekārtot kādā uzņēmumā vai darbā, kas viņiem varētu sagādāt pieklājīgu iztiku, - ko jūs par to teiktu, mister Veller?

Sākumā misters Vellers ar skābu seju uzklausīja vārdus par kāda viņam tuva cilvēka precēšanos, bet, kad misters Pikviks sāka viņu pārliecināt, sevišķi pasvītrodams to faktu, ka Mērija nav atraitne, viņš pamazām kļuva pielaidīgāks.

Misteram Pikvikam uz viņu bija liela ietekme, un Mērijas āriene viņam ļoti patika, - patiesību sakot, viņš tai jau vairākas reizes bija pavisam netēvišķīgi pamirkšķinājis ar acīm. Beidzot viņš sacīja, ka ne jau nu viņam piederoties pretoties mistera Pikvika nodomiem un ka viņš ļoti labprāt paklausīšot tā padomam. Misters Pikviks iepriecināts tūlīt iesauca Semu atpakaļ istabā.

- Sem, - misters Pikviks sacīja atkāsēdamies, - mēs ar jūsu tēvu runājām par jums.

- Par tevi, Semivel, - tēvišķīgā un iespaidīgā balsī piemetināja misters Vellers.

- Es neesmu tik akls, Sem, un jau sen esmu ievērojis, ka jūs pret misis Vinklas istabeni jūtat kaut ko vairāk par draudzību, - misters Pikviks turpināja.

- Tu dzirž, Semivel? - misters Vellers aizrādīja tai pašā pamācošajā balsī.

- Man domāt, ser, - Sems teica, uzrunādams savu kungu, - man domāt, nav tak nekas slikts, ja jauns vīrišķis pamet aci uz jaunu sievišķi, kas vēl pie tam tik labi izskatās un tik labi uzvedas.

- Protams, ka ne, - misters Pikviks apliecināja.

- Nekādā ziņā ne, - laipnā, bet svarīgā tonī pievienojās misters Vellers.

- Es ne tikai nedomāju, ka tik dabiska rīcība būtu nepareiza, - misters Pikviks turpināja, - bet vēlos jums arī palīdzēt. Tāpēc es mazliet aprunājos ar jūsu tēvu un, redzēdams, ka viņš domā tāpat kā es...

- Jo šitā lēdija tak nav atraikne, - misters Vellers paskaidroja.

- Jo šī lēdija nav atraitne, - misters Pikviks smaidīdams piekrita. - Es vēlos atbrīvot jūs no ierobežojumiem, ko jums uzliek jūsu pašreizējais stāvoklis, un izrādīt savu atzinību par jūsu uzticību un daudzajām izcilajām īpašībām, dodot jums iespēju šo meiteni tūliņ apprecēt un iegūt neatkarīgu ienākuma avotu sev un ģimenei. Es būšu lepns, Sem, - teica misters Pikviks, kura balss līdz šim bija mazliet drebējusi, bet tagad atguva savu parasto skaņu, - lepns un laimīgs, ja varēšu parūpēties par jūsu turpmāko dzīvi.

Īsu brīdi valdīja dziļš klusums, un tad Sems klusā un aizsmakušā, bet tomēr stingrā balsī sacīja:

- Es ir jums dikti pateicīgs, ser, par jūsu laipnu sirdi. No jumsim to varē sagaidīt, bet tas tomēr nevar notikt.

- Kā nevar notikt? - pārsteigts izsaucās misters Pikviks.

- Semivel! - ar cienību sacīja misters Vellers.

- Es saka, ka tas nevar notikt, - Sems atkārtoja skaļākā balsī. - Kas tad būs ar jums, ser?

- Mans mīļais draugs, - misters Pikviks atbildēja, - nesenās pārmaiņas manu draugu dzīvē turpmāk pilnīgi izmainīs arī manu dzīves veidu. Turklāt es kļūstu vecāks, un man vajadzīga atpūta un miers. Mans klejošanas laiks, Sem, ir pagājis.

- Kas to var zināt, ser, - Sems pretojās. - Tā jūs tagad domā. Ja nu jūs pārdomā - un tas ļoti var notikt, jo jums vēl tagadīt ir divdesmit pieci gadi veca dvēsele, - kas t' ar jums bez mans notiks? Tas neiet, ser, tas neiet.

- Ļoti labi, Semivel, tur ir daudz no patiesības, - misters Vellers atzinīgi teica.

- Es, Sem, runāju pēc ilgām pārdomām, būdams drošs, ka savu vārdu turēšu, - misters Pikviks teica, galvu kratīdams. - Man sākas cita dzīve. Mani klejojumi ir beigušies.

- Labi, labi, - Sems atbildēja. - Tad taisni tāpēc jau pie jums vienādiņ jābūt kādam, kas jūs saprot, par jums gādā un par jums rūpējas. Ja jūs grib dabūt kādu smalkāku puisi, labs ir - ņemat viņu, bet - ar algu vai bez algas, ar uzteikšanu vai bez uzteikšanas, ar ēšanu vai bez ēšanas, ar dzīvokli vai bez dzīvokļa - Sems Vellers, ko jūs paņēma tai vecā Boro viesnīcā, no jums neatstāsies, lai notiek kas notikdams; un, lai visi un ikviens dara, ko var, šito te neviens nespēs aizkavēt!

Pēc šīs deklarācijas, ko Sems izteica ļoti pacilātā balsī, vecākais misters Vellers piecēlās no krēsla un, aizmirsis laiku, vietu un pieklājības likumus, pavicināja cepuri virs galvas un trīs reizes skaļi iesaucās: «Urā!»

- Mans mīļais draugs, - teica misters Pikviks, kad misters Vellers, mazliet nokaunējies par savu sajūsmu, atkal bija apsēdies, - jums taču jāpadomā arī par meiteni pašu.

- Es, ser, domā par to meiču, - Sems paskaidroja. - Es jau ir padomājs par viņu, es ar viņu ir runājs, ir viņai teics, kāda ir mana zitivācija, viņa ir ar mieru gaidīt, kamēr viss nokārtojas, un es tic, ka viņa to darīs. Ja viņa to nedara, tad viņa nav tā meiča, ko es bij domājs, un es no viņas ar prieku atsakās. Jūs, ser, mani pazīst jau sen. Ko es reiz ir nodomājs, to nekas negrozīs.

Kas varētu turēties pretī šādai apņēmībai? Ne jau misters Pikviks. Šajā brīdī viņa vienkāršo draugu nesavtīgā mīlestība tam sagādāja vairāk lepnuma un prieka, nekā viņa sirdij to varētu sniegt desmittūkstoš pasaules ievērojamāko vīru draudzības apliecinājumi.

Kamēr mistera Pikvika istabā risinājās šī saruna, viesnīcā ieradās kāds mazs, vecs džentlmenis tabakas krāsas uzvalkā. Viņam sekoja nesējs ar nelielu somu. Sarunājis gultas vietu naktij, viņš apjautājās apkalpotājam, vai šeit esot apmetusies kāda misis Vinkla, un apkalpotājs, protams, atbildēja apstiprinoši.

- Vai viņa pašlaik ir viena? - vecais džentlmenis jautāja.

- Man liekas gan, ser, - apkalpotājs atbildēja. - Es varu pasaukt viņas istabeni, ser, ja jūs...

- Nē, to man nevajag, - vecais džentlmenis aši attrauca. - Ievediet mani viņas istabā bez pieteikšanas!

- Kā, ser? - apkalpotājs izsaucās.

- Vai jūs esat kurls? - mazais, vecais džentlmenis noprasīja.

- Nē, ser.

- Tad esiet tik laipns un klausieties. Vai tagad jūs mani dzirdat?

- Jā, ser.

- Tas ir labi. Ievediet mani misis Vinklas istabā bez pieteikšanas!

Izteicis šo pavēli, mazais, vecais džentlmenis iespieda apkalpotāja saujā piecus šiliņus un cieši noskatījās viņā.

- Tiešām, ser, - apkalpotājs stomījās, - es nezinu, ser, vai...

- Ā, es redzu, ka jūs to darīsit, - mazais džentlmenis atteica. - Tad labāk dariet tūliņ. Aiztaupīsiet laiks.

Džentlmenis izturējās tik aukstasinīgi un mierīgi, ka apkalpotājs, nesacīdams vairāk ne vārda, iebāza piecus šiliņus kabatā un veda viņu augšā.

- Šī ir tā istaba, vai ne? - džentlmenis sacīja. - Jūs varat iet.

Apkalpotājs paklausīja, izbrīnā prātodams, kas šis džentlmenis tāds varētu būt un ko viņam vajag. Mazais, vecais džentlmenis nogaidīja, kamēr apkalpotājs aiziet, un tad pieklauvēja pie durvīm.

- Iekšā! - Arabella atsaucās.

- Hm, balss katrā ziņā ir patīkama, - mazais, vecais džentlmenis nomurmināja pie sevis, - bet tas vēl neko nenozīmē.

To pasacījis, viņš atvēra durvis un iegāja. Arabella, kas sēdēja pie kāda rokdarba, svešinieku ieraugot, piecēlās mazliet apmulsusi, kas tomēr izskatījās ļoti jauki.

- Lūdzu, kundze, palieciet sēžot, - nepazīstamais teica ienākdams un aizvēra durvis. - Misis Vinkla, kā liekas?

Arabella pamāja ar galvu.

- Nataniēla Vinkla sieva, kas apprecēja Birmingemas veča dēlu? - teica svešinieks, acīm redzamā ziņkārē aplūkodams Arabellu.

Arabella atkal pamāja ar galvu un nemierīgi paskatījās visapkārt, it kā pārlikdama, vai nesaukt pēc palīdzības.

- Es redzu, kundze, ka jūs esat pārsteigta, - vecais džentlmenis ieminējās.

- Atzīstos, ka jā, - atbildēja Arabella, arvien vairāk izbrīnīdamās.

- Ar jūsu atļauju, kundze, es paņemšu krēslu, - svešinieks teica.

Viņš apsēdās un, izvilcis no kabatas briļļu maksti, nesteidzīgi izņēma brilles un uzlika tās uz deguna.

- Jūs mani nepazīstat, kundze? - viņš apvaicājās, tik cieši skatīdamies uz Arabellu, ka tā patiešām sāka uztraukties.

- Nē, ser, - viņa bailīgi atbildēja.

- Nu jā, - džentlmenis sacīja, pārmezdams kreiso kāju pār celi, - kā lai jūs mani pazītu? Taču mans vārds, kundze, jums ir pazīstams.

- Vai tiešām? - Arabella attrauca drebēdama, kaut pati nezināja, kādēļ. - Vai drīkstu jautāt, kā tas skan?

- Tūlīt, kundze, tūlīt, - svešinieks atteica, nenovērsdams acis no viņas sejas. - Jūs, kundze, nesen kā apprecējāties?

- Jā, nesen, - tikko dzirdami atbildēja Arabella, nolikdama sāņus rokdarbu un arvien vairāk uztraukdamās par kādu domu, kas tai jau pirmīt bija ienākusi prātā.

- Man liekas, jūs neaizrādījāt savam vīram, ka iepriekš vajadzētu aprunāties ar viņa tēvu, no kura viņš ir atkarīgs? - svešinieks sacīja.

Arabella pielika mutautiņu pie acīm.

- Jūs pat nemēģinājāt kaut kādā netiešā ceļā uzzināt, ko vecais vīrs domā par šo lietu, kas viņu, bez šaubām, ļoti interesē? - svešinieks turpināja iztaujāt.

- Nevaru to noliegt, ser, - Arabella sacīja.

- Un jums pašai nav pietiekami daudz mantas, lai sniegtu palīdzību savam vīram to pasaulīgo labumu vietā, kurus, kā jums zināms, viņš iegūtu, ja apprecētos pēc sava tēva gribas? - vecais džentlmenis trauca tālāk. - To, lūk, zēni un meitenes sauc par nesavtīgu mīlestību, līdz tiem pašiem rodas savi zēni un meitenes, un tad viņi šo lietu redz pavisam citādā gaismā.

Arabella, asarām strauji plūstot, taisnodamās sacīja, ka viņa esot jauna un nepiedzīvojusi; ka tikai mīlestība piespiedusi viņu spert šo soli un ka viņai jau gandrīz no bērnības trūcis vecāku padoma un vadības.

- Tas bija aplam darīts, - vecais džentlmenis piebilda maigākā balsī, - pavisam aplam. Tas bija muļķīgi, romantiski, vieglprātīgi.

- Tā bija mana vaina, tikai mana vaina, ser, - raudādama attrauca Arabella.

- Blēņas! - teica vecais džentlmenis. - Tā nebija jūsu vaina, ka viņš jūs iemīlēja, man šķiet. Tomēr, bija gan, - vecais džentlmenis piemetināja, šķelmīgi paskatījies uz Arabellu. - Tā bija jūsu vaina. Viņš tur nekā nevarēja darīt.

Vai nu šis mazais kompliments, vai īpatnējais veids, kā mazais džentlmenis to pateica, vai arī viņa pārmainītais tonis - daudz laipnāks nekā sākumā, vai arī tas viss kopā lika Arabellai caur asarām pasmaidīt.

- Kur jūsu vīrs? - strupi nojautāja vecais džentlmenis, apvaldīdams smaidu, kas nupat gribēja izplaukt viņa sejā.

- Es viņu gaidu, ser, kuru katru brīdi, - Arabella sacīja. - Es viņu pierunāju šorīt iziet pastaigāties. Viņš jūtas ļoti nospiests un nelaimīgs, jo no tēva nav nekādu ziņu.

- Ak nospiests? - vecais džentlmenis noteica. - Tā viņam ar vajag!

- Es baidos, ka viņš mokās manis dēļ, - Arabella turpināja, - un es, ser, ciešu viņa dēļ. Tikai es viena esmu vainīga, ka viņš nokļuvis pašreizējā stāvoklī.

- Nebēdājiet vis par viņu, mana dārgā, - vecais džentlmenis iebilda. - Tā viņam vajag! Es par to priecājos. Pat ļoti priecājos, ciktāl tas attiecas uz viņu.

Tikko vecais džentlmenis bija izteicis šos vārdus, uz kāpnēm atskanēja soļi, kas likās pazīstami kā viņam, tā Arabellai. Mazais džentlmenis nobālēja un, ar pūlēm savaldījies, misteram Vinklam ienākot, piecēlās.

- Tēvs! - misters Vinkls izsaucās, pārsteigumā atkāpdamies.

- Jā, ser, - mazais, vecais džentlmenis atbildēja. - Nu, ser, kas tev būtu man sakāms?

Misters Vinkls klusēja.

- Es ceru, ser, ka tev pašam ir kauns no sevis, - vecais džentlmenis turpināja.

Vēl arvien misters Vinkls nesacīja ne vārda.

- Nu, vai tev ir kauns, ser, vai nav? - vecais džentlmenis tincināja.

- Nē, ser, - misters Vinkls atbildēja, paņemdams Arabellu zem rokas. - Man nav kauns ne pašam sevis, ne manas sievas dēļ.

- Redz, kā! - vecais džentlmenis ironiski iesaucās.

- Ļoti nožēloju, ser, ja esmu izdarījis ko tādu, kas mazinājis tavu mīlestību pret mani, - misters Vinkls turpināja, - bet tajā paša laika es teikšu, ka man nav ko kaunēties par to, ka šī lēdija ir mana sieva, ne arī tev būtu jākaunas, ka viņa ir tava meita.

- Dod man roku, Nat! - vecais džentlmenis izsaucās pavisam citādā balsī. - Noskūpsti mani, mīļā! Galu galā tu esi apburoša vedekla!

Pēc dažām minūtēm misters Vinkls devās meklēt misteru Pikviku un, atgriezies kopā ar šo džentlmeni, stādīja to priekšā savam tēvam. Piecas minūtes bez mitēšanās abi spieda viens otram roku.

- Mister Pikvik, es jums sirsnīgi pateicos par laipno izturēšanos pret manu dēlu, - vecais misters Vinkls teica parupji, bet atklāti. - Esmu straujš vīrs, un, kad mēs pagājušo reizi tikāmies, es biju pārsteigts un aizkaitināts. Tagad es pats visu pārbaudīju un jūtos vairāk nekā apmierināts. Vai man vēl kaut kā atvainoties, mister Pikvik?

- Nepavisam, - šis džentlmenis attrauca. - Jūs esat izdarījis tieši to, kā vēl trūka, lai es būtu pilnīgi laimīgs.

Pēc tam viņi atkal piecas minūtes spieda viens otram roku un izsacīja daudz komplimentu, kuriem piemita tā reti novērotā īpašība, ka tie bija patiesi.

Sems, kā jau dēlam pieklājas, bija pavadījis tēvu līdz «Skaistajai Mežonei» un, atgriezdamies no turienes, pagalmā sastapa resno puiku, kam Emīlija Vordla bija uzdevusi atnest kādu zīmīti.

- Paklausieties, - Džo teica, kļuvis neparasti runīgs. - Vai Mērija nav skaista meitene, ko? Man viņa tā patīk, tā patīk!

Misters Vellers neatbildēja neviena vārda, bet brīdi uzlūkoja resno puiku, gluži apstulbis par tā bezkaunību, tad aiz apkakles aizvilka to līdz stūrim un ar nekaitīgu, bet izskatīgu kājas spērienu atlaida. Pēc tam viņš svilpodams devās mājās.

LVII NODAĻA

kurā Pikvika klubs beidz darboties un viss noslēdzas tā, ka visi ir apmierināti

Veselu nedēļu pēc mistera Vinkla laimīgās ierašanās no Birmingemas misters Pikviks un Seims Vellers ik dienas no rīta līdz vakaram uzturējās ārpus mājas, iegriezdamies tikai pusdienās un izskatīdamies tik noslēpumaini un nopietni, ka tas viņiem nemaz nepiestāvēja. Bija skaidrs, ka sagaidāmi ļoti svarīgi un ievērojami notikumi, bet, kādi tie būs, par to klīda dažādi minējumi. Daži (starp tiem misters Tapmens) bija gatavi domāt, ka misters Pikviks prāto par laulības saitēm, bet lēdijas šo minējumu sparīgi noraidīja. Citi drīzāk sliecās pieņemt, ka viņš nolēmis doties kādā tālā ceļojumā un patlaban ir aizņemts ar dažādiem priekšdarbiem, bet to stingri noliedza pats Sems, kas, Mērijas nopratināts, bija noteikti apgalvojis, ka nekādu jaunu ceļojumu vairs nebūšot. Pēdīgi, kad pēc sešu dienu veltīgas minēšanas visi bija galīgi samocījuši smadzenes, vienbalsīgi nolēma uzaicināt misteru Pikviku, lai tas apgaismo savu uzvešanos un skaidri pasaka, kāpēc viņš tā vairās no savu apbrīnotāju draugu sabiedrības.

Šajā nolūkā misters Vordls visus ielūdza pusdienās Edelfijā un, kad karafes bija divas reizes apceļojušas galdu, ķērās pie lietas.

- Mēs visi ļoti gribētu zināt, - vecais džentlmenis uzsāka, - kā mēs jūs esam apvainojuši un kas jums liek mūs pamest un staigāt apkārt vienam pašam.

- Vai tiešām? - misters Pikviks atsaucās. - Savāda sagadīšanās - šo pašu dienu es pats jums to gribēju pastāstīt. Ja jūs ieliesit man vēl glāzi vīna, es apmierināšu jūsu ziņkārību.

Karafes neparasti ātri pārgāja no rokām rokās, un misters Pikviks, ar jautru smaidu uzlūkojis savus draugus, turpināja:

- Visas šīs pārmaiņas, kas notikušas mūsu vidū, - misters Pikviks teica, - es domāju laulības, kas jau ir notikušas, un laulības, kas vēl notiks, - līdz ar pārmaiņām, kādas tās radīs, lika man ar skaidru galvu un bez kavēšanās pārdomāt manus nākotnes plānus. Es nolēmu apmesties uz dzīvi kādā klusā, skaistā vietā kaut kur Londonas tuvumā. Atradu kādu māju, kas pilnīgi atbilst manām prasībām, to es noīrēju un iekārtoju. Tā ir pilnīgi sagatavota apdzīvošanai, un es tur gribu apmesties bez kavēšanās, cerēdams, ka vēl daudz gadu varēšu pavadīt klusā un mierīgā atpūtā un ka dzīvē mani iepriecinās draugu sabiedrība, bet nāvē pavadīs viņu labās atmiņas.

Misters Pikviks brīdi apklusa, un visi ap galdu sačukstējās.

- Māja, ko esmu noīrējis, - misters Pikviks runāja tālāk, - atrodas Dalvičā. Pie tās ir liels dārzs, un vieta ir viena no skaistākajām Londonas apkārtnē. Māja var sniegt visas ērtības, varbūt pat mazliet luksa, bet par to jūs varēsit spriest paši. Sems nāks man līdzi. Pēc Perkera ieteikuma esmu nolīdzis saimnieci, ļoti vecu, un kalpotājus, kādi viņai liksies nepieciešami, es vēl sadabūšu. Es ierosinu šo mājokli iesvētīt, izdarot tajā kādu ceremoniju, kas mani ļoti interesē. Ja manam draugam Vordlam nav iebildumu, es vēlētos, lai viņa meitas kāzas nosvin manā jaunajā mājā tajā dienā, kad es uz turieni pārcelšos. Jaunu ļaužu laime, - misters Pikviks teica mazliet aizkustināts,- vienmēr ir bijusi manas dzīves lielākais prieks. Mana sirds sils, vērojot zem mana paša jumta manu visdārgāko draugu laimi.

Misters Pikviks atkal apklusa, un Emīlija un Arabella dzirdami iešņukstējās.

- Kā personīgi, tā ar vēstulēm esmu sazinājies ar klubu, - turpināja misters Pikviks, - iepazīstinot to ar savu nodomu. Mūsu ilgās prombūtnes laikā tas ir daudz cietis no iekšējām nesaskaņām, bet pēdīgi manas aiziešanas, kā arī vēl citu iemeslu dēļ galīgi iziris. Pikvika klubs vairs nepastāv. Es nekad nenožēlošu, - klusā balsī teica misters Pikviks, - es nekad nenožēlošu, ka gandrīz divus gadus esmu ticies ar visdažādāko raksturu cilvēkiem, lai gan mana jauno iespaidu meklēšana daudziem varēja likties smieklīga. Gandrīz visa mana agrākā dzīve bija veltīta veikala darīšanām un mantas krāšanai, bet tagad esmu skatījis daudzas ainas, par kādām man agrāk nebija ne jausmas, un es ceru, ka tās būs apgaismojušas manu prātu un papildinājušas manas zināšanas. Ja arī esmu paveicis maz laba, ceru, ka esmu izdarījis vēl mazāk ļauna un ka visi mani piedzīvojumi sniegs man tikai jautras un patīkamas atmiņas mana mūža beigās. Lai dievs svētī jūs visus!

Pēc šiem vārdiem misters Pikviks ar trīcošu roku pielēja un iztukšoja glāzi, un viņa acis kļuva mitras, kad draugi visi kā viens piecēlās un no visas sirds uzdzēra uz viņa veselību.

Mistera Snodgrasa kāzām nebija daudz ko gatavoties. Tā kā viņam nebija ne tēva, ne mātes un līdz pilngadībai viņš bija atradies mistera Pikvika aizbildnībā, šis džentlmenis lieliski pazina viņa mantas stāvokli un nākotnes izredzes. Viņa ziņojums par abiem šiem jautājumiem Vordlu pilnīgi apmierināja - kā būtu apmierinājis gandrīz katrs ziņojums, jo vecajam, labajam džentlmenim sirds plūda pār malām aiz prieka un laipnības, - un, kad Emīlijai bija piešķirts pienācīgs pūrs, kāzas nolika pēc četrām dienām. Šāda steiga trīs šuvējas un vienu drēbnieku noveda gandrīz līdz ārprātam.

Licis aizjūgt savai ekipāžai pasta zirgus, vecais Vordls otrā dienā aizbrauca, lai atvestu savu māti uz pilsētu. Savu ziņojumu viņš vecajai lēdijai pateica ar parasto pēkšņumu, un viņa nekavējoties paģība, bet drīz tika atdzīvināta, lika tūliņ iesaiņot brokāta tērpu un sāka stāstīt līdzīgus notikumus, kas atgadījušies nelaiķa lēdijas Tolingloveras vecākās meitas kāzās. Stāsts ilga trīs stundas un tad vēl nebija ne līdz pusei.

Arī misis Trandlai bija jāpaziņo par Londonā notiekošajiem priekšdarbiem, un, tā kā viņas veselība bija delikātā stāvoklī, to viņai paziņoja misters Trandls, lai ziņas viņu pārāk stipri neiespaidotu, taču tās viņu neiespaidoja pārāk stipri, jo viņa tūliņ aizrakstīja uz Magltonu, pasūtīja jaunu cepuri un melnu atlasa tērpu un paziņoja, ka nolēmusi piedalīties ceremonijā. Tad misters Trandls ataicināja ārstu; ārsts teica, ka misis Trandlai pašai esot labāk jāzina, kā viņa jūtoties, un misis Trandla atbildēja, ka viņa jūtoties lieliski un esot nolēmusi braukt. Ārsts, būdams gudrs un sapratīgs ārsts un zinādams, kas der viņam un kas der citiem, teica, ka, mājās palikdama un uztraukdamās, misis Trandla varbūt nodarīšot sev vairāk ļauna nekā braukdama, tādēļ labāk lai braucot vien. Un viņa aizbrauca, un ārsts, būdams ļoti uzmanīgs, tai deva līdzi pusduci zāļu pudeļu, kas bija jāizdzer pa ceļam.

It kā ar šīm rūpēm vēl nepietiktu, Vordlam bija uzdots aizvest divas mazas vēstulītes divām mazām, jaunām lēdijām, kam bija jābūt par līgavas māsām. Vēstules saņēmušas, abas jaunās lēdijas krita izmisumā, jo viņām neesot ko tik svarīgā gadījumā uzģērbt un neesot laika, lai to iegādātos - apstāklis, kas abu mazo, jauno lēdiju abiem cienījamiem papiņiem sagādāja drīzāk apmierinājumu nekā citu ko.

Tomēr pārtaisīja vecus tērpus un izgatavoja jaunas cepures, un jaunās lēdijas izskatījās tik labi, cik vien to no viņām varēja sagaidīt, un, tā kā sekojošajā ceremonijā viņas īstā vietā raudāja un īstā laikā trīcēja, viņas izraisīja visu skatītāju apbrīnu.

Kā līdz Londonai tika abi nabaga radinieki - vai viņi gāja kājām vai pieķērās karietēm aizmugurē, vai viņus paveda vezumnieki, vai arī viņi pārmaiņus viens otru nesa, - tas nav zināms, bet klāt viņi bija jau pirms Vordla atgriešanās, un pirmie viesi, kas kāzu rītā pieklauvēja pie mistera Pikvika durvīm, bija abi nabaga radinieki saposušies un smaidoši.

Viņus tomēr sagaidīja sirsnīgi, jo misteru Pikviku neietekmēja ne bagātība, ne nabadzība. Jaunie apkalpotāji bija žigli un uzcītīgi. Sems nepārspējami jautrs un možs, bet Mērija mirdzoši skaista un izgreznojusies spilgtām lentām.

Līgavainis, kas šajā namā bija uzturējies jau divas vai trīs dienas, galanti izbrauca uz Dalvičas baznīcu pretī līgavai. Viņu pavadīja misters Pikviks, Bens Ellens, Bobs Soijers un misters Tapmens, bet aizmugurē stāvēja Sems Vellers, ģērbies jaunā un greznā, speciāli šim gadījumam izgatavotā livrejā ar baltu lentīti, savas sirdsdāmas dāvanu, pogcaurumā. Viņus sagaidīja Vordli un Vinkli, un līgava, un līgavas māsas, un Trandli, un, kad ceremonija bija beigusies, karietes ripoja atpakaļ uz mistera Pikvika māju, kur bija klāts brokastu galds un kur mazais misters Perkers tos jau gaidīja.

Šeit izklīda visi vieglie mākonīši, ko bija radījusi ceremonijas svinīgā daļa. Visu sejās mirdzēja prieks, un bija dzirdami tikai apsveikumi un laipnības. Viss bija tik skaists! Mauriņš mājas priekšā, dārzs aiz mājas, mazā oranžērija, ēdamistaba, viesistaba, guļamistaba, smēķētava un jo sevišķi kabinets ar gleznām, atzveltnes krēsliem, neparasta izskata skapjiem un dīvainiem galdiem, kā arī neskaitāmām grāmatām. Pa lielo logu varēja redzēt apakšā skaisto mauriņu un aiz tā jauku lauku ainavu ar šur un tur kokos grimstošām mājiņām. Un kur tad vēl aizkari un grīdsegas, un krēsli, un dīvāni! Viss bija tik skaists, tik solīds, tik kārtīgs un ieturēts tik izsmalcinātā gaumē, ka, pēc visu domām, grūti bija izšķirties, ko te visvairāk apbrīnot.

Visa tā centrā stāvēja misters Pikviks, un viņa sejā mirdzēja smaidi, kam nevarēja pretoties ne vīrieša, ne sievietes, ne bērna sirds. Būdams laimīgākais no visiem, viņš atkal un atkal spieda rokas vieniem un tiem pašiem cilvēkiem, un, kad viņa rokas nebija aizņemtas, tad viņš tās aiz prieka berzēja. Ikreiz, dzirdot jaunu sajūsmas vai ziņkārības izpausmi, viņš pagriezās uz to pusi un ielīksmoja visus ar saviem prieka pilnajiem skatieniem.

Brokastis pasniegtas. Misters Pikviks pavada veco lēdiju (kas visu laiku runājusi par lēdiju Tolingloveri) pie garā galda viena gala; Vordls nosēžas otrā galā; draugi sakārtojas gar abām malām; Sems ieņem vietu aiz sava kunga krēsla; smiekli un sarunas apklust, un misters Pikviks, noskaitījis lūgšanu, brīdi klusē un raugās visapkārt. To darot, pār viņa vaigiem plūst laimes asaras.

Atstāsim mūsu veco draugu vienā no tiem neaptumšotas laimes brīžiem, kādus mēs, ja vien meklējam, šad un tad varam atrast mūsu nīcīgajā dzīvē. Uz zemes ir tumšas ēnas, bet gaisma tādēļ liekas vēl spilgtāka. Daži cilvēki, līdzīgi sikspārnim vai pūcei, tumsā redz labāk nekā gaismā. Mums, kam nav šādu redzes spēju, labāk patīk uzmest pēdējo atvadu skatienu iedomātajiem draugiem, ar kuriem kopā esam pavadījuši daudzas vientuļas stundas, tādā brīdī, kad pār tiem mirdz īslaicīga saules gaisma.

Tāds liktenis ir lielākajai daļai cilvēku, kas sastopas ar citiem cilvēkiem un nodzīvo kaut līdz pusmūžam, - tie iegūst daudz patiesu draugu un notikumu dabiskajā norisē tos atkal pazaudē. Visu rakstnieku liktenis ir radīt iedomātus draugus un pazaudēt tos, kad darbs pabeigts. Ar to vēl viņu bēdas nebeidzas, jo no viņiem vēl prasa atskaiti par šo iedomāto draugu tālāko likteni.

Ievērojot šo paradumu, - kas, bez šaubām, ir slikts paradums, - mēs pievienojam dažus biogrāfiskus datus par cilvēkiem, kas sapulcējušies pie mistera Pikvika.

Misters un misis Vinkla, pilnos apmēros ieguvuši vecā džentlmeņa labvēlību, drīz pēc tam apmetās kādā jaunceltā mājā, kas nebija ne pusjūdzes no mistera Pikvika mājas. Misters Vinkls strādāja Sitijā par sava tēva Londonas aģentu jeb korespondentu; viņš apmainīja savu iepriekšējo uzvalku pret parasto angļu apģērbu un kopš tā laika un vienmēr pēc ārienes izskatījās kā civilizēts kristietis.

Misters un misis Snodgrasi apmetās Dinglijdellā, kur viņi nopirka un apsaimniekoja nelielu fermu, vairāk gan izklaidēšanās nekā peļņas dēļ. Misters Snodgrass reizēm top sapņains un melanholisks un līdz šai dienai draugu un paziņu vidū ir slavens kā liels dzejnieks, lai gan mums nav zināms, ka viņš būtu uzrakstījis kaut ko tādu, kas šo pārliecību attaisnotu. Taču mēs zinām daudz ievērojamu cilvēku - literātu, filozofu un tamlīdzīgu, kuru slava dibināta uz tādiem pašiem pamatiem.

Misters Tapmens, kad viņa draugi apprecējās un misters Pikviks nometās uz pastāvīgu dzīvi, noīrēja dzīvokli Ričmondā, un kopš tā laika tur vienmēr ir uzturējies.

Vasaras mēnešos viņš vienmēr pastaigājas pa terasi, un viņa izskats ir jauneklīgs un jautrs. Tādēļ viņu apbrīno daudzās apkārtnē dzīvojošās vecākās un vientuļās lēdijas.

Viņš vairs nekad nav nevienu bildinājis.

Misters Bobs Soijers, pēc tam kad «Avīzē»[1] bija izsludināts viņa bankrots, kopā ar misteru Bendžeminu Ellenu aizbrauca uz Bengāliju kā ārsti Austrumindijas kompānijas dienestā. Abiem četrpadsmit reižu piemetās dzeltenais drudzis, un pēc tam viņi nolēma kļūt mazliet atturīgāki. Kopš tā laika abiem klājas labi.

Misis Bārdla ir izīrējusi dzīvokli vēl daudziem patīkamiem vientuļiem džentlmeņiem, turklāt ļoti izdevīgi, bet nekad vairs nav iesniegusi sūdzību par laulības solījuma laušanu. Viņas atorneji misteri Dodsons un Fogs turpina darboties savā profesijā, no kuras gūst lielus ienākumus, un visi viņus uzskata par ļoti izveicīgiem darboņiem.

Sems Vellers turēja vārdu un divus gadus palika neprecējies. Tad vecā saimniece nomira un misters Pikviks tās vietu piedāvāja Mērijai ar noteikumu, ka viņa bez kavēšanās apprecēsies ar misteru Velleru, ko viņa darīja bez kurnēšanas. Ja spriež pēc tā, ka pie dārza vārtiņiem atkārtoti redzēti divi dūšīgi puišeļi, Semam ir ģimene.

Vecākais misters Vellers vēl vienu gadu vadīja karieti, bet tad ģikts viņu piespieda darbu atstāt. Misters Pikviks viņa kabatas grāmatas saturu bija noguldījis tik izdevīgi, ka viņam radās pieklājīgi ienākumi, no kuriem viņš vēl tagad dzīvo kādā lieliskā viesnīcā pie Šūtershilla, kur visi viņu godā kā orākulu. Viņš ļoti lielās ar to, ka esot pazīstams ar misteru Pikviku, un ir saglabājis nepārvaramu naidu pret atraitnēm.

Pats misters Pikviks dzīvo savā jaunajā mājā, veltīdams brīvās stundas savu piezīmju sakārtošanai - vēlāk viņš tās atdeva kādreiz slavenā kluba sekretāram - vai arī klausīdamies, kā Sems Vellers balsī lasa un izlasīto pēc sava prāta komentē, kas misteru Pikviku vienmēr ļoti iepriecina. Sākumā viņu stipri traucēja mistera Snodgrasa, mistera Vinkla un mistera Trandla pastāvīgie lūgumi būt par krusttēvu viņu atvasēm, bet tagad viņš pie tā jau pieradis un izpilda šos pienākumus kā pašu par sevi saprotamu lietu. Viņam nekad nav bijusi jānožēlo misteram Džinglam parādītā devība, jo kā šis cilvēks, tā arī Džobs Troters ar laiku ir kļuvuši par cienījamiem sabiedrības locekļiem, lai gan vienmēr stūrgalvīgi atteikušies atgriezties vietā, kur kādreiz darbojušies un piedzīvojuši kārdinājumus. Misters Pikviks tagad gan mazliet savārdzis, bet viņa gars ir jauneklīgs tāpat kā agrāk, un viņš vēl arvien bieži ir redzams apbrīnojam gleznas Dalvičas galerijā vai jaukā laikā pastaigājamies pa skaisto apkaimi. Viņu pazīst visi apkārtnes nabaga ļaudis un vienmēr godbijīgi noņem viņa priekšā cepures. Bērni viņu dievina, un, patiesību sakot, to dara visi kaimiņi.

Katru gadu viņš dodas svinēt lielus ģimenes svētkus pie mistera Vordla. Kā tur, tā visur citur viņu vienmēr pavada uzticamais Sems, kuru ar viņa kungu saista stipra un abpusēja mīlestība, ko izbeigs tikai nāve.

1 - «Avīze» - «Londonas Avīze», Anglijas valdības oficiāls orgāns; tajā tika iespiesti valdības rīkojumi, saraksti par augstākajiem ierēdņiem, kas iecelti amatos vai atlaisti no tiem, tiesu spriedumi bankrotu gadījumos u.c.

The Posthumous Papers of the Pickwick Club (The Pickwick Papers)

1961

No angļu valodas tulkojis Mārtiņš Kalndruva

R. Seimora un H. Brauna ilustrācijas

Content

Dikenss Čārlzs Pikvika kluba piezīmes

PIKVIKA KLUBA PIEZĪMES

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODAĻA

XV NODAĻA

XVI NODAĻA

XVII NODAĻA

XVIII NODAĻA

XIX NODAĻA

XX NODAĻA

XXI NODAĻA

XXII NODAĻA

XXIII NODAĻA

XXIV NODAĻA

XXV NODAĻA

XXVI NODAĻA

XXVII NODAĻA

XXVIII NODAĻA

XXIX NODAĻA

XXX NODAĻA

XXXI NODAĻA

XXXII NODAĻA

XXXIII NODAĻA

XXXIV NODAĻA

XXXV NODAĻA

XXXVI NODAĻA

XXXVII NODAĻA

XXXVIII NODAĻA

XXXIX NODAĻA

XL NODAĻA

XLI NODAĻA

XLII NODAĻA

XLIII NODAĻA

XLIV NODAĻA

XLV NODAĻA

XLVI NODAĻA

XLVII NODAĻA

XLVIII NODAĻA

XLIX NODAĻA

L NODAĻA

LI NODAĻA

LII NODAĻA

LIII NODAĻA

LIV NODAĻA

LV NODAĻA

LVI NODAĻA

LVII NODAĻA