Крівава Книга Ч. 2. Матеріяли до польської інвазії (оригинал)

Др. Михайло /Іозинський.

ПЕРЕДМОВА.

В частині 1-ій ,,Крівавої Книги“ подали ми най-яркійшг приміри того масовою винищування українського народу та його духових і матеріальних дібр, яким значився польський наїзд на землі української Галичини в pp. 1918—1019.

Коли в половині липня 1919 р. Польща заняла цілу українську Галичину, сі злочини польської окупаційної влади залили всю Галицьку вемлю, зазначуючися огнем і руїною, кровю і трупами, розстрілами, шибеницями і могилами — і зойками тисяч і тисяч гонених, мов колись у турецький ясир, у польські табори смерти, — в табори для полонених і інтернованих.

В міру того, як Польща укріпляла в українській Галичині свою окупаційну владу, те винищування українського народу ставало системою, яка має за ціль: як найшвидше стерти з Галицької землі, землі українських володарів Ярослава Осьмомисла, Романа і Данила, її відвічний український характер і зробити з неї польську провінцію, в якій історичний господар сег землі, український нарід, коротав би свій вік як раб Польщі.

Сю систему винищування українського народу польською окупаційною владою представляємо в сій частині 11-ій ,,Крівавої Книги“.

Вибір найяркійших прижірів польських злочинів, доконаних в році 1920, містять часленні ноти Уряду до Найвисшої Ради, як також наша преса.

Коли-б хотіти видати весь матеріял, яким роз-порядтае Уряд, треба би на се томів, — томів, якими ,,перелякать саме пекло можнаб“.

Котдпй з тих злочинів повторяється на нещасній Галицькій землі що дня, в кождім селі, місточку, місті, нагадуючи слова Шевченка:

„/ не в однім отім селі А скрізь на цілій Україні .Іюдий у ярма запрягли Пана луна ні . .

Ся публікація обнпмає фактичний матеріял по кінець 1020-го року.

Очесидно, що в сім 1921-ім році в системі польської окупаційної влади нічого не змінилося. Воно тільки що-раз глибше вливається своїми кігтями в живе тіло українського народу.

Відень, в червні 1921.

З М І с т.

Насть І.

Розділ І. Сторінка Польська окупація Галичини і міжнародне право- • 1_Ю

Розділ II.

Польська окупація в Східній Галичині..... IX —25

Розділ III.

Примушування українського населення до грошевих

і особистих чиннтьб для польської держави* 26—35

Розділ І\.

Убійства, знущання, рабунки. арештування, інтернування, засуди.......... 36 — 48

Розділ V.

Табори полонених і інтернованих...... 44—50

Розділ VI.

Нищення українського шк льництна ..... 51—79

Розділ \ II.

Польська кольоиізацін Східної Галичини .... 80 —116

Розділ VIII.

Польські проби Фалшуваиня волі населення • ■ ' 117—119

Закінчення..........120

Розділ І. Сторінка

Економічне винищування краю: реквізиції, контрибуції і грабування.........123—133

Розділ II.

Дрештування, биття, мордування і загуди- • • • 134—147

Розділ III.

Арештування, грабежі, катування і вбннгтна иа Бои-

ківщнні і Гуцульщині........148 —170

Розділ IV.

Табори полонених і цивільних Стернованих • • 17 L—217

Додаток І.

З мартірольоґії ччнтеиьстна в pp. 1910 і 1020 • • 218—234

Додаток II.

Сіінс священиків інтернованих і арештованих в pp.

1919 і 1920 • .................236-241

MP. 1

I.'

Польська окупація Галичини і міжнародне право.

1. Польський окупаційний режім в Галичині зі становища міжнародного права.

Західно-Українській Народній Републиці, яка підчас розпаду бувшої австро - угорської монархії утворилася на українських її землях 1. падолиста 1918 р. як самостійна держава, не судилося працювати в мирі над своєю внутрішньою будовою. Зараз в перших днях падолиста 1918 р- пішла проти неї війною Польща, хотячи завоювати українську Галичину.

В сій війні виступила Мирова Конференція найперше як посередник, а потім як суддя.

В імени Мирової Конференції предложила т. зв. комісія Бертелемі дня 28. лютого 1919 р. у Львові обом сторонам проект перемиря, на якого основі вони мали би понехати війну і здатися в справі означення границь між Польщею й Західно-Українською Народньою Републикою на Мирову Конференцію.

Сей проект означав тимчасову границю так, що Поляки мали обсадити своїм війгьком значну часть галицько-української території зі Львовом і Дрогобичем, отже в історичною столицею Східної Галичини і з нафтовими богацтвами в околици Дрогобича.

На гей проект Уряд Західно-Української Републики не згодився і війна велася далі.

У виконанню 3-ої і 4-ої точки сього рішення з 25. червня 1919 р. Найвисша Рада на засіданню з 20. падолиста 1919 р. предложила „Проект умови між головними коаліційними й усоюзненими державами і Польщею в справі Східної Галичини.“

Сей проект відступав у користь Польщі від принціпів, проголошених в 3-тій і 4-тій точці рішення Найвисшої Ради з 25. червня 1919. А саме мав він віддати Східну Галичину під управу Польщі на 25 літ, при дуже обмеженій автономії, після чого не населення Східної Галичини, виконуючи право самовизначення, мало рішити про свою дальшу долю, тільки Союз Народів мав по 25 літах рішити, що зі Східною Галичиною має статися далі.

Мимо таких для Польщі корисних умов, польське пракительство відмовилося приняти еей проект договору та домагалося повного влучення Східної Галичини до Польщі.

Що сей проект зустрівся з як найрішучійшим протестом нравительства Західно-Української Народньої Републики. розуміется само собою.

Супроти сього Найвисша Рада на засіданню 22. грудня 1919 р. ухвалила рішення справи в і д-ложити, а Східна Галичина остала дальше під польською військовою окупацією.

Коли в літі 1920 р. грозив Польщі погром зі сторони совітської Росії і вона звернулася до держав антанти з просьбою о поміч, Найвисша Рада включила в договір, підписаний з Польщею в Спа 10. липня 1920, також справу Східної Галичини. А саме в 2-гій точці договору сказано, що на конференцію в Льондоні, яку плянувала скликати Найвисша Рада для управиль-нення відносин у Східній Европі. убудуть також допущені заступники Східної Галичини для представлення своєї справи на конференції“. А в 3-тіи точці Польща зобовязуется „п р и й нят и рішення Найвисшої Ради в справі Східної Галичини".

Льондонська конференція не відбулася і справи Східної Галичини Найвисша Рада не вирішила.

В ціли визволення Східної Галичини з-під страшного польського режіму звернувся Президент Галицької Національної Ради з докладною нотою до Союза Народів в Женеві. Наслідком сього Рада Союза Народів на засіданню 23. лютого 1921 в Парижі розглядала справу Східної Галичини і видала отеє рішення:

„1. Постанови мирового договору про права національних меншостей в Польщі не можуть бути при-мінені супроти Галичини, бо вона лежить поза границями Польщі.

2. Постанови про викопування мандатів і контролі Союзу Народів над мандатарем не можуть бути примі-нені супроти Галичини, бо Польщу не наділено мандатом вавести адміністрацію тої країни.

3. Не можна також прикладати до сього випадку приписів гаґської конвенції, бо в часі, коли була за-ключена та конвенція, Польща не істнувала як держава.

4. Польща являється тільки Фактичним мілітарним окупантом Галичини, якої сувереном є держави антанти (арт. 91. договору в Сан-Жермен).

Тому Рада Союзу Народів рішає предложені їй домагання дотично правного становища Східної Галичини і відносин у тім краю відступити Раді Амба-садорів.“

Отсим рішенням Рада Союза Народів ствердила, що суверенні права над Східною Галичино*пале-жать до головних держав антапми, та що Польща а тільки мілітарним окупантом Східної Галичини.

Таке є правне положення Східної Галичини зі становища міжнароднього права.

З сього всего ясно виходить:

Польща повинна трактувати Східну Галичину як окрему територію, яка не е частю польської держави.

Мешканці сеї території, без ріжниці народности і віроісповідання, повинні бути трактовані як громадяни своєї території, себто громадяни Східної Галичини, окремі від громадян польської держави.

Власть польської держави повинна мати в Східній Галичині инший характер як в Польщі: в Польщі вона е суверенна, в Східній Галичині Польща е тільки мілітарним окупантом з уповажнення Найвисшої Ради.

Закони польської держави не повинні розтягатися на територію Східної Галичини.

Польське правительство повинно управляти Східною Галичиною на основі законів, які обовязували перед польською окупацією; шанувати попередно набуті права як одиниць так народностей і віроісповідань; трактувати мешканців краю, без ріжниці народности віроісповідання, як рівних перед правом.

Словом, Східна Галичина повинна бути управлю-вана як окрема територія, якої будучність ще не рішена і в якій не можна заряджувати нічого, що ту будучність передрішалоби.

Міродатними при сім повинна бути воля та ін-тенції Найвисшої Ради, висловлені в її рішенню, і приписи міжнароднього права.

2. Становище польського правительства.

Як уже зазначено на вступі, між правним положенням Східної Галичини, означеним в рішенню Найвисшої Ради, і тим дійсним станом, в якім вона знаходиться тепер під польським режімом, панує пропасть.

Польща трактує Східну Галичину як часть польської держави, в якій одначе тільки Поляки користуються повнотою громадянських прав, а Українці є виняті з під права.

І. Твртпорія і назва. Назва „Галичина“ історично прислугує тій українській території, яку тепер називаємо „Східною Галичиною“.

Коли при поділах Польщі одержала Австрія Західну Галичину, якої історичною назвою е „Малопольща“ і Східну Галичину, якої історичною назвою е „Гали^1 чина“, розтягнула назву „Галичина“ на ті дві території, які злучила в одну провінцію. Від того часу українську часть сеї австрійської провінції (властиву „Галичину“) почали називати Східною Галичиною, польську часть („Малопольщу“)—Західною Галичиною.

ч

Західну Галичину Найвисша Рада признала дефінітивно Польщі, а саме рішеннем з 8. грудня 1919; в Східній Галичині Польща б тільки тимчасовим окупантом.

З сього ясно виходить, що коли Західну Галичину Польща має право адмініструвати як часть польської держави, то Східну Галичину має вона обо-вязок адмініструвати як окрему тери-торіяльну одиницю.

Одначе Польща трактує цілу давню австрійську провінцію Галичину (Західну польську і Східну українську) як часть Польщі і адмініструвала її доси одноцільно як одну провінцію, якій надала нову назву „Малопольща“, історичну назву польської Західної Галичини. Українська Східна Галичина називається тепер у Поляків офіціально „Східна Малопольща“.

На засіданню варшавського сойму 3. грудня 1920 року, ухвалено под^ити „Малопольщу« на 4 воєводства: краківське, львівське, станиславівське і тернопільське. Сей поділ має з одного боку затерти історичну і ет-ноґраФІчну ріжницю між польською Західною і українською Східною Галичиною (львівське воєводство має обняти часть території Західної Галичини так, щоб мало польську більшість); з другого-ж боку розбити історичну й національну єдність української Східної

І

Галичини, яку поділено на три воєводства: львівське, станиславівське і тернопільське.

В дискусії над сим законом посли виразно підносили, що з огляду на те, що справа Східної Галичини ще не е рішена Найвисшою Радою, Польща мусить показати рішучість і трактувати Східну Галичину як свою власність.

Словом, Польща адмініструє Східну Галичину не як окрему територіяльну одиницю, яка не належить до польської держави, а як часть польської держави.

II. Законодавство. Польський сойм уважає себе законодатною властю також для Східної Галичини і ухвалює або загальні закони з обовизуючою силою також для Східної Галичини або закони тільки для бувшої австрійської Галичини (тепер Малопильщі), які розтягаються також на Східну Галичину.

Для приміру вичислимо по кілька законів з обох катеґорій.

А. З загальних законів:

земельний закон з 10. липня 1919 p.;

закон про особисті воєнні чинитьби з 25. липня 1919;

валютовий закон з 15 січня 1920;

закон про польське громадянство з 20. січня 1920;

валютовий закон з 24. марта 1920;

земельний закон з 15. липня 1920;

соймова ухвала про примусову позичку з 16. липня

1920 р.

1 і

Б. З законів, виданих для бувшої австрійської провінції Галичини:

закон з 21. липня 1919 про зміну галицького громадського закона з 12. серпня 1866;

закон з 21. липня 1919 про знесення двірських обшарів;

закон з 21. липня 1919 про зміну галицького закона про церковну конкуренцію;

закон з 2. серпня 1919, яким уповноважнено прави-тельство обмежити право переношення недвижимостей;

закон з 24. жовтня 1919 про зміну закона про міські ради;

закон з 24. жовтня 1919 про зміну закона про повітові репрезентації;

закон з ЗО. січня 1920 про знесення галицького сойму і Краввого Виділу і утворення галицького Тимчасового Самоуправного Виділу.

Всі ті закони зміняють давню автономічну орґані-зацію бувшої австрійської провінції Галичини.

Вкінці вкажемо на висше згаданий закон з 3. грудня 1920 про поділ бувшої австрійської провінції Галичини на 4 воєводства.

III. Виконуюча вяашь. Польське правительствп видає зарядження для Східної Галичини, опираючись на законах польської держави. ,

Урядники у Східній Галичині є урядниками польської держави і складають присягу на вірність польській державі і польському народови.

IV. Судейська власть. Суди в Східній Галичині є судами польської держави і видають присуди „в імени польської Републики“

Т" Мешканці. Як уже вказано, з правного положення Східної Галичини виходить, що мешканці сього краю, без ріжниці народности і віроісповідання, повинні бути трактовані як рівні перед правом громадяни своєї території, себто громадянами Східної Галичини.

З сього випливає: Громадянство Східної Галичини і громадянство Польщі є два окремі правні поняття. Громадяни Східної Галичини не є громадянами польської держави, тільки чужинцями супроти неї; так само громадяни Польщі б чужинцями супроти Східної Галичини. Польське правительство не має права вважати якунебудь катеґорію громадян Східної Галичини громадянами Польщі і трактувати її инакше ніж инші категорії громадян Східної Галичини.

В супереч сьому польське правительство поділило мешканців Східної Галичини на дві катеґорії:

1. Поляків уважає воно громадянами польської держави і наділило їх усіми правами, які прислугують громадянам держави.

Вони мають репрезентацію в польськім соймі, утворену таким способом, що посли польської народности, вибрані в Східній Галичині при останніх виборах до австрійського парляменту (в 1911 p.), засідають в польськім соймі.

Вони користуються всіми конституційними правами, як свобода особи, слова, друку, зборів, маніфестацій, товариств, орґанівацій і т. п.

Вони виступають в імени Східної Галичини в справах як внутрішної так і заграничної політики.

Через них польське правительство виконує власть у Східній Галичині.

2. Українців трактує польське правительство як вороже населення завойованої території. Вони є позбавлені всіх громадянських прав, натомість мусять поносити всі тягарі, які держава накладає на своїх громадян, включно до державних позичок і воєнних чинитьб, а навіть булл проби наложити на них обовязок військової служби.

Окремому трактованню підлягають Жиди. Хто з них заявиться Поляком, того трактується на рівні з Поляками. Натомість загал жидівського населення трактується так само ворожо і протизаконно, як Укрг інців.

Польська адміністрація в Східній Галичині.

Яз вже зазначено в попереднім розділі. Польща не адмініструє Східної Галичини окремо, тільки завела для цілої бувшої австрійської провінції Галичини, якій надала ОФіціяльну назву „Малопольща“, одноцільну адміністрацію.

На чолі сеї адміністрації стоїть „Генеральний делегат правительства“, який підлягав польському прави-тельстьу в Варшаві.

Адміністрацію Східної Галичини виконує польське правительство виключно через польське урядництво, як місцеве, так наслане також з Польщі.

Крім того на виконування адміністрації в Східній Галичині мають рішаючий вплив ріжні польські національні комітети (Комітет Національної Оброни) і т. п., в які входить також все польське урядництво. Сі комітети дуже часто зміняють рішення як варшавського правительства так і місцевих властей, зглядно примушують їх свої рішення зміняти. Варшавське правительство 8 ними числиться і звертається ДО НИХ 110 опінію в усіх справах, які відносяться до трактування українського населення, українських інституцій і т д. Сі комітети розпоряджають узброеними громадянськими сторожами, при помочи яких тероризують українське населення.

Нивше вкажемо на найважнійші протиукраїнські риси сеї адміністрації.

1. Знесення автономічне? управи Галичини.

Як відомо, бувша австрійська провінція Галичина мала автономію. Законодатним автономічним орґаном був К р а є в и й Сойм; виконуючим автономічним орґаном був вибраний Соймом Краевии Виділ.

Наведений в попереднім розділі польський закон з ЗО. січня 1920 зніс Краевии Сойм і Краевии Виділ, переносячи права Краевого Сойму на польський Сойм у Варшаві, а прав.а Краевого Виділу на т. зв. Тимчасовий Самоуправний Виділ у Львові.

Тимчасовий Самоуправний Виділ складається з пред-сідателя, 6 членів і 3 заступників. Нредсідателем має бути кождочаснии шєф державної адміністрації в Галичині, висше згаданий т. зв. „ґенеральний делеґат пра-вительства“ ; членів і заступників призначує варшавський сойм.

Урядники Тимчасового Самоуправного Виділу е урядниками польської держави і складають присягу на вірність польській державі і польському народови.

В бувшім галицькім Краєвім Соймі і в бувшім Галицькім Краєвім Виділі українське населення Східної Галичини мало законно вапоручену репрезентацію.

Польський закон з ЗО. січня 1920 сі репрезентаційні права українського народу зовсім зніс.

Вибираючи Тимчасовий Самоуправний Виділ, варшавський сойм вибрав одного члена української народності!. Одначе сей вибір е залежами виключно від волі варшавського сойму, отже не означує ніяких прав для українського народу.

Низші самоуправні орґани, повітові ради і громадські ради, не знесені, одначе вони в вповні залежні від адміністраційних властей.

Повітовими радами, які й за австрійських, часів мали польський характер, користується польська адміністрація як своїми орґанами.

Громадські ради в українських громадах польська адміністрація або тероризуб або розвязуе і установляє на їх місце урядових комісарів.

2. Знесення прав української мови.

За австрійських часів українська мі*ва мала не тільки в Галичині, але і в центральних державних урядах цілий ряд прав, які загально можна схарактеризувати як право зносин між українським населенням і державними властями в украшоькій мові. Почавши від видання „Вістника державних законів“ в українській мові, всі державні власти мали обовязок приймати всі письменні й устні заяви громадян української народности і даьати на них письменні і устні відчовіди в українській мові. Так само всі урядові оголошення, написи на урядах і т. п. призначені для українського населення, були виготовлені в українській мові.

Про права української мови в шкільництві говоримо в окремім розділі.

Отже всі сі права української мови польське п р а в и т е л с ь т в о вСхідній Галичині скасувало. Польські власти в Східній Галичині усунули всі урядові написи в українській мові, перестали видавати урядові оголошення в українській мові, не приймають або не полагоджують письм, внесених в українській мові, не виготовляють урядових письм до українських громадян в українській мові, не приймають або не доручують почтових носилок, адресованих в українській мові і т. д.

В вересні 1920 появилась в польській пресі відомість, іцо польське правительство має застановитися над приверненням тих прав української мови в Східній Галичині, які обовязували за австрійських часів.

На основі дотеперішних досвідів можна певне сказати, що ся відомість появилася тільки для якоїсь політичної реклями з огляду на заграничну політику, а зовсім не означає вона звороту на ліпше.

За те цінна вона тим, що вона потверждуе, що права української мови, які обовязували за австрійських часів, польське правительство знесло.

5. Усунення урядників Українців.

Напавши на Східну Галичину, польське правительство в околицях, занятих польським військом, усувало всіх урядників української народности від служби в публичних урядах. Роблено се в сій Формі, що від урядників жадано зложенвя присяги на вірність Польській Републиці і польському народови, якої урядники української народности не могли зложити.

Так 1. цвітня 1919 усунено з державної служби отсих урядників і службовиків української народности: 5000 на зелізницях (з того 1500 у Львові),

700 на почті (з того 170 у Львові ,

300 в Фінансових урядах (з того 120 у Львові), 250 в судівництві (з того 180 у Львові),

40 в автономічних урядах.

Рівночасно значну часть усунених зі служби інтерновано або конФІновано як небезпечних для польської держави.

Коли в грудні 1919 польське правительство змінило зміст службової присяги, всі урядники і службо-вики української народности з цілої Східної Галичини зголосилися до служби. Одначе доси до служби не п р и н я т о:

2500 зелізничників (з того 700 у Львові),

5(Ю почтовців (з того 60 у Львові),

50 судовиків,

60 автономічних урядників.

Про усунення зі служби і переслідування учи-телів української народности говоримо окремо.

Се усунення Українців зі всіх публичних урядів означає з одного боку віддання українського населення на повну саяоьолю польських урядників, з другого боку засудження над 10.000 українських урядничих родин на безробіття і голодову смерть.

Таким способом польське правительство руйнує матеріяльно і винищує фізично українську інтелігенцію.

Мотивом неприняття українських урядників до служби, який повторяється в усіх рішеннях і заявах польського правительства е те, що дана особа я є неприхильно настроєна до польської держави і тому не може бути урядником польської Ренублики".

Сей мотив не має правної підстави, бо Східна Галичина не є частю Польщі і урядники Східної Галичини не повинні бути „урядниками Польської Репу-блики“.

З другого боку треба ствердити, що в цілій Східній Галичині нема Українця, який був би прихильно настроєний до польської окупації Східної Галичини! Огже за „неприхильність до польської держави" мусіла би Польща винищити все українське населення Східної Галичини, — що вона й робить!

4. Переслідування української преси.

Українська преса під польською окупацією здавлена військовою і цивільною цензурою, яка конфіскує майже кожде число Газети, накладав грошеві кари, арештує редакторів і вакривае видавництва.

Як тільки польські війська 22. падолиста 1918 за-няли Львів, при загальнім нищенню будинків і льогіалів українських інституцій улягли також знищенню редакції українських Газет.

Особливо потерпіло видавництво дневника „Діло" і тижневника „Свободи“, органів найвпливовійшоїукра-їнської (національно-демократичної) партії, які виходили від 1880 р. Льокаль сього видавництва відвідували польські жовніри кілька разів, оставляючи за кождим разом що-раз більшу руїну. Меблі, бібліотеку, часописи, рукописи, листе, ділові книги нищено, а вартісні предмети рабовано.

Коли польський комендант міста ґен. Роя українській делеґації заявив, що ніщо не стоїть на перешкод^1 видаванню украївської преси, „Д*ло“ почало появлятися. Одначе вийшли тільки два числа: з 28 і 29 падолиста 1918. Дня 29. падолиста 1918, коли число з ЗО. падолиста 1918 вже було готове до друку, яьився в редакції відділ польського війська, обявив „Діло“ закритим і арештував усіх присутних членів редакційного і ад-міністраційного персоналу.

Коли в кілька днів пізнійше депутація українських жінок була в нового коменданта ґен. Розвадовського, він, вичисляючи ріжні українські „злочини“ проти польської власти, сказав: „Ми позволили видавати „Діло", одначе воно почало так писати, що я наказав його замкнути і редакцію арештувати. Може бути, що знов позволимо видавати його. Але знайте, за першу статтю, яка мені не подобається, накажу редактора поставити під мур і розстріляти.“

Ні „Діло*4 ні „Свобода“ більше не появилися. Не вважаючи на всі українські заходи, польські власти не зняли заборони видування сих газет. Сороклігня традиція „Діла“ і „Свободи“ видалася їм занадто небезпечною для польської політики в Східній Галичині.

Аж з початком 1920 р. згадана українська національно-демократична партія дістала дозвіл видавати дневник „Громадська Думка*. Сей днєвник переслідували польські власти конФІскатами, а при к;аці вересня 1920 закрили.

Замість нього почав у жовтні 1920 виходити днев-яик „Українська Думка*1, який одначе вже в падолист*

1920 закрито, так, що вийшло тільки 33 числа, з яких половина була сконфіскована,

* *

а

В перших днях польської окупації Львова, рівночасно з „Ділом“, почав виходити також український соціяльно-демократичний дневник ..Вперед^4*.

Дня ЗО. падолиста 1918 редакція „Внереду“ одержала від ґен. Розвадовського приказ до видання українськими буквами долучувати видання польськими (латинськими) буквами. За невиповнення сього приказу за-грожено замкненням дневника. Наслідком сього „Виеред“ від 1. грудня 1918 до 22. січня 1919 мусів появлятися в двох виданнях: українськими і польськими буквами. Аж 22. січня 1919 дозволено видавати його без видання польськими буквами.

КонФІскати, грошеві кари, ревізії в редакційнім льокалі, арештування не тільки персоналу, але і припадково присутних інтересентів, закривання видавництва на кілька днів були щоденним хлібом сього одинокого тоді українського дневника, аж в кінці 19. марта 1919 замкнено його на необмежений час.

Рівночасно замкнено також двотижневник для українського жіноцтва „Наша Мета“, видаваний тою самою ґрупою.

Від 19. марта до 3. вересня 1919 не появлялася на території Східної Галичини ні одна українська Газета; ціле українське населення Східної Галичини було позбавлене своєї преси.

Аж 3. вересня 1919 „Вперед“ знов дістав дозвіл виходити. КонФІскати, грошеві кари, ревізії, ьроцеси переслідують його далі.

Соціяльно-демократрчний тижнеьник Р3емля і Воля“ був ще менше щасливий. Після короткого істнування його зозсім заборонено.

З початком 1920р. почали виходити дневник „Нова Рада“ і тижневник „Правда“, обі Газети клерикального напрямку. Обі ґазети після короткого істнуванвя і переслідування конФІскатами і карами закрито.

# ¥

*

Так само на провінції не може вдержатися українська преса.

Після заняття Станиславова, осідку українського правительства, польськівласти були дозволили видавати місцеву Газету , Воля“, яку одначе після кількох чисел знов закрили. Виявилося, що „Воля“ завдячувала своє коротке життя побутови одної антантської місії в Станиславові; на той час Поляки хотіли похвалитися своїм „лібералізмом“ супроти української преси.

„Український Голос“, який виходить в Перемишлі, підлягає конФІскатам, карам і закриттям, які спричиняють місячні і більші перерви в видаванню ґазети.

* *

*

Подібним переслідуванням підлягають також неперіодичні українські видання.

Одним словом, українське друковане слово знаходиться під польським режімом в Східній Галичині в найважчій неволі.

* *

*

Переслідуючи українську пресу, польські власти рівночасно закладають ґазети, які, виходячи в українській мові, ГльориФІкують польську політику в Східній Галичині. Сі ґазети виходять на польські секретні фонди, а редакторами їх є особи українського походження, які так низько упали, що продалися Польщі служити проти власного народу. До таких ґавет належав „Пробій“, який уже перестав виходити, а в падолисті 1920 почали виходити „Обнова“ і гРідний Край“. Для характеристики сеї преси досить навести, що редактор „Пробою“ Демян-чук був безліч разів караний за крадіж і инші ганьблячі злочини.

Згадуємо про сю пресу тому, бо на неї покликаються перед заграницею польські офіціальні круги як на доказ, що серед українського громадянства є також Група, яка хоче приналежности Східної Галичини до Польщі.

Що два-три ренеґати, хоч-би навіть не були звичайними злодіями, не можуть входити в рахубу як політичний чинник, — сього, здається, не треба доказувати.

5. Збори, організації, товариства.

Українське населення Східної Галичини є зовсім позбавлене права зборів. Тому не може воно висловити своїх думок про своє теперішнє положення і своїх домагань.

Українські політичні організації, на скільки істнують, остають під терором і репресіями. Тому не можуть сповняти своїх задач.

Навіть українські гуманітарні, просвітні та господарські організації й інституції не є вільні від переслідувань і репресій, які спиняють їх діяльність.

На заложення такої гуманітарної організації, як „Український Горожанський Комітет“, який має опікуватися жертвами польсько української війни (полоненими, недужими, інтернованими, видаленими зі служби, безробітними і т. п.), польські власти спершу не хотіли позволити. Свою діяльність мусить вести яУкраїнський Горожанський Комітет“ під терором ревізій, арештувань та инших репресій.

Не може відновити в цілій повноті своєї діяльности товариство „Просвіта“, яке істнуе від 1868 р. для ши-рення просвіти між українським населенням, бо власти ставлять перешкоди відновленню його філій і читалень.

Переслідування українських Фінансових і господарських інституцій наразило їх на великі матеріяльні

2*

втрати, я Сільський Господар“, могуча господарська організація українського селянства, був на якийсь час закритий. „Союз господарських Спілок“ був також закритий, а його товарові маґазини сконфісковані. Богато кредитових товариств на провінції зустріла та сама доля. Директорів і урядників українських інституцій інтерновано.

Крім того українські товариства й інституції понесли великі втрати через реквіровання будинків, знищення внутрішнього уладження і т. п.

6. Реквізіції, примусові роботи.

Як маєтки українських інституцій, так також маєтки окремих українських громадян нищать польські власти постійними реквізиціями, як часто прибирають характер простих рабунків. Як військові так і цивільні власти забирають річи, збіже, худобу, примушують до робіт. Самоволя даного виконуючого орґану є тут одиноким законом.

Для ілюстрації наведемо отсей випадок:

24 цвітня 1920 в домі декана о. Михайла Цегедь-ського в Камінці струмиловій явилися узбюоені жандарми, жадаючи підводи до Львова для приватного ужитку старости. Поручник жандармерії Кліш, висилаючи жандармів на сю реквізицію, сказав (свідок п. C.): „Коли буде опиратися, знаєте, що мавте робити“. Віз-ника, який опирався, жандарми побили. Самому о. Це-гельському, який поспішив до староства з представленням, що коні весь час в роботі і змучені, староста відповів: „Хоч би мали поздихати, я мушу їх мати!“

Коли таке виробляють з церковними достойниками, то можна собі представити, як поводяться з простим селянином.

П »біч реквізицій заставляють польські власти українських селян до примусових робіт для польських дідичів і для спроваджених з Польщі

ПОЛЬСЬКИХ С Є Л Я Н-К О Л ь о н і с т і в. Хто відмовляється. підлягає тілесній карі.

7. Заборона вінчань.

Навіть в сю сферу життя вдиравться самоволя польської адміністрації. Хоч українське населення Східної Галичини не є обовязане до військової служби в польській армії, одначе польські власти, опираючися на старих австрійських приписах, по яким мущині не вільно було заключати подружя перед сповненням обовязку військової служби, стоять на тім, що не вільно заключати подружя без дозволу власти.

Для приміру наведемо обіжник староства в Пїд-гайцях з ЗО. вересня 1920, ч. 14419/20, розісланий до гр.-кат. парохіяльних урядів. В сім обіжнику заки-дується парохам, що вони підчас большевицької інвазії давали шлюби особам в поборовім віці, а також далі голосять заиовіди осіб, які не ставилися до бранки, і заповідається карні доходження й кари.

На сім тлі відбуваються численні репресії і цвите хабарництво. Щоби дістати дозьіл на заключення подружя, треба відповідно» окупитися повітовим властям вглядно їх аґентам. Бувші жовніри української армії взагалі не дістають дозволу на заключення подружя.

Чи ся міра має бути доповненням фізичного винищування українського населення через убійства, знущання, арештування, інтернування і пошести, а саме має за ціль зменшити українське населення також через зменшення плодовитости,— чи є вона тільки одною більше а тих безчисленних шикан, якими польські власти хотять докучити українському населенню, — все одно характеризує вона польський режім в Східній Галичині..

S. Голод і пошести.

Говоримо на сім місці про голод і пошести в Східній Галичині, бо в критичних часах б найважнійшою вадачею доброї адміністрації протиділати голодови і по-шестям.

Східна Галичина від початку світової війни аж до нинішнього дня все була воєнним тереном. Тому не дивниця, що для голоду і пошестей творить вона дуже податливу почву.

Тимчасом польські власти не тільки сих язв не поборюють, але навпаки їх поведення дає підставу обвиняти їх, що вони свідомо сприяють ши-ренню голоду і пошестий, щоб таким способом як найбільше винищити українське населення Східної Галичини.

* *

*

Українські села знищені війною. Одначе польське правительство вовсім не займасться їх відбудовою Не доставляв насіння на засіви. За те переводить постійні реквізиції. Забирає все, що можна забрати. Чи диво, що по селах, особливо в біднїгших підгірських околицях, панує страшний голод?!

Поборюванням голоду польські власти зовсім не займаються. Поживи не доставляють. Набуття їх не улекшують. Навпаки, тільки утруднюють як акцію само-помочи самих селян так і діяльність українських інституцій.

Не тільки українська, але й польська преса приносить описи сцен, як українське населення 8 гір мандрує сотки кільометрів на Поділе, щоб купити трохи збіжа, а коли вертав, по дорозі те збіже відбирають їм жандарми.

* *

В парі з голодом іде тиф. Які застрашаючі його розміри, нехай свідчать циФри. Санітарний шєф „Мало-польщі“ др. Міколайскі подав в урядовій „Ґазеті Львов-скій“ ч. 70 з 29. марта 1920, що число занеду-жань на тиждень виносило в грудні 1919р. 5000осіб.

в січні 1920 р. 4252 осіб, в лютім 5000 осіб, в марті 5000 осіб. Смертність — як подає той сам др. Міко-л: йекі в „Ґазет-і Львовск-ій“, ч. 72 з 31. марта 1920,

— піднеслася від початку 1920 p. s 10 °/о на 19%» доходячи декуди до 25%» а в гірських околицях навіть до 50%-

Для поборювання сеї страшної пошести польські власти не вробили нічого. Як доносить львівський „Дзеннік Іюдови“, ч. 88 з 12 цвітня 1920, — „санітарний шєф Малопольщі др. Міколайскі перед кількома днями офіцІяльно заявив, що треба ратуваги Західну Галичину, де льокалтція ще можлива; зате пожар у східній части краю вже не дасться опанувати і треба ждати, аж він, вигорівши, сам погасне“.

Огсе погляд офіціальних польських кругів. Так! Рятувати від тифу треба тільки польську Західну Галичину, а в Східній нехай українське населення вигине! Тогді лекше буде вдержати край для Польщі і скольонізувати польським населенням!

Санітарні колюмни, висилані польськими властями для поборювання тифу, затіпалися реквізиціями предметів поживи в українського населення, — на що повно нарікань в польській пресі (прим, цитований висше „Д46ННІК Людови*). # #

♦

1 в санітарній области польські власти мають на увазі передовсім польщення Східної Галичини.

За австрійських часів істнувало в Галичині „Галицьке Товариство Червоного Хреста“, яке було автономною філією австрійського Червоного Хреста. До сього товариства належали Поляки, Українці й /Кяди.

На вагальних зборах ЗО. липня 1919 польські члени Товариства рішили перемінити товариство на „Мало-польський Відділ Польського Червоного Хреста'1, чим унеможливили Українцям дальш/ працю в товаристві.

Коли польське правительство утворило для поборювання тиФу окрему орґанізацію, т. зв. „Цекадур“, Сама-ританська Секція Українського Горожанського Комітету звернулася до сеї ораґнізації з предложенням спільно'-' акції, жертвуючи свій персонал і ліки та жадаючи тільки внутрішвої автономії. Одначе се предложення української орґанізації зустрілося з відмовою.

9. Положення українського населення гірше, ніж Муринів

в Африці.

На закінчення сеї характеристики польської адміністрації в Східній Галичині наведемо свідоцтво польського соймового посла Заморського, одного з найбільш украївожерних польських політиків. Його нагле внесення в справі управильнення відносин в Східнії1, Галичині являється страшним актом обвинення цілого польського режіму в сім нещаснім краю, тим страшнійшим, що походить від одного з політичних стовпів того режіму.

Східна Галичина — по словам посла Заморського

— се „пустиня, вякій конає зовсім ограблене населення“.

Населенню ніхто не помагав піднестися з руїни, яку спричинила війна. Навпаки як військо так і цивільні орґани властей його обрабовують. В рядах адміністра-ційних урядників розширилася страшна пошесть корупції. Старости і їх комісарі безкарно займаються покутною торговлею, паскарством, контрабандою, себто такими забороненими діланнями, за які звичайного смертного ждуть великі кари аж до Kąpn смерти включно. На нужді населення роблять адміністраційні урядники великі маєтки.

Так характеризує посол Заморський польську адміністрацію і домагається усунення зла, домагається ратунку для Східної Галичини.

Очевидно, не з почуття справедливости чи прихиль-ности до українського народу. Ні! З ияших мотивів.

По перше — виводить він — „Східна Галичина управлена й обсіяна зможе за рік виживити всі міста польської Республики“.

А по друге, — і се найважнійше: „Справа Східної Галичини не е полагоджена. Від поведення місцевого населення може богато залежати. Вистане по людськи улекшити йому можливість повороту до нормальних відносин. Треба мати для нього хоч стільки серця, скільки Анґлійці о назують його му-ринським дітям.“

Можна собі уявити, скільки натерпілося українське населення під польським режімом, коли польський політик думає, що можна буде купити прихильність того населення до Польщі, оказавши йому хоч стільки серця, що Анґлійці муринським дітям!

Чи треба ще страшнійшого осуду польського режіму в Східній Галичині?!

Примушування українського населення до грошевих і особистих чинитьб для польської держави.

Як уже сказано, на скільки ходить о права, польське правительство ділить мешканців Східної Галичини на дві катеґорії: 1. Поляків, яких уважав громадянами польської держави; і 2. Українців, яких уважав ворожим населенням завойованої території.

Одначе на скільки ходить о несення тягарів для польської держави, польське правительство вважав всіх мешканців Східної Галичини громадянами польської держави і накладав на них тягарі, які держава накладав тільки на своїй території і на своїх громадян.

Накладання тих тягарів являється безправством супроти всіх мешканців Східної Галичини без ріжниці народности і віроісповідання. Та коли що-до Поляків польське правительство може закритися тим, що вони хочуть бути громадянами Польші, користуються громадянськими правами, отже повинні нести також обовязки гримадян, — то накладання тих тягарів на українське населення є безправним насильством, яке не дасться нічим закрити.

Ті грошеві й особисті чинитьби, які польське правительство вимушує на українськім народі в користь польської держави, є просто даниною, яку завойовник накладає на завойований край.

1. Примусова виміна австрійської корони на польську марку.

Таким грошевим тягаром, наложеним на все населення Східної Галичини, було заведення польської марки як законного середника заплати (польський закон а 15. січня 1920) і примусова виміна австрійської корони на польську марку (польський закон з 24. марта 1920).

В Східній Галичині, як відомо, законним середником заплати була австрійська корона. Закон з 15. січня 1920, заводячи як законний середник заплати польську марку, надав їй примусовий курс: 100 австрійських корон = 70 польських марок.

Закон з 24. марта 1920 пішов ще далі і зарядив примусову виміну австрійських корон на польські марки по тім самім курсі.

Перед виданням першого з наведених законів курс польської марки був ріпний або незначно висшчй від курсу австрійської корони. Опісля курс польської марьи став низший від курсу австрійської корони і на сім рівні остав й доси.

Коли отже га міжнароднім ринку за 100 польських марок платили 120 — 80 австрійських корон, мешканці Східної Галичини мусіли віддати польській державі австрійські корони, платячи ва 100 польських марок 142*86 австрійських корон.

Сі цифри свідчать, що в Формі примусової виміни австрійських корон на польські марки польське правительство наложило на населення Східної Галичини важку грошеву данину в користь польської держави.

Навіть Поляки Східної Галичини проти сеї данини різко протестували.

На скільки більш болюче відчули сю данину Українці, які своїм грошем мали скріпити Фінансову силу ворожої держави!

При дефінітивнім рішенню справи Східної Галичини правительство Західно-Української Народної Респ> блики поставить домагання, щоби Польща звернула Східній Галичині шкоду, яка повстала наслідком примусової виміни австрійських корон на польські марки.

2. Примушування Українців до підписування польської державної „Позички Відродження“.

Польські власти і ріжні польські комітети примушують Українців підписувати польську державну позичку, т. зв. „Позичку Відродження«.

Українським священникам польські власти наказують заохочувати з амвони українських селян до підписування позички, грозячи в противнім разі репресіями.

На українські громади накладають польські власти означені суми позички під загрозою відібрання приділу апровізації.

Урядникам української народности польські власти стягають означені суми на позичку при виплаті пенсій.

Скарбові власти розсилають до українських торговельних інституцій візвання до підписань я позички в означеній сумі, грозячи репресіями.

Крім властий вимушують на лкраїнцях підписування позички ріжні польські комітети.

Для ілюстрації наведемо письмо, яке в сій справі одержав український „Звязковий Банк“ в Станиславові:

„Do Dyrekcyi (Banku Związkowego) w Stanisławowie.

Jako współobywatele oceniliśmy, ze Wielm. Pan może subskrybować Pożyczkę Odrodzenia Mp. 965.000 i prosimy Wielm. Pana o wykonanie naszej jednomyślnej uchwały. Zwracamy uwagę, ze podpisanie długoterminowej Pożyczki Odrodzenia wpłynie korzystnie na wymiar Pożyczki przymusowej.

Subskrypcyę,której termin upływa z dniem 31. Х.19 20, przyjmuje Pan kierownik Starostwa.

Stan. 20. X. 1920.

Za Komitet obywatelski dla propagandy Państwowej Pożyczki Odrodzenia Przewodniczący:

Zenon Głaszewski Radca Namiestnictwa.

(Далі йде 12 підписів місцевих Поляків і Шидів.)“

Отже на невеликим провінціональний український банк польський „Громадянський Комітет“ під проводом високого адміністраційного урядника накладає майже міліон польських марок польської державної позички!

5. Примусова позичка.

В наведенім письмі згадується, що підписання позички Відродження „вплине корисно на вимір примусової позички“.

Отже перейдемо до представлення сеї нової данини, яку польське правительство думав наложити на український нарід в користь польської держави.

З оголошення польського міністерства фінансів, поміщеного в польських дневниках, беремо про польську державну примусову позичку отсі відомости:

г Міністерство фінансів подав до відомости, що на основі ухвали сойму з 16. липня 1920 воно е уповаж-нене перевести внутрішню примусову позичку в висоті 15 міліярдів польських марок. Ся позичка буде трипро-центовою рентою, позбавленою права льочбарду в Польській Краевій Позичковій Касі. До обовязку її поьриття будуть потягнені як особи фізичні так і правці. Обовязок покриття позички зачинається при маєтку, якого нинішня вартість виносить більше ніж 100.000 польських мар^к, і при річнім доході з заробіткової праці висшім ніж

36.000 польських марок. Позичка від вартости маєтку

ж

буде розложена по долученій тарифі А, позичка від доходу по залученій тарифі Б. Коли хто рівночасно має маєток і занимаеться заробітковою праною, яка приносить йому дохід незалежно від того маєтку, буде відповідно потягнений до позички на основі обох тариф.

„Міністерство Фінансів уже тепер оголошує висоту обтяження примусовою позичкою, щоби всі мешканці держави могли вчасно приготовитися до сповнення сього державного обовязку і відповідно до того уладити свою господарську діяльність. ІІри сій нагоді пригадується, що виказання посіданням довгоречинцевої позички, якої підписка буде замкнена 1 вересня с. р. (се відноситься до „Позички Відродження“), увільняє в части або в ці-лости від примусової позички.“

Дотеперішня практика польського правительства в Східній Галичині не оставляє ніякого сумніву, що воно буде стягати примусову позичку також з Українців. Буде се для польського правительстьа добра нагода зруйнувати до решти українські фінансові й господарські інституції.

4. Примусова данина для польського війська.

Польська Рада Оборони Держави видала розпорядок з 25 серпня 1920, оголошений в урядовій ґазеті „Монітор Польскі“, ч. 203 з 7. вересня 1920, яким наложила на населення польської держава і занятих областий одноразову примусову данину для польського війська, яка має складатися з обуви, біля, одіння і коців.

На бувшу австрійську провінцію Галичину наложено

75.000 пар чобіт або 150 000 пар черевиків, 75.000 вовняних або 150.000 бавовняних сподень, 150000 ком-плєтів біля (сорочки, штани і панчохи або онучі) і 75.000 вовняних коців.

Галицький „Тимчасовий Самоуправний Виділ“ має розложити сей контінґепт на повіти, а повітові виділе па громади.

Коли в повіті або громаді нема потрібної одіжи, має вона зложити означену грошеву суму. Сі суми для одної громади виносять від 30.000 — 100.000 польських марок, і висше; прим, село Горуцко, повіт Дрогобич, мав заплатити 110.000 польських марок.

Де данина не буде зложена добровільно, власти мають право її зареквірувати.

Треба зазначити, що континґент, який наложено на Галичину, непомірно великий.

Розуміється, що польські власти при розкладанню сеї данини на населення і при стяганню її постараються ввалити її як найбільше на українське населення Східної Галичини, щоби сим його до решти зруйнувати.

Що стягання данини на польське військо в Східній Галичині, яка не е частю польської держави, е безправне, се ясно. Коли-ж ходить о стягання сеї данини з українського населення, то е се безправство і насильство.

5. Примушування Українців до особистих воєнних чинитьб.

Підчас війни між Польщею і Совітською Росією й Радянською Україною польські військові власти покликали до особистих воєнних чинитьб українське населення Східної Галичини. Відповідне оголошення звучить:

Оголошення.

Для забезпечення Східної Малопольщі перед не-приятельським заливом покликано під оружя всіх мущин польської народности, уроджених в pp. 1895 —1902.

Коли одначе навала війни гровить однаково всім громадянам східної части краю, тому для рівномірного розложення тягару віини на всіх громадян Східної Малопольщі покликується частинно на основі закона з 25. липня 1919 р. Вдз. ч. 67 населення инших віроісповідань і народностей мужеського пола, уроджене в pp. 1895 —1902, а не підлягаюче примусовій бранці, — до особистих воєнних чинитьб.

Покликання наступає на областях повітових Доповняючих Команд: 1. Львів (в повітах: Львів, Жовква, Сокаль;, 2. Зол очі в (в повітах Камінка Струмілова, Радехів, Золочів, Броди). 3. Бережани (в повітах Бережани, Підгайці, Бібрка, Перемишляни, Рогатин). 4. Коломия (в повітах Коломия, Городенка, Синтин, Печеніжин, Косів). 5. Станиславів (в повітах Ста-ниславів, Товмач, Богородчани, Надвірна). 6. Стрий (в повітах Стрий, Жидачів, Сколе, Калуш, Долина).

Покликані мають до трьох днів зголоситися у начальників своїх громад (у Львові в комісаріятах діл-ниць), які їх зареєструють; дальші зарядження що-до речинця і місця відставлення покликаних до чинитьб видадуть повітові власти.

Покликані будуть ужиті до робіт для скріплення области Фронту на операційнім терені поза огневою СФерою і до робіт злучених з обороною на области Команди VI. армії і команди ґенерального округа.

Покликані будуть влучені до замкнених робітничих відділів і будуть одержувати повне прохарчування і плату рядовиків, підлягають приписам, обовявуючим в польській армії, на випадок недуги, каліцтва або смерти при-слугують покликаним і їх родинам права до заосмо-трення на основі приписів, обовязуючих в польській армії.

По змозі що 14 днів буде наступати виміна покликаних.

В міру звільнювання від особистих чинитьб обо-вязують приписи арт 5 і 10 закона про воєнні чинитьби з 25. липня 1919, Вдз. ч. 67

у Львові, дня 1. серпня 1920.

І в а ш к е в і ч в. р.

ґенерал-порлчник, комендант VI. армії.

Лямезан-Саліюс в р.

ґенерал-поручник, комендант Генерального окрлга.

Таким чином в Східній Галичині, яка не е частю польської держави, польське правительство пришінює польські воєнні закони, і то не тільки до Поляків, але також до осіб „инших віроісповідань і народностий“, себто до Українців і Же дів.

6. Примушування Українців до військової служби в польській армії.

Як свідчить висше наведене оголошення, польські військові власти покликали Поляків Східної Галичини до військової служби в польській армії.

Підставою покликання служило звичайно віроіспові-дання. Тому, що загалом беручи Поляки б римо-католики, польські власти вважають кождого римо-католика Поляком і на сій основі покликають його до війська.

Одначе в Східній Галичині е також селяне української народности римо-католицького віроіепові-дання. Сих українських селян польські власти уважають ва Поляків і примушують їх до військової служби, а хто з них не сповнить сього обовязку, того карають за злочин дезерції.

Підчас війни між Польщею і Совітською Росією й Радянською Україною польські власти зробили пробу покликати до військової служби в польській армії також вагал українського населення.

Магістрат мігта Львова видав оголошення в 2. серпня 1920, ч. 69320/20/IV, яким, покликуючися на рескрипт міністерства внутрішних справ з 28. липня 1920, ч. 986/1. зарядив „спис всіх мущин уроджених в pp. 1889 —1880 включно.“ Що сей спис заряджено в ціли покликання до військової служби, про се свідчить отсей уступ оголошення: „Винні ухилення від сього зарядження спису будуть на основі австрійського військового закона 8 5 липня 1912, Вдз. ч. 123, потягнені до строгої відвічальнооти, евентуально відставлені до військового суду для строгого покарання.“

з

Се оголошення ріжниться від таких самих попередніх оголошень тим, що в попередних оголошеннях було зазначено, що вони відносяться тільки до осіб поль ської народности; тимчасові в наведенім оголошенню покли-куєть<*я до спису загалом „чсіх мущин“.

Українське населення міста Львова, знаючи, що туг ходить о військову службу, збойкотувало те оголошення. Одначе ті нечисленні одиниці, які зголосилися, були поставлені перед асентерункові комісії.

Далі наводимо Факт, що поліц;я, захопивши на вулиці у Львові кількох молодих Українців (між иншими Михайла Заторського), відставила їх перед асентерун-кову комісію на цитаделі у Львові, не вважаючи на їх заяву, що вони як Українці не мають обовязку служити в польськім війську. Коли вони супротиьлялися влученню їх до польського війська, замкнено їх до арешту.

З подібних випадків на провінції наведемо асентеру-вання Українця Петра Струтинського, уродженого в Зарва-ниці, повіт Зилочів, замешкалого в Стрілках Долішних, повіт Ліско. Про сей випадок одержали ми отсі інформації:

„На підставі розпорядку Міністерства військових справ покликують в повіті Ліско (загальна мобілічаиіа) всіх до польського війська. Коли Петро Струтинський не зголосився добровільно, дня 29. липня 1920 примусово доставила його жандармерія зі Стрілиск дол. перед повітову команду доповнення II п. „стшельцув подгалянь-скіх«, в Сяноці, до військової асентерункової комісії. Мимо сього, що він заявив, що є української народности і тому польська влада не має права брати його до свого війська, жовніри розібрали його насильно і підставили під міру. Тільки завдяки тому, що він мав ревматизм в ногах ще з австрійської війни, повітова команда доповнень в Сяноці видала йому карту відрочення ч. 1237 на один рік на засаді арт. 56—3, тимчасових зак. про заг. обов. служ. війок. (40% нездібности). Коли він представляв, що не буде присягати, грожено йому замкненням до тюрми за те, що він сам не зголосився до асентерунку, засуджено на 5 днів арешту, а опісля замінено на 100 Мк кари.

Мимо сього, що в пов. Ліско мешкають самі Українці а тільки в місті Поляки, насильно беруть в повіті всіх до польського війська. Діється се в той спосіб: в селі оголошують мобілізацію (тепер до 35 літ), а коли люде не зголошуються, більші відділи війська і жандармерії окружають село, часть війська входить до села, йдуть від хати до хати і примусово забирають всіх навіть з поля, за втікачами стріляють; 4 вже убили, оден е тяжко ранений.“

Убійства, знущання, рабунки, арештування, інтернування, засуди.

Приходимо до найстрашнійшої сторони польського окупаційного режіму в Східній Галичині: до планового масового фізичного винищування українського населення польськими військовими і цивільними властями.

Се винищування розпочалося від першої хвилі вступ-лення польської армії на територію Західно-Української Народньої Республнки і продовжаеться до нинішнього дня.

Польське правительство, польське військо і вся польська публична опінія вважає український нарід Східної Галичини не рівновартним народом, який має право не-залежности і саиостійности на своїй землі, тільки вічним підданим Польщі. Виходячи з того становища, польське праиительство трактувало польсько-українську війну за Східну Галичину не як війну в розумінню міжнароднього права, тільки як бунт підданих з української сторони і карну експедицію на усмирення бунтівників з польської сторони. Хоч в часі, коли українська ар<иія міцним валом спинювала польський наїзд на українську землю. Польща була примушена на-зверх трактувати українську сторону як воюючу сторону в розумінню міжнароднього права, — одначе для себе вона все вважала український нарід Східної Галичини за бунтівників, які самим Фактом бунту вийняли себе з під

права. Відповідно до того польські цивільні і військові власти, на скільки мали свободу рухів, трактували як українських полонених так і українське цивільне населення.

IIри такім настрою польського правительства, поль^ ського війська і цілої польської публичної опініїне дивниця, що де тільки польське військо стало на українській території, там не тільки польські військові і цивільні власти трактували українське населення як виняте з під права, але навіть кождий Поляк уважав себе в праві вробити з Українцем, що схоче: вбити, знущатися, обра-бувати, спричинити арештування і т. д. Адже се були бунтівники проти польської держави і польського народу

і нищити їх було патріотичним ділом!

Особлива лють Поляків виливалася на тих Українців, які репрезентували українську державність, отже на цивільні орт'ани власти й на армію.

Діставши в свої руки члена правительства Західноукраїнської Народньої Республики, державного секретаря земельних справ Мартинця, 60-літнього старця, вбили його без суду, а убійник хвалився, що власною рукою застрілив українського міністра.

Так само вбито без суду визначного українського композитора о. Остапа Нижанковського, тільки тому, що убійники знали, що він належить до найвизначнійших Українців.

Такі убійства без суду були в перших часах польської окупації масовою появою. Найяркійші Факти подані в І. частині „Крівавої Книги“.

Там подані також Факти убійств і знущань над українськими полоненими, яких доля залежала від ступня жорстокости того, в чиї руки вони попалися, бс польські військові власти зовсім не числилися в трактуванню-їх з приписами міжнароднього права.

Першим ділом польських окупаційних властий були масові арештування українського цивільного населення. Часть арештованих падала від разу жертзою полевих судів; инші йшли або до слідчих вязниць і під суд або до таборів інтернованих. Число арештованих й інтернованих переходить чверть мі ліона осіб. Богато з них переходить те саме пекло по кілька ревів. Само число показує, що польські власти арештують і інтернують усе, що в народі свідоме, впливове, діяльне. Священники, учителі, урядники, вільні професії, селяни, міщани, робітники старці, жінки і діти — все йде до вязниць і таборів інтернованих.

Підчас арештування і транспортування над арештованими як конвоюючі орґани так і цивільне польське населення жорстоко знущається. Транспортують їх у голоді, побивають, богатьом вибито щоки, зуби, очи, по-ломано кости і т п.

Часто особи, які після довшого арештування або інтернування випущено на волю, місцеві власти арештують в друге і в трете і відставляють знов до вязниць або таборів інтернованих.

Богато арештованих ставлено перед суд і засуджено. Українських урядників, які служили за українського правительства, васуджуеться на довгі роки вязниці на основі тенденційних обвинень, що вони, сповнюючи прикази українського правительства, тич самим ділали на шкоду польської держави і польського населення.

Підчас арештувань родини арештованих підлягають знущанням, а їх маєток рабункам.

У вязницях та таборах інтернованих держать лю-дий в як найгірших санітарних умовах, в голоді, в холоді, бев біля, одіжи й постелі (навіть хто має своє біля, одіж й постіль, тому все те відбирають), серед пошестий, які там лютують, особливо пятнистий ТИФ. Тому кожде арештування є р івно значнез з асудом на смерть. Число смертности у вязницях і таборах інтернованих просто страшне.

Отеє фівичнє винищування українського населення тягнеться вже третій рік. Своїми розмірами і своєю жорстокістю ся сторона польського окупаційного режіму в Східній Галичині иеревисшає всі жорстокости, які знає теперішня світова війна.

Тепер оглянемо сі польські жорстокости в хроно-льоґічнім порядку.

*

В часі від початку польського наїзду до повної окупації Східної Галичини убійства, полеві суди, знущання, арештування, словом, усі ті жорстокости, якими залили Східну Галичину польські окупаційні власти, відзначаються передовсім своїми розмірами. Се було плянове м а с о в е винищування українського елементу, яке не минуло найменшого села.

Очевидно, про вину не було ніякого питання. Всі були винні, бо всі були Українці, всі хотіли незалеж-ности і самостійности своєї 8ЄМЛІ, всі боролися проти польського наїзду: одні 8 оружям в руках в українській армії, другі, стоячи однодушно при українськім правительстві. І всіх польські окупаційні власти люто карали як „бунтівників проти Польщі“.

Навіть немічних старців карали ва їх дітий і внуків, жінок — за їх чоловіків, дітий — за батьків.

Ось одна ілюстрація:

Підчас відвороту української ґрупи на Фронті Хирів

— Перемишль—Львів в марті 1919 наступаючі польські війська напали на дім українського священника в селі Ступнипі, повіт Самбір, о. Гната Вислоцького, 71-літного старця, грабували все біля й одіж, забрали

2 корови й пару коний, а в кінці самого священника виволікли з дому під церков, роз^ягли до нага, дали йому до 100 нагайок і хотіли застрілити, від чого вратувала його тільки інтервенція польського священника з сусідної Ступниці польської.

0. Вислоцький стояв осторонь від усякої політичної діяльности і підчас цілої світової війни ані австрійські ані російські власти його не займали.

Причиною сеї звірської екзекуції, яку перевели на нім польські жовніри, було — як се заявив польський офіцер — те, що два його сини були в українській армії.

Такі акти пімсти ва одних членах родини за других відбувалися в цілім краю. Скільки їх було, — счи-слити годі!

Сей період польських жорстокостий тягнеться від падолиста 1918 р. аж до кінця літа 1919 p., отже майже цілий рік. Найяркійші Факти з того часу подані в І. ча-стиьі „Крівавої Книги“. Очевидно там описана тільки якась часть тих нелюдських орґій, серед яких Польща святкувала тріюііФ побіди над українським народом.

В розпорядимости правительства Західно-Української Народньої Републики знаходиться стільки матері-ялів, що можна би з них скласти томи. А скільки Фактів не дійшло до його відомости!

* *

*

Наситивши свою жадобу пімсти масовими екзекуціями, масовими арештувавнями, м а с о в и м и інтернуваннями, польські власти зовсім не заспокоїлися. Навпаки! Як голодний наситивши свій перший голод простою стравою, шукав що раз добірнійших страв, так польські власти почали що-раз більш рафінованими способами насичуватися далі муками українського народу.

Сі рафіновані способи полягали ось в чім: По перше з поміж маси, яка гинула в польських тюрмах і таборах інтернованих, вишукувано визначніші одиниці, щоб над ними устроювати комедію суду. По друге в цілім краю вишукувано визначнійші одиниці, які ще були на воді, арештовано їх, транспортовано з міста до міста, віддаючи їх усюди на посміховище і знущання товпи.

Особливо устроювано лови на тих галицьких 3 країн-ців, які в літі 1919 р. разом з галицько-українською армією були подалися на схід від Збруча, на Велику Україну. В падолисті 1919 головний отаман Петлюра, уступаючи перед совітською армібю, віддався в опіку Польщі і Поляки заняли ту територію, на якій він держався, разом з осідком його правительства Камінцем Подільським. Тоді ті галицькі Українці, — на скільки не втекли перед Поляками далі на схід, — опинилися в области польської власти.

Так дісталося в польські руки* богато членів Української Національної Ради, законодатного тіла Західноукраїнської Народвьої Республики, богато урядовців Республики і взагалі визначних українських діячів. Деякі з них знаходяться ще й досі в польській тюрмі, ждучи СУДУ- Деякі повмирали в тюрмі або наслідком знущань підчас побуту в тюрмі.

* *

*

З весною 1920 р. переслідування українського населення польськими властями знов почали прибирати масовий характер, зростаючи в звяеку з воєнними подіями й доходячи до найвисшої міри після уступлення боль-шевицької армії з Галичини.

Найперше, ранньою весною, здавляли польські власти „бунт“ на Гуцульщині.

Голод, самоволя властий і плянова провокація польських аґентів викликали несупокої серед Гуцулів. Вбито пару жандармів, які найбільше знущалися над населенням. Тоді прийшло на Гуцульщину військо і полеві суди. Репресії були страшні. Військо обступало село наче підчас війни і так вступало до села. Арештованих страшно мучили. Сто ударів на голе тіло було найнизшою мірою. Так скатованих гнали скованих до вязниць. Села рабу-вали й палили.

Так само арештували сільську інтелігенцію: священників і учителів і гнали в кайданах до вязниці.

* »

*

Коли польська ОФензива проти Совітської Росії перемінилася в розгром польської армії, почалися знов арештування серед українського васелення в цілій Галичині.

Уступаючи з Галичини перед армією Совітської Росії, польські власти не забували арештувати як українську інтелігенцію так і селян — ніби то за їх симпатії до наступаючої совітської армії. Знов попало в тюрми і табори інтернованих багато визначних українських діячів і маса селянства.

Ціле літо Галичина була тереном воєнпих операцій. Значну часть краю заняли совітські армії.

Від армії Головного Отамана Петлюри, який разом з Поляками стояв проти совітських армій, відділилися галицькі частини під проводом Генерала Кравса, які не хотіли обороняти Галичини для Польщі, і перейшли через Гуцулг.щину на Чехо-Словаччину.

Коли совітські армії були на вершині своїх успіхів, тоді в околицях Сколя появився під проводом старшини галицької арлії Д-ра Бекеша повстанський відділ, сформований галицькими жовнірами, які перейшли до Галичини з Чехо-Словаччини, і дійшов аж до Стрия, думаючи скористати з польського відвороту.

Одначе совітські армії почали відступати і сей відділ мусів розвязатися.

Завявши знов Галичину, польські власти розпочали на цілій території страшні переслідування українського населення за „большевизм(< і повстання.

Де якийсь час була совітська власть, там арештовано українську інтелігенцію й селян за „большевизм“. Сей „большевизм“ полягав на тім, що українська інтелігенція остала на місцях і виконувала потрібні публичні Функції, щоби вдержати публичний і господарський лад. Отже потворила місцеві комітети, які перед совітськими властями заступали інтереси населення, працювала в утворених совітською властю місцевих орґанах управи іт. д Розуміється, охороняла при тім також польське і жидівське населення. За се впали на неї жорстокі переслідування польських властий- Селян арештували за „большевизм“ масами, видячи в кождім селянині „большевива“.

На Гуцульщині, куди перейшла згадана ґрупа Генерала Кравса і в Стрийщині, де появився згаданий відділ др. Бекеша, почалися такі самі арештування за повстання. Арештували цілі села, грабуючи селянський маєток. Арештованих страшно катували.

На села налітали ,,караючі відділи“ і найперше переводили на місци екзекуцію. Скликали селян і селянок і били за„большевизм“ або „повстання“. Давали 100—200 ударів на голе тіло. Потім село грабили і арештованих, вакованих у кайдани, гнали до міста до тюрми

Знов розстріли і шибениці, знов наповнилися вязниці і табори інтернованих новими жертвами польської самоволі.

Так кінчився для українського населення Галичини 1920-ий рік.

* а

*

Як-раз 1. січня 1921 р. розпочали польські власти у Львові й на провінції ревізії й арештування серед визначніших українських діячів. За причину подала польська преса „заговір“, який українські організації в порозумінню з перебуваючим у Відні иравительством Західно-Української Народної Ре«*публики підготовляли проти польської окупації в Галичині.

Опісля урядова „Гааета Львовска“ донесла, що польські власти збирають матеріял, щоб поставити українських діячів перед суд за влочин державної зради проти Польщі. Приводом до сього мають послужити резолюції Народнього Комітету, управи української народньої трудової партії, ухвалені на засіданню 10. падолиста 1920 р. в справі Галичини. В сих резолюціях стверджено, що Галичина не е частю польської держави, запротесювано проти польського окупаційного режіму і поставлено домагання, щоб Наивисша Рада Мирової Конференції полагодила справу Галичини згідно з прінціпом самовизначення народів.

Табори полонених і інтернованих.

Українських жовнірів, полонених на полях боїв, і українське населення, арештоване польськими властями, приміщено в таборах полонених і інтернованих в отсих місцевостях: Львів, Яловець під Львовом, Стрий, Перемишль, Пикуличі під Перемишлем, Ланцут, Домбе коло Кракова, Вадовичі і Вісніч — в бувшій австрійській Галичині; Модлін, Демблін, Щипюрна, Повйонзка коло Каліша, Варшава, Бересте, Буґшопи коло Берестя, Тома-шів, Холм, Грубешів, Володава, Бяла, Біль»к і Соколів

— в бувшій Росії; Стшалкова і Тухоля — в бувшій Німеччині.

В сих місцевостях знаходяться або великі вязничні будинки або бараки, які австрійське, російське і німецьке правительство побудувало в початком світової війни для приміщення воєнних полонених і цивільвих інтернованих.

Тут примістило польське правительство Українців воєнних полонених і цивільних інтернованих.

Що-до воєнних полонених, то вони дісталися в польський полон підчас польсько-української війни.

Потім, після Камінецької катастрофи в падолисті 1919 p., в польський полон дісталася часть Січових Стрільців, які входили в склад армії Великої України.

Весною 1920 р. Поляки взяли в полон ті части галиц'.ко-української армії, які через зиму оставали в звязку з совітською армією, а тепер перейшли на сторону української армії Головного Отамана Петлюри. Поляки 8а згодою уряду Петлюри сі части взяли в полон і перевезли до табору полонених в Тухолі в Познанщині.

В кінці в осени 1920 p., коли військо Петлюри, розбите совітськию армією, схоронилося до Галичини, Поляки його розоружили і примістили в окремих таборах.

Що-до цивільних інтернованих, то є се ті арештовані Українці, яких польські власти, не питаючи про вину, позбавляли свободи як елемент ворожий польській державі. Такі арештування від першого вступу польських військ на українську землю аж до нинішнього дня не спинюються, і табори інтернованих все дістають нові жертви, яких там ждуть катування, голод, пошести і смерть.

Відносини в усіх таборах просто страшні. Одіжи, обуви, біля, постелі нема, бо навіть те, що полонені й інтерновані мали, польські власти їм повідбирали. Голод страшний. Польська сторожа знущається на кождім кроці. На тиф і инші пошести вмирають люди сотками денно.

Ось пару ілюстрацій:

Варшавський „Роботнік“, орґан польської соціалістичної партії, помістив в ч. 339 з 16. жовтня 1919 статтю п. н. „Табори полонених“, де так описуб відносини в таборах полонених і інтернованих:

„Відносини, які панують в таборах для полонених в Модліні і Берестю Литовськім переймають жахом.

Табор для полонених в Берестю Литовськім — це гидь, це ганьба для польської держави. Умовини в берестейських „Буґшопах“ або у Форті Берґа можуть до розпуки довести видця. В Буґшопі приміщено Українців. Це давні російські табори і хліви та бараки, погтроєні Німцями, в деяких не має навіть т. зв. прич або дощок, тільки долівка, це приміщення бранців. Про солому нема й бесіди, долівку вистелюють полонені бадиллям та бо-даччял. Вікон не має, одвірки навіть понищені.

Ці умовини в злуці 8 голодуванням (денно V_3 жов-нярського хліба и трохи брудної води), якого розміри більшали ізза крадіжи військових Функціонерів (кількох оФІцирів і иідоФіцирів, які тепер сидять в тюрмі, спроневірило около пів міліона марок), витворили з табору полонених прямо табор трупів. Два місяці тому з табору, що числив коло 6000 полонених, виносили кождого дня 50—100 трупів. Розпа-ношилася тоді дезинтерія, яка вбивала виголоджених. В одному місці при епідемічному шпиталі трупи лежали около три тижні непохоронені, так, що щурі їх пообгризали. Померших хоронять так мілко, що тіла вистають із землі, — наслідком чого дезинтерія й тиф постійно ширяться, так, що самі жовнярі, які повнять службу в табпрі постійно переносять заразки недуги до своїх відділів. Так, як тепер виглядають українські бранці в таборі, можна собі уявити тільки смерть. Днякі й говорити не можуть. Ие сходять їсти — чому? Бо сі вже й не ворухнуться і до смерти, — так вони обезсилені. До одного з них приїхала ненька зі східної Галичини — говорить по польськи, бо Полька. Син її лежить на бодяччу на камяному тоці в таборі, де вітри гуляють. Очі стоять стовпом, зуби вищірені . . . „не хорий, горячки не має“ . . . Ненька сидить біля нього наче закаменіла, беврадна — щож мав робити? Там внову дружина — привезла харчі чоловікови. Ледви з великим трудом допросилася дозволу, щоби в табор увійти, бо тяжко туди дістатись . . . Зїв і . . . помер!

Коли всі виходять з табору за їдою і стають рядом,

— справжній похід смерти.

Голодні і померзлі. Бються і вивертають тих, що товпляться в кухні над викиненою жовнярами лушпиною, їдять чорні ягоди з дикого бозу, навіть траву. Вибирають нестравлені зерна з кінських відпад-ків і печуть їх з лушпинами.

В ночі дрожать зі студени, бо тільки нужденне лахміття і власна шкіра криє їх кости. Кілька разів роз-ложили вогонь в таборі, то жовнярі розігнали їх коль-бами, а вогні погасили, бо від диму „можна трупом пасти“. Ледви йдуть, коли на приказ мусять йти, оправдуються, що годі їм скорше йти й дістають за се кольбою. А бють жовнярі ядоргво, бо й щож 8 нього, „коли і так не поживе“. Від ударів кількох умерло, — за слабі були, не видержали. Деколи проситг, такий: „вбий, паночку, остогидло голодувати“. Познаньчик — плютоновий постійно ходить з палкою, бе, де попаде, тут траФитг, в голову, там в очі, — кільком навіть очі повибивав. З розпуки кількох скочило в Буг, де потонули, кількох підрізало собі горло.

Страшне! .. .

Були там комісії з польського сойму, мала наступити поправа відносин. Кількох злочинців увязнено, а коли вдруге мали зачатися доходження, скоро зроблено порядок. Та попри те тревають дальше сі страшні відносини, а з приходом зими вони ще погіршаться .. .

Час, щоби засуд і кара за сі злочини не обмежилися на словах, час се лихо передати прилюдному

о су дови.“

Так описує табори полонених і інтернованих польська ґазета!

В цвітні 1920 р делегація Українського Горожансь-кого Комітету у Львові звиділа табор полонених у Ва-довичах. В таборі було коло 3000 осіб, в таборовім шпиталі 700 осіб, на роботах коло 5000 осіб. В таборі знайшла делегація такий стан: Більшість не мала черевиків. Комітет привіз 420 пар черевиків, одначе сим не міг обділити навіть одної пятої части босих. Одіння всіх полонених з мужви прямо обліплене якимсь брудом, а на запит, чому вони такі брудні, відповіли, що не має ані чим обмитися, бо мила не дістають, а також і теплої води годі їм допроситися. Сорочок около 500 осіб цілком не мало, а також така скількіст не мала підштанків. Харч становила: чорна кава рано, в полуднє зупа, в котрій була тільки незначна скількість завареної моркви. Зупу сю зладжувано зі сушеної ярини, в якій вже давно за-плодилося хробацтво і тому по верху зупи пливали хробаки заварені. Крім сього, на відміну подавано також картофляну юшку, в якій розварено було не більше півтора бульби. Бараки, в яких приміщено полонених, були побудовані австрійськими властями в р. 1914, з витревалістю на один рік. Стіни творять поодинокі дошки. Під цю пору бараки сподом перегнили, мали доволі дір, крізь які добувався вітер. В деяких бараках брак навіть звичайних деревляних тапчанів. Люди спали на підлозі. В однім бараку було приміщених 200—250 осіб, наслідком чого воздух був прямо невиносимий мимо холоду, який панував в бараках. Між тими людьми находилася велика скількість хорих на чахотку і таких, які наслідком пострілів вимагали негайної операції. До делеґата Комітету зголосився чоловік, який твердив, що в жо-лудку в околиці пупця безпосередно під скірою о стала в нього крісова куля Він неоднократно просив о довершення операції та його недопущено до шпиталю, а се можна було дуже легко ствердити, бо кулю міг делбґат дуже легко пальцями відчути.

Цей стан трівав незмінно і трівае до нині. Ного наслідком е вибухаючі від часу до часу пошесні недуги, які і днесь там панують. В осени 1920 стан полонених в Вадовичах обнизився до числа около 1500. Його піднесено опісля наслідком того, що перевезено до нього полонених з Тухолі, так, що нині число це переступав 3000. В другій половині падолиста м. р. лютував там тиф (котрий властиво ніхоли там не вигасав), віспа, а навіть холера. Відносини у Вадовичах в нічому не змінились до нині.

В тім самім часі находився в такім самім стані табор на Ялівци коло Львова. Описані відносини що-до харчу, біля, одіння, а зокрема черевиків, дальше той сам бруд панував і тут. Уладжень санітарних не було ніяких. Притім велика недостача води, бо в комнатах, в яких находилося около 50 осіб, було одно ведро на 10 літрів. Зрозуміле, що немогло воно вистарчити навіть до пиття, о миттю немае навіть бесіди. Мила люди давно не бачили, хіба тільки це, яке діставали з поза таборів. Зрозуміло, що в таких відносинах мусів вибухнути тиф, який ширився дуже скоро, бо денно прибувало 7 —11 случаїв. При тім не було в тім часі ані купальні, ані девінФектора. Люди спали на дошках і накривались подертими коцами, з яких ні оден не був цілий. В салі недужих, перебували тижнями також особи, які давно вже були хорі на тиф. Щойно на просьби Українського Горожанського Комітету приступили Поляки до акції проти епідемії. Тоді також поставлено купальню і дезінфектор. Всеж таки протягом двох місяців померло там около 200 осіб. В таборі, який творить два мешкальні доми по 10 убікацій і дві стайні крім будинку уряду, перебувало максимально 2500 осіб. Більшість їх мусіла бути приміщена в стайні. З вигасанням недуг приспі-шено звільнення. В маю м. р. оставало ще 400 давних полонених. В тім часі привезено сюди полонених, які по розриві з більшовиками попали в польський полон. Цих послідних перевезено однак всіх в Тухолю, а згаданих 400 давних звільнено, так, що у вересні м. р. були на Ялівци приміщені тільки більшевики. В другій половині листопада привезено сюди новаків розоруженої армії Петлюри, яких в тепер 500.

Зі самого початку аж по нинішний день служить табор в Домбю двом цілям: для приміщення полонених і цивільних інтернованих. Під нинішну пору перевагу творять там цивільні інтерновані. Полонених всіх около 200. Відносини не кращі як на Яліьци і у Ва-довичах. З окрема доскулюб найбільше брак харчів і убрань.

Переходово був табор Стшалкова табором українських полонених і пробувало в нім звиж 1000 людий.

Українців усунено з нього в літі м. р. та перевевено до Вадович. Також там много людий померло на тиф.

Від мая м. р. поміщено стрільців з Галицької Армії в таборах в Тухолі і Щипюрній. Перші хвилі в тих таборах були страшні. Всі описані недостатки у Вадовичах повторилися тут, а зокрема брак обуви, чистого біля та невідповідне відживлювання. В послідному часі перевезено всю мужву з тих таборів до Вадович для сконцентровання в ціли провірення потреби їх дальшого інтернування. Наслідком того остало в Тухолі около 700 старшин, а у Вадовичах число мужви переступило 3000. Зі згаданих 700 старшин находиться около 300 в Тухолі, прочі або ратувалися утечею або пішли на відпустки. Між остаючими е ґен. Тарнавський.

Так само страшні відносини панують в карнім заведенню в Віснічи, де держать Українців, яких польські власти засудили за ріжні „злочини“ проти польської держави на кілька і кільканайцять літ тюрми.

Так в польських тюрмах і таборах полонених та інтернованих вигибають десятки тисяч найсвідомійших інайдіяльнійших Українців.

Нищення українського шкільництва.

Польська окупаційна політика в Східній Галичині в области шкільництва, як уже зазначено, змагає до того, щоби знищити українське шкільництво і тим самим знищити жерело української духової культури і української національної свідомости. По польським плянам український нарід повинен стати масою темних аналі.Фа-бетів, а піднесення з сього стану повинно бути можливе тільки через польську школу, так, щоб одиниці і Групи українського народу, підносячися на культурний ступінь, тим самим відривалися від свого народу і польщилися.

Ся польська політика супроти українського народу в области духової культури не б зрештою нічим новим. Вела її з цілою інтензивністю давня польська держава. ГІродовжали її Поляки в Східній Галичині під Австрією, використовуючи своє упривілейоване становище в монархії Габсбурґів. Чи дивно, що діставши від антанти окупаційну вдасть в Східній Галичині, польське правительство веде далі ту свою політику з такою інтензивністю як за часів давної полі.ської держави?

Дивно радше, що знайшовся міжнародній ареопаґ, який .,в імя Права і Справедливости“ віддав український нарід Східної Галичини в руки його історичного ворога!

Ą. Українське шкільництво в Східній Галичині під Австрією.

Очевидно під польським пануванням!

Для зрозуміння польської політики винищування українського шкільництва підчас теперішної польської

окупації Східної Галичини треба дати загальний образ стану українського шкільництва під Австрією.

Австрійський основний закон про права громадян (арт. 19) запоручував усім народам держави національну школу, але поділ народів Австрії на пануючі і поневолені спричинив, що для поневолених народів се право остало мертвою буквою і вони мусіли вести важку боротьбу за національну школу.

В Галичині, де пануючим народом були Поляки, ся справа представлялася так:

І. Народне і середнє шкільництво.

Народне і середнє шкільництво належало майже в цілости до компетенції галицького сойму, де Поляки мали рішаючу більшість. Під контролею сойму управляла народнім і середнім шкільництвом Краєва Шкільна Рада, в якій на 40 членів було тільки 7 Українців, а всі инші Поляки.

На скільки-ж в справах народнього і середнього шкільництва мало голос австрійське міністерство віро-ісповідань і просвіти, то тут для галицьких справ були польські референти; крім того як у всіх міністерствах так і тут контролю над усіми справами, які відносилися до Галичини, мало окреме польське міністерство для Галичини; в кінці як у всіх справах так і тут мало рішаючий голос польське коло, яке все входило в склад правителі,ственної більшости в австрійським парляменті.

Отже власть в области шкільництва, як взагалі вся власть в Галичині, знаходилася в польських руках. Як Поляки виконували сю власть, свідчить заява довголітнього президента Краєвої Шкільної Ради, Бобжинського, визначного польського ученого і політика, який сказав, що задачею Краєвої Шкільної Ради є довести до того, щоби все населення Галичини (отже й українське населення Східної Галичини!) почувалося Поляками.

Наслідки такої польської політики були для українського шкільництва просто страшні.

1. Народні школи.

Богато українських громад не мало ніякої школи і покоління за поколіннями виростали в повнім анальФа-бетизмі.

Приватні курси для анальФабетів зустрічалися з заборонами властий.

(Іншим українським громадам накидувано школу з польською викладовою мовою.

На скільки-ж в українських громадах істнували школи з українською викладовою мовою, то се були школи тільки найнизшого типу, які ані не давали потрібної загальної освіти ані не підготовляли до висших шкіл. Шкільні власти клали найбільший натиск на науку чужої для українських дітий польської мови.

Народні школи висшого типу закладано як по селах так по місточках і містах тільки з польською викладовою мовою. Українська громада, коли хотіла мати в себе народню школу висшого типу, мусіла згодитися на польську викладову мову.

Учителів Українців, дякуючи польській політиці в области виховування учителів, було значно менше ніж сього вимагали шкільні потреби українського народу. В останніх часах на 17.000 народніх учителів і учительок в цілій Галичині Українців було ледви коло 2000. Залежні від польських властий, які їх переслідували за кождий обяв українського патріотизму, вони тільки з нараженням своїх особистих і родинних інтересів могли сповняти свої обовязки супроти свого народу.

За те де в українській громаді був учитель Поляк, там був він у першій мірі аґентом польських властий і польських організацій для польонізаційних цілий польської політики на українській землі. Одною з головних його задач було старатися „збільшити польський стан посідання“ через переміну української школи на польську.

Всі шкільні власти були зложені так, що Поляки мали в них перевагу. Про Краеву Шкільну Раду вже було подано, що в ній на 40 членів було тмьки 7 Українців. Окружні шкільні ради, де головну ролю грали повітовий староста як предсідатель і окружний інспектор як віцепредсідатель, звичайно оба Поляки, були також зложені так, що Поляки мали в них запевнену перевагу. А навіть місцева шкільна рада в чисто українській громаді часто мала польську більшість.

Окружні інспектори, які мали нагляд над народніми школами, були, як сказано, з правила Ппляки. Українців між ними було в останніх часах ледви 8—10. Отже безпосереднім начальником учителя Українця був інспектор Поляк.

Краевих інспекторів 3 краднців було всего трьох: один для народніх шкіл і учительських семинарів, один для Фахових шкіл і один для Гімназій. Одначе поділ праці сих інспекторів не опирався на національнім принципі, так, що значна часть українських шкіл підлягала польським краевим інспекторам.

2. Учительські семинарі.

В учительських семинарах, де виховувано учителів народніх шкіл, була або польська викладова мова або для части предметів польська мова, а для части українська (т. зв. семинарі утраквістичні). Одначе в сих останніх українська мова була викладовою тільки на папері, а в дійсности викладано майже всі предмети по польськи. Сі семинарі мали за ціль виховувати учителів Поляків, які мали би право вчити в українських народніх школах. Дух в учительських семинарах був польський шовіністичний, ворожий українській народности. Учеників Українців приймали тільки в невеликім числі і переслідували, маючи за ціль недопустити до зросту числа учителів Українців. Так прим, у львівськім семинарі була відома трагічна подія, де один ученик Українець, переслідуваний учителями Поляками, застрілився, а другий, щоб пімстити смерть товариша, застрілив учителя Поляка, який найбільше переслідував учеників Українців.

3. Середні школи.

На основі закона галицького сойму викладовою мовою середніх шкіл (клясичні Гімназії, реальні Гімназії, реальні школи) повинна бути польська мова, а українська тільки тоді, коли сойм на се в кождім окремім випадку позволить. Се своє право виконувала польська більшість галицького сойму так, що за 50 літ дала дозвіл за-ложити тільки пять клясичних Гімназій з українською викладовою мовою. За кожду з сих Гімназій треба було вести довгі літа важку політичну боротьбу в галицькім соймі і австрійськім парляменті.

Реальної Гімназії або реальної школи з українською викладовою мовою не за/ожено ані одної. Фахових середніх шкіл також ні.

Очевидно, що пять українських Гімназій не могло заспокоїти змагань українського народу до висілої освіти. Приходилося посилати українські діти до польських середніх шкіл, де 8 шкільних підручників, від учителів і від учеників віяв на них ворожий дух, де мусіли зносити переслідування й наругу над своїми національними святощами.

Українські гімназії оставали під особливим наглядом Краевої Шкільної Ради як заведення підозрілі в ширенню українського патріотизму, що вважалося великим політичним злочином.

4. Шкільні підручники.

Як уже вгадано, польські школи були переняті польським шовіністичним духом, який ставився крайнє ворожо до української народности. В польських читанках, підручниках ґеоґраФІЇ, історії була проведена ідея, що історичний конфлікт Польщі 8 Україною був конфліктом між цівілізованим польським народом і варварським українським племенем, що всі національні повстання українського народу проти Польщі були бунтами дичі проти цивілізаційвої місії польської держави.

Та не тільки в польських підручниках була проведена ся історична невірна, крайнє ворожа і образлива для українського народу ідея. Мусіли її до певної міри придержуватися й українські шкільні підручники, в яких не сміло бути вічого, що противилося би тій польській ідеї, бо тільки такі підручники допускала до українських шкіл Краєва Шкільна Рада.

Таким чином і ті школи, в яких була українська викладова мова, не були в повнім зшислі українськими національними школами, бо над ними тяжіла строга польська цензура, яка давила вільну українську національну думку.

5. Українські приватні школи.

Недостачі шкільництва, спричинені польскою політикою, старалося українське громадянство хоч в части направити закладанням українських приватних шкіл. В місточках і містах закладано народні школи, в більших містах учительські семинарі й Гімназії. Поминувши великі матеріяльні трудности, зрозумілі серед такого бідного народу як український, треба було боротися також 8 трудностями, які ставили розвиткови українських приватних шкіл польські шкільні власти. Скільки ваходів було треба, щоби для української приватної школи одержати право публич-ности! ІІри тім українські приватні учительські семинарі права публичности таки не могли одержати, бо польські шкільні власти стояли на тім, що коли сеймовий закон не допускає публичних учительських семинарів з українською викладовою мовою, той приватні не можуть одержати права публичности. Підмог з публичних фондів не одержували українські приватні школи ніяких або дуже невеликі, коли тимчасом галицький сойм сипав великі суми на польські приватні школи, які в українських місцевостях мали робити конкуренцію українським. З окрема в кождім місті, де доси не було публичної гімназії, як тільки тут заложено українську приватну гімназію, зараз місцеві польські організації закладали приватну польську або „утраквістичну“ (себто в дійс-ности польську!) Гімназію, яка діставала і право публич-ности і великі підмоги. Плян був такий, щоби при першій нагоді сю польську приватну гімназію удержавити і сим підтяти істнування української приватної Гімназії.

Та все таки, дякуючи жертвенности українського громадянства, українські приватні школи розвивалися дуже добре. Самих гімназій було девять, отже майже в двоє більше ніж публичних Гімназій з українською викладовою мовою.

II. Університет.

В Галичині е два університети: старинний польський університет в Кракові (польська Західна Галичина) і заложений австрійським цісарем Иосифом II. в 1784 р. університет у Львові (українська Східна Галичина). Ясна річ, що львівський університет повинен служити духовим потребам населення Східної Галичини, отже українського. Одначе Поляки, як всю власть в Галичині при конституційній перебудові Австрії захопили в свої руки, так опанували і львівський університет.

Українці, які вже в 1848 р. осягнули на сім університеті, тоді ще німецькім, дві катедри з українською викладовою мовою, ледви змогли закріпити за собою право на кілька катедр на теольоґічнім, фільософічнім і правничім Факультеті. Зрештою всі катедри після Німців заняли Поляки. В теорії українська мова була допущена як мова викладова на рівні з польською, одначе польський академічний сенат, користуючися університетською автономією, не допускав українських сил не тільки до професури, але навіть до доцентури.

Так само право української мови у зносинах студентів з університетськими властями польський сенат що-раз більше обмежував.

З початком сього століття Українці виступили з домаганням заложення окремого українського університету у Львові.

На скільки се домагання маніфестували українські студенти львівського університету, польський академічний сенат і під його проводом польські студенти виступали проти тих маніфестацій так ворожо, що в мурах університету приходило до крівавих конфліктів, наслідком яких були масові арештування й засуди — очевидно тільки українських студентів.

Поляки протиставили сьому українському домаганню весь політичний вплив, який мали в Австрії. І як в усіх инших справах, які відносилися до Галичини, так і в сій справі воля Поляків була для австрійського правительства міродатна.

Виступаючи проти заложення українського університету, Поляки послугувалися також арґументом, що Українці не мають потрібних до сього наукових сил. Щоби сі сили не виробилися, про се, як уже сказано, старався польський сенат львівського університету, де українські студенти не тільки не знаходили ніякої за-охоти й підмоги в наукових змаганнях, але навпаки зустрічали тверду постанову, що Українець не смів бути допущений до доцентури, бо се ослабляв польський стан посідання.

Та коли в львівськім університеті, силою традиції, українська мова і як викладова і в зносинах студентів

з університетськими властями зберегла деякі права, то инші висші школи (політехніка у Львові, рільнича академія в Дублянах) були чисто польські. Не пустити до них українських студентів Поляки не могли, бо се противилося основним громадянським правам в Австрії, але ва те українській мові і професорам Українцям не було в них місця.

* *

*

Такий був стан українського шкільництва в Східній Галичині при ровпаді Австрії.

Українське правительство, хоч намітило було плян основних реформ, одначе великих змін не могло перевести в такім короткім часі і в обставинах, де всі сили треба було звернути на боротьбу з польською інвазією.

Польща, занивши Східну Галичину, взялася руйнувати не тільки реформи українського правительства, але весь доробок на полі шкільництва, придбаний українським народом у важкій боротьбі проти польського гнету за часів Австрії.

Б. Українське шкільництво в Східній Галичині під польською окупацією.

В давнину говорив ухраїнський нарід про татарські набіги: гДе ступили татарські коні, там трава перестала рости.“

Тепер треба сказати: „Де прийшло польське військо, там завмирало все українське життя.“

Так було і з українським шкільництвом. Перше всего, де тільки прийшло польське військо, там українські школи падали жертвою дикого погрому.

Коли 22. падолиста 1918 Поляки заняли Львів

і коли маса польського війська кинулася на жи/рвські дільниці, устроюючи нечувані доси що-до жорстокости жидівські погроми, то вибрані ґрупи жовнірів вибралися рівночасно громити українські інституції. Вони очевидно яе обминули і українських шкіл.

Страшний вид представляв після того будинок Українського Педаґоіічного Товариства при вул. Мох-нацького ч. 12, де містилися українські приватні школи для дівчат. Сей будинок знаходиться проти університету, отже по всякій правдоподібности громили його польські студенти. Ціле внутрішнє уладження школи до тла зруйновано. Бюст Шевченка розбито, в портреті вистрілено очи.

Подібна доля зустріла всі українські школи — як у Львові, так і в инших містах.

Після погромів почалися реквізиції українських шкільних будинків для потреб польського війська. Не ощаджено ні одного будинку, почавши від гр.-кат. духовної семинарії у Львові. Будинки українських приватних шкіл і українських бурс в більшости доси занян польськими властями.

В перші часи польської окупації ніхто навіть не думав про науку в українських школах, бо боялися, що польські жовніри можуть окружити школу і вирізати українські діти.

Пізнійше, коли польська окупація Східної Галичини, дякуючи рішенню Найвисшої Ради Мирової Конференції, укріпилася, місце погромів заняло плянове нищення українського шкільництва на основі заряджень польських властий.

Народнім і середнім шкільництвом занялася Краєва Шкільна Рада, тепер уже власть чисто польська, залежна від міністерства просвіти в Варшаві. Львівський університет очистили від українських професорів і студентів зарядження академічного сенату, видані очевидно також в порозумінню з варшавським міністерством просвіти.

І. Зарядження Краевеї Шкільної Ради.

1. Проти українського учительства.

В міру того, як почала поширюватися польська окупація Східної Галичини, почала Краєва Шкільна Рада, яка в марті 1919 вернула з Кракова до Львова, заводити в імени польської держави новин лад в области народнього шкільництва. Сей лад звертався в першій мірі проти українського учительства і української школи.

Одним з перших актів сього роду було усунення 4 автономних членів Українців Краевої Шкільної Ради, які відмовилигя зложити нриречення польській окупаційній власти.

Яким духом була перенята Краєва Шкільна Рада супроти українського народу, свідчить відозва делегата польського міністерства віроісповідань і просвіти і президента Краевої Шкільної Ради п. Цолля „До учителів і учительок польської народности, занятих в початкових, середніх і Фахових школах на области давної Галичини“ („Дзеннік ужендови“, ч. 2 з 11. марта 1919).

Президент Краевої Шкільної Ради уважає очевидно Східну Галичину власністю польської держави, а український нарід сього українського краю, який не хоче піддатися під панування Польщі, ворогом польської держави. В сім дусі він пише: г1Де не обняли польської держави постійні границі, а вже вороги обпали її довкола сильним натиском, і вдираються в її оселі. “ Так пише високий урядник польської держави, яка власне сама напала на українську Східну Галичину!

Далі розвиває президент Краевої Шкільної Ради думку, що в польській державі повинен панувати прінціп „Suumcuique“ („Віддай кождому, що йому належиться“), прінціп, по якому „кождий Поляк в значінню державної приналежности“ повинен бути рівний перед правом.

Одначе — пише президент Краевої Шкільної Ради

— „се очевидно не відноситься до осіб і ґруп, <>кі не почуваються до ніяких обовязків супроти Польщі, бачуть в Польщі чужий для себе державний орґанізм і хотять осягнути для себе окрему державність або прилучитися до инших держав Вони не є польськими громадянами, отже їх можна трактувати тільки як чужинців, на основі міжнароднього права, з усіми додатніми і відєм-ними наслідками його приписів. Полишаю при тім очевидно протидержавні вчинки, які підпадають під приписи карних кодексів."

Отже українська Східна Галичина має належати до Польщі, але українське населення сього краю не повинно мати в Польщі ніяких прав, воно повинно бути трактоване як чужинці. Фраза про міжнародне право, якою прикрасив п. Цолль сей свій вивід, була очевидно брехнею. Як показали дальші події, польське правительство взагалі і зокрема Краєва Шкільна Рада трактують українське населення Східної Галичини як ворогів польської держави.

Ся тенденція виявилася в цілім ряді розпорядків Краєвої Шкільної Ради, до яких прийдемо низше, і на „першім від прилучення Галичини до Польщі“ [1] засіданню Краєвої Шкільної Ради дня 3. червня 1919. Се засідання описує „Дзеннік ужендови“ ч. 5 з 1919 і з нього беремо наші відомости.

І так президент Краєвої Шкільної Ради п. Цолль, висловившися в крайнє обидливих словах про українське правління, „повідомив зібраних, що Краєва Шкільна Рада видала ряд заряджень, які мають за ціль головно негайне отворення польських шкіл і усунення зі шкіл всіх учителів, які за українського правління допустилися каригідних учинків, до них заохочували або брали в них участь“.

Тим самим духом були переняті всі зібрані. „Дзєннік ужендови“ ось як передає їх думки: „Треба ствердити теперішній стан, покарати злочинців і зараз усунути їх з правління і школи . . . Власть треба виконувати поки-що без Українців, хоч для них, бо ті* що мають провід, показали, що не вміють правити . . . Аж після пацифікації буде час на угоду, але не з тими, які викликали катастрофу.“

Далі характеризує настрій сього зібрання Крабвої Шкільної Ради отся резолюція: „З кождим днем появляються що-раз сумнійші відомости про жорстоке, варварське поведенпя т. зв. українських властий 8 польським населенням. Між убитими й катованими знаходяться ученики, учителі і професори Поляки. Краева Шкільна Рада не може в своїх нарадах поминути сього мовчанкою, отже висловляе почесть тим учителям і ученикам, які оставши на місци, не вважаючи на муки і переслідування, стояли непохитно при польськім прапорі і витревали. Рівночасно висловлюв Краева Шкільна Рада переконання, що як доси так і далі польське учительство і польська молодіж витревае при своїх обовязках, як взагалі, так особливо на своїх окраїнних позиціях“ (значить на українській землі!).

Правительство Західно-Української Народної Республики в цілім ряді офіціальних заяв і документів виказало, що всі польські твердження про жорстоке по-ведення українських властин з польським населенням е неправдиві. Такі твердження польської сторони призначені з одного боку для заграниці, з другого-ж на те, щоб підбурити Поляків до жорстокостий супроти українського населення й оправдати ті жорстоквоти.

З сього становища треба оцінювати й виспіє подані наради й ухвали Краевої Шкільної Ради. Говорення про „українські злочини“ і ,,українських злочинців“ е з одного боку брехнею, з другогож боку покришкою, щоб оправдати окупаційний режім Польщі супроти цілого українського населення і зокрема супроти українського учительства, режім, який е одним страшним злочином.

Фактом е, що весь український нарід під проводом свого правительства виступив в обороні Східної Галичини перед польською інвазією. І Фактом б, що польські власти власне сю оборонну акцію українського народу проти польського наїзду вважають злочином і карають песь український нарід за сей злочин винищуванням, якого тільки блідий образ можуть дати наші описи.

Тепер погляньмо, які кари наложила Краєва Шкільна Рада на українське учительство. Про се говорить розпорядок Краєвої Шкільної Ради з 31. мая 1919 ч 143 (пр. „Дзеннік Ужендови*[2] ч. 5 в 1919, стор. 67 — 72). Ось постанови сього ровпорядку:

„І. Директорів і учителів шкіл усіх катеґорій як також окружних шкільних інспекторів на визволених ‘В дійсности на завойованих!) східних областях треба зачислити до отсих т*руп:

А. Таких, що відновилися від обігу вірностн українським властям і тому ве побирали платні або зачетів з українських жерел і способом виразним або здогадним не вступили до служби до тих властий, правительство Польської Республикн ь готове нри-няти в службові відносини, які вязали їх до 1. падолиста 1918 з б\вшон> австрійською монархією зглядно з бувшою Галичиною і виплачувати їм повні побори від тоді на основі давнійшмх і тепер в польгкій державі обовязуючих приписів, коли зложать на основі власного вибору обіт або приречення перед найблнв-шии начальником або перед одним з комісарів Краєвої Шкільної Ради по сій Формі :

а) Службовий обіт:

„Обітую польській держані вірність і послах і прирікаю, що з цілою точністю й совісністю буду берегти обовязуючі закони і зарядження, що буду сповняти обонязки мою уряду безсторонно і безкорисно і буду уникати всего, що могло би принести шкоду польській державі і приниження станови, до якого належу. — Так обіт>ю.и

б) Службове приречення:

„Складаю приречення, що відповідво до обовязлючнх законів і приписів буду в інтересі цілого населення вірно й пильно сповнювати обовязки звязані з займаним службовим становищем.

— Так прирікаю.“

Крім приписаного обіту або приречення мають сі Функціо-нарі письменно заявити, що готові зложити службову присягу, коли-б сього зажадало міністерство віроісповідань і просвіти в Варшаві.

Б. Натомість >сім тим, які зложили обіт вірностн ворожим до нас властям, брали від них плату і тим самим ^вівшлн в службові відносини до них, треба в основі відмовити всяких виплат зі скарбу польської держави.

Одначе вони можуть бути ириняті в ряд функціонарів польської рестбликн під отснмн умовами:

1. Мусять перед комісарямн Краевої Шкільної Ради вияснити і оправдати, длячого зложили присягу або обіт на вірність українським властям. Оправдання буде вистарчаюче, коли його таким признають комісарі Краевої Шкільної Ради. Оправдуючими причинами можуть бути: приналежність до української народности, а в otió польської народности виїмкове і примусове положеная, — і т. п.

2. Комісарі Краевої Шкільної Ради будуть обовязаві на основі слідства і ухвали, прннатої більшістю голосів, письменно ствердити, що ті особи не допустилися такого вчинку, яким виявили ворожий настрій до польської народносін і польського населення: До таких вчинків належать прим, рабункові напади і насильства, звущаннв над польським населенням, зневажування польських церков, історичвнх памяток або творів штуки, нищення шкіл або іх маєтку і і т. п.

3. Мусять зложити обіт або приречення по нормі, поданій внсше під L, одначе з додатком:

„Рівночасно заявляю, що відкликаю всякі обітн вірности, які я зложив українським властям, і зобовязавня, які я прнняв супроти них; крім того заявляю, що я готов на кождин зазив зложити службову присягу польській державі, коли сього зажадає міністерство віроісповідань і просвіїн в Варшаві.“

Після сповнення тих трьох умов ті, які зложили приписаний обіт або приречення разом з додатковою заявою, поданою під 3., можуть обняти службу, яку сповняли перед 1. падолиста 1918 в бувшій анстрійській державі і мають право до поборів на основі обовяь)Ючих приписів, одначе аж від часу, від коли зложили обіт або приречення польській державі, і за час, за який ие одержали поборів з українських жерел. Сей речинець означать комісарі Краевої Шкільної Ради.

В. Всіх твх, іцо не підходять під умови А. і В., треба зачислити до ґрупн В., себто до таких осіб, які не можуть бути публичиими урядниками або учителями в польській Реііублнці.

II. Про зачислення директорів, учителів і інспекторів до одної з внсше поданих трьох Ґруп А. Б. В. рішає комісія, зложена з трьох комісарів Краєвої Шкільної Ради, всіх трьох Поляків, а саме: місцевий староста (предсідатель окружної шкільної Ради) або ного заступник, окружний шкільний інспектор і найстарший літами директор середної школи або учительської семи-нарії або місцевої народної школи найвнсшої катеґорії.

Коли-б один з них не був Поляк або був підозрілий або скомпромітованин під політичним оглядом, два инші доберуть на ного місце тимчасово третього комісари Поляка \ в сі>і випадку бувбн вказаний вибір римо католицького священника.

Така комісія Краєвої Шкільної Ради має бути утворена в кождім повітовім місті. Від її рішення, яким зачислиться директорів, учителів і інспекторів до одної з трьох ґруп \. Б. В., нема відклику.“

Дальша постанова розпорядку відноситься до родин директорів, учителів і інспекторів на випадок, коли-б голови родини не було на місци. Сі родини треба також на основі поведення голови родини поділити на Групи

А. Б. В. і тільки першим двом ґрупам виплатити побори.

В кінці також емеритів і емериток, вдів і сиріт по учителях ділить розпорядок на такі самі ґрупи А. Б. В. і тільки першим двом признає дальше виплачування емеритури. Одначе коли-б такі особи з ґруп А. і Б. хотіли одержати нідвисшення емеритури на основі нових польських законів, мусять зложити обіт вірности польській державі.

Сей розпорядок Краєвої Шкільної Ради в очевидно обчислений на викинення всего українського учительства з учительської служби і тим самим на знищення українського народнього і середнього шкільництва.

Всі українські учителі і учительки зложили очевидно присягу українській державі, отже тим самим не могли вони бути зачислені до ґрупи А.

Переходимо до ґрупи Б. Тут треба було оправдати свою службу українській державі і одержати від комісії свідоцтво, що дана особа не виявила „ворожого настрою супроти польської народности і польського населення“.

Отже перше всего Українець мусів перенести моральне упокорення, оправдуючися, длячого він служив своїй національній державі! І се тоді, коли Польща зовсім не має суверенної власти в Східній Галичині.

Та допустім, що Українець перейшов те упокорення.

Допустім також, що установлена Краєвою Шкільною Радою Комісія, вложена з трьох Поляків, не закинула йому „ворожого настрою супроти польської народности і польського населення“.

Чи тоді вже учитель Українець міг одержати учительську посаду? Ні! Ще ждало його нове моральне упокорення. При службовім приреченню він мусів зложити ще додаткову заяву, що відкликає присягу зложену українській державі і готов кождої хвилі зложити присягу польській державі.

Такої ваяви не міг зложити Українець. Відкликати присягу, вложену українській державі, значило потоптати свої найсвятійші почування. А заявити готовість зложиги присягу польській державі, значило, допуститися зради на власнім краю і народі, би зрадою власного краю і народу булоби згодитися стати слугою польської держави тоді, коли державна будучність рідного краю ще не рішена і коли є ще надія осягнути для свого краю і народу державну незалежність.

Отже такої заяви, — повторяємо — не міг зложити Українець, — що признало опісля само польське правительство, зносячи домагання такої заяви. А не мо-гучи зложити такої заяви, не міг бути принятий до служби. Значить, Краєва Шкільна Рада видала свій розпорядок з виразним обчисленням, що сим усуне зі школи все українське учительство.

Тепер придивімся комісіям, які мали рішати про се, чи учитель Українець „ виявив ворожий настрій супроти польської народности і польського населення“ чи ні, отже чи є гідний чи ні бути урядником польської держави.

Ся комісія складається з трьох Поляків. Коли зважимо, що Українці Східної Галичини боронили свій край перед польським наїздом, а Поляки бажали прилучення Східної Галичини до Польщі, то ясно стане, що така польська комісія не могла буги безсторонна. Зрештою якби навіть трапився член комісії, прихильнійше настроєний до Українців, то він був би з комісії усунений, бо розпорядок наказував усувати з комісії Поляків, „підозрілих або скомпромітованих під політичним оглядом«. Отже в комісії могли засідати тільки рішучі вороги українського народу і його змагань до власної держави.

На основі яких даних вони мали судити українського учителя?

Очевидно не на основі каригідних вчинків, які для приміру наводить розпорядок (рабунки, насильства і т. п.)у бо — як уже вказано, — за найменше підозріння за такі вчинки ішов Українець як не просто під розстріл або на шибеницю, то до вязниці й перед суд або до табору інтернованих, отже не мав нагоди ставати перед комісією Краевої Шкільної Ради.

Перед сею комісією могли ставати тільки українські учителі, яким ніяких каригідних учинків польські власти не могли закинути. Але вони стояли вірно при українській державі, на яку напала Польща. А комісія Краевої Шкільної Ради представляла власне ту Польщу, яка простягнула свою грабіжницьку руку по Східну Галичину. Така комісія не могла бути безсторон-ним суддею, тут Поляки були суддями у своїй власній справі, судили українських учителів ва те, що ті були ворогами польського наїзду на їх рідний край. Чи не ясно, що така комісія кождого, хто був ворогом польського наїзду на українську вемлю, вважала „ворогом польської народности і польського населення“?

В кінці треба звернути увагу на те, що комісії Краевої Шкільної Ради мали видавати рішення, від яких не було відклику. Отже ще одна причина більше до рішень безвідповідальних, самовільних і мстивих.

Зрештою комісії в своїм урядуванню пішли ще значно далі ніж приписувала Краєва Шкільна Рада, і кожда „очищувала“ як могла свій повіт з українського учительства.

І так окружна шкільна Рада в Богородчанах зарядженням з 14. червня 1919 просто усунула зі служби всіх учителі в, які служили за українських властий. По що переводити доходження, приписані розпорядком Краєвої Шкільної Ради з 31. мая 1919, — коли далеко простійте викинути зі школи всіх учителів Українців!

Комісія в Надвірній зажадала від українських учителів письменного оправдання, чому вони служили українській державі, а також свідоцтва, виставленого двома свідками, з яких один мусів бути Поляк, що вони не зробили нічого на шкоду польської народности і польського населення. Аж після сього мали початися дальші доходження.

Окружний шкільний інспектор в Дрогобичи всі тимчасові українські учительські сили просто повикидав зі служби, мотивуючи се тим, що вони були при-няті тільки тимчасово і тепер не в потрібні.

Богато комісій для упокорення учителів Українців казало переслухувати їх молодшим учителям Полякам, які були їх підчиненими. Так прим, директора Гайду-кевича, старого і заслуженого педаґоґа, мав з припору-чення комісії у Львові переслухати один з наймолодших учителів Поляків з його школи. Дир. Гайдукевич відмовився від такого переслухання.

Члени комісій були рівночасно членами ріжних польських орґанівацій, валожених для „оборони польськости Східної Галичини“; як члени сих орґанізацій збирали вони „докази ворожого настрою“ українських учителів до Поляків, щоб послужитися тими доказами в комісіях

Так одна така орґанізація у Львові, якої головою є ксьондз Зайховскі, член львівської окружної шкільної Ради, розіслала відозви з 27. марта 1920, в яких взиває Поляків шукати „доказів“ проти українських учителів, бо инакше львівському повітови як і ин-шим повітам Східної Малопольщі грозить залив українськими учителями“.

Ми навели тільки кілька примірів, як комісії Крає-вої Шкільної Ради працювали „проти залигу Східної Галичини українськими учителями“. Так працювали всі комісії, зачисляючи українських учителів до ґрупи

В., себто до ґрупи, яка на могла бути принята до служби, або просто викидаючи їх зі служби без всяких доходжень.

Що Нраєва Шьільна Рада, видаючи розпорядок з 31. мая 1919, знала, іцо робить, — про се найліпше свідчить признання президента Краевої Шкільної Ради п. Цолля в урядовій публікації „Кроніка Ради Школьней Крайовей за лята 1916— 1919“. На ст. 129. п. Цоль пише про той розпорядок: „В хвилі видання сього розпорядку Краева Шкільна Рада здавала собі справу з його недостач, неминучих серед поспіху, з яким треба було ділати, і тому вважала його вже тоді зарядженням тимчасовим, яке пізнійше мусітиме підлягти 8міні. І справді показалося, — що передвиджувано, — що комісії не все поступають одноцільно і справедливо і з конечною в таких справах обережністю“.

Коли сам президент Краевої Шкільної Ради видає таке свідоцтво свому розпорядкови, то се в польських відносинах треба вважати знищ)ючою самокритикою.

Розпорядок Краєвиї Шкільної Ради s 31. мая 1919 вийшов у часі самого розгару польських окупаційних орґій в Східній Галичині, коли все українське життя було розбите.

Тому українські орґанізації аж з початком вересня

1919 предложили президентови Краевої шкільної Ради меморіал, який виказував незаконність зі становища між-народнього права і свідомо руйнуючий українське учительство й українську школу характер того розпорядку. Меморіял домагався між ин., щоб польська окупаційна власть: 1. не домагалася від українських учителів вло-ження обітів польській державі, а тільки приречення совістного сповнювання обовязків; 2. усунула комісії, утворені длл поділу українського учительства на відомі три ґрупи; 3 звільнила безпідставно інтернованих та увязнених українських учителів; 4. покликала безправно усунених українських учителів до служби і виплатила їм задержаві побори і додатки.

Краєва Шкільна Рада очевидно комісій не знесла а тільки розпорядком з 7. вересня 1919 ч. 253 пр допустила відклик від рішення комісії до Краєвої Шкільної Ради. Ся Формальна уступка не богато змінила в положенню українських учителів. Доси комісія без відклику викидала їх зі служби, а від тепер їх відклики спокійно лежать в бюрах, доки польським властям ва-хочеться, а вони остають тимчасом без служби, засуджені на голодову смерть.

Очеьидно, таким полагодженням їх домагань годі було Українцям вдоволитися. Ще таки в вересни 1919 вибралася знов депутація до Краєвої Шкільної Ради.

І 8нов польська окупаційна власть про людське око ніби 8мякшила свій режім. Варшавське міністерство віроісповідань і просвіти розпорядком з 4. жовтня 1919

ч. 18.403 знесло домагання обіту польській державі і відкликання присяги вложеної українській державі, вважаючи вистарчаючим зложення службового приречення.

Одначе комісії далі поступали так, як коли-б сього мшстеріяльного розпорядку не було. Так в Снятині

20. жовтня 1919 зголосилося 57 українських учителів 8Л0Жити службове приречення. Одначе староста зажадав від них відкликання присяги українській державі і зложення обіту польській державі. Коли-ж вони, покликуючи-ся на згаданий міністеріяльний розпорядок, відмовилися, староста за кару причислив їх до ґрупи В, себто до тих, які не можуть бути приняіі до служби.

Се-один з богатьох примірів.

Тепер киньмо оком на долю українського учительства. З мущин богато пішло до української армії, так що в учительській службі остали переважно учительки.

Колиж польські війська заняли Східну Галичину, часть українських учителів відійшла з українською армією на Придніпрянську Україну, часть була в воєннім полоні, часть (учителів і учительок) польські власти інтернували. Осталася невеличка часть на волі, яку комісії Краевої Шкільної Ради переважно зачисляли до ґрупи В., себто до тих, які не можуть бути приняті до служби.

Меморіяли й депутації українських орґанізацій нічого не помагали. Польські власти обіцювали розглянути справу, тай на обітниці кінчилося, Найліпший докав, що депутації й доси ходять до польських властий, бо положення українського учительства й української школи не змінилося.

Про дві депутації в вересні 1919 ми вже згадували. В жовтні 1919 знов була депутація. — 20. падолиста 1919 вручено президентови Краевої Шкільної Ради меморіял. — 21. лютого 1920 вручено ме-моріял делеґатови польського міністерства віроіспові-дань і просвіти п. Собінському. — 4. м а р т а 1920 подано знов реферат з представленням Фактів надужить. —

18. марта 1920 подано виказ нових надужить. — 27. марта 1920 предложено знов меморіял. — 2. цвітня 1920 явилася в делеґата Собінського депутація зїзду делеґатів окружних відділів українського учительського товариства „Взаїмна поміч“. Ся депутація між ин. ствердила, що в тім часі ще коло 300 учителів і 10 інспекторів, яким не можна закинути ніякої вини, знаходиться без служби. —

8. липня 1920 внесено знов меморіял. — ЗО. липня

1920 предложено новий спис учителів, непринятих до служби. — 3. вересня 1920 була делеґадія у польського міністра просвіти Ратая.

На сім поки-що вривається ряд українських депутацій і меморіялів в справі українського учительства і української школи.

В кінці зазначимо, що маємо певні відомости про над 150 випадків неприняття до служби і переслідування (арештування, інтернування і т. п.) українських учителів, яким не можна закинути ніякої вини.

2. Стан українського шкільництва.

Висше представлені зарядження Краєвої Шкільної Ради проти українського учительства вже самі говорять і про стан українського шкільництва. Без українського учителя нема української школи. Польський учитель в українській школі є не учителем, а жандармом, який має помагати иншим польським властям держати українське населення в руках і поль-щити. А без української школи нема для українського молодого покоління науки і просвіти. В польській школі українська дитина, коли й буде до неї принята, зустрічає як в учителях так і в учениках окруження крайнє вороже до всего, що українське, окруження, в якім вона виставлена на переслідування і на наругу над всім, що для неї святе.

Отже недопущенням українського учительства до служби польське правительство нищить українську школу, а нищенням української школи нищить змогу науки і просвіти для українського молодого покоління.

Тепер представимо справу в окремих катеґоріях

шкіл.

А. Народні школи. Українські учителі були азняті передовсім в українських школах. Отже ясна річ, що з усуненням українського учительства зі служби українські народні школи переважно не Функціонують. Так загал українського сільського населення остав зовсім без народньої школи.

Де до українського села прийде учитель Поляк, там першим його ділом б перемінити українську школу на польську. В сім помагає йому окружна шкільна Рада, якої предсідателем староста, шєф політичної адміністрації новіту. В сій справі староста поступає дуже просто: приказує громадській раді перемінити українську школу на польську. Для приміру наведемо прикав окружної шкільної Ради в Рогатині з 8. падолиста 1919, ч. 988, виданий до громадської управи в Стратині; він звучить: „Поручається громадській управі, щоби нредложила негайно справу громадській раді і перевела ухвалу, що громада бажає собі знесення української викладової мови в школі і заведення польської.“

Втих містах і місточках, де побіч польських народніх шкіл істнували також українські, Функціонують тільки польські школи, а українські замкнені. Прим., в Яворові староста заявив депутації українських родичів, які домагалися отворення тамошньої української школи, що для українських дітий окремої школи не треба, і наказав оголосити в українській церкві, що українські родичі мають під загрозою кари посилати дітий до польської школи.

У Львові істнуе всего на всего одна міська на-родня школа з українською викладовою мовсю (школа ім. Маркіяна ПІашкевича). Сю школу польські власти посоромилися замкнути, але за те усунули з неї українських учителів і заступили польськими, які відносяться ворожо до українських дітий. Українські родичі висилали до польських властий цілий ряд депутацій, які все чули ті самі заяви: що справу розслідиться і що потрібно зарядиться. Остання така депутація, про яку маємо відомість, була 16. жовтня 1920 у делегата варшавського міністерства просвіти п. Собінського. П. Собінський, вислухавши представлення делегації, удав здивованого, що доси ще не переведено в школі потрібних змін, і обіцяв грозглянути справу й видати потрібні зарядження“...

Де в місті або місточку істнувала українська приватна школа, там шкільні власти її замикають. Так само заборонюють закладати нові українські приватні школи. Для приміру наведемо замкнення української приватної школи в Золочеві і заборону заложення української приватної школи в Станиславові на передмістю „Гірка“.

Б. Середні школи. Як відомо з попередного представлення, мали Українці під австро-польським пануванням в Східній Галичині всего пять ґімназій йані одної середньої школи иншого типу.

Заки в сих пяти Гімназіях можна було знов почати науку, треба було побороти численні перешкоди, ставлені польськими властями головно в Формі переслідувань українських учителів. Крім того прим, у Львові будинок української Гімназії доси занятий польськими властями.

Ще більші перешкоди ставлять польські власти приватним українським гімназіям Через реквізицію шкільних будинків (Рогатин, Яворів, Городенка), арештування, інтернування і конФІнування учителів не можна було на ново створити всіх українських приватних ґімназій. Крім того знаходяться вони також в важких матеріяльних умовах: їх маєток знищено підчас війни, а українське громадянство знаходиться в такій нужді, що не в силі їх удержати.

Перед війною українські приватні ґімназії одержували також підмоги (хоч невеликі!) з публичних фондів. Як ся справа представляється тепер видко з сього Факту: Краєва Шкільна Рада дістала від варшавського міністерства просвіти 1,100.000 польських марок на підмогу приватних шкіл в Галичині. З того Краева Шкільна Рада взяла 1,080 000 марок на польські школи, а з українських шкіл дістала ґімназія в Рогатині мов на сміх 20.000 марок. На сій основі польське правительство ще готово хвалитися, що підпомагає українські приватні школи!

Нові українські приватні середні школи польські власти забороняють закладати; для приміру наведемо заборону заложення українського учительського семинаря в Стрию.

В кінці, на скільки українська молодіж хоче кори-стати з польських середніх шкіл, зустрічають її великі трудности і упокорення. В польській ґімна&ії в Стрию приняття ученика-Українця було залежне від того, чи ва ним заявляться ученики-Поляки В инших польських гімназіях ученик-Українець мусів виказатися свідоцтвом двох учеників-Поляків, Щи він е льояльний супроти польського народу і держави. Що в самій школі жде учеників-Українців тенденційно-строгий режім, ши-кани і вороже відношення до того, що для його національних почувань е святе, — сього не треба додавати. Учителів - Українців з польських середніх шкіл поусувано; науку греко-католицької релігії й української мови знесено.

II. Усунення українських студентів з львівського університету

й инших шкіл.

Права, які мале Українці в львівськім університеті, ми представили висше.

Польська окупаційна власть всі сі права знесла і одним почерком пера викинула в львівського університету не тільки українських професорів і доцентів, але також українських студентів.

Що-до українських професорів і доцентів, то часть їх опустила край, хоронячися перед переслідуваннями польських властий, часть інтерновано, а решту усунено 8 університету таким способом, що зажадано від них зложення присяги вірности польській державі.

Що-до українських студентів, то ректорат львівського університету в оголошенню з 16. серпня 1919 р. ч. 2221 заявив, що до львівського університету можуть бути приняті тільки громадяни польської держави, при чім мужчини мають також виказатися сповненням обовязку військової служби в польськім війську.

Се варядження поновляє ректорат львівського університету з початком кождого семестра: поновив його також біжучого зимового семестра 1920/1921.

Таке саме зарядження видає кождого семестра ректорат львівської політехніки і управи инших висших шкіл.

Таким чином Українець, щоб бути принятим до львівського університету (або иншої висілої школи) мусів би зложити деклярацію, що він уважає себе громадянином польської держави і відбути військову службу в польськім війгьку, значить: допуститися національної зради супроти власного народу.

Проти зарядження ректорату львівського університету і політехніки звернулися організації українських студентів і українського громадянства і до самих ректоратів і до Міністерства просвіти в Варшаві, а крім того всі українські товариства вислали в липні 1920 р. меморандум до президії Мирової Конференції і до президії Союза Народів. Очевидно — все даром!

Рівночасно польські власти ставлять перешкоди виїздови української молодіжи па заграничні університети, не даючи паспортів. Зрештою студії ва границею з огляду на великі кошти є можливі тільки для одиниць.

Не могучи добитися для своєї молодіжи вступу до львівського університету, українське громадянство хотіло зорганізувати для неї приватні університетські курси. Одначе тут зустрілося з забороною польського правительства.

Українське „Наукове Товариство ім. Шевченка“ у Львові було зорганізувало приватні університетські курси в обємі 4 Факультетів. Одначе ґенеральний делегат польського правительства для Галичини рішенням з 27. вересня 1919 сі курси заборонив.

Тоді такі самі курси хотіло зорґанізувати пТова-риство наукових викладів ім. Петра Могили“ у Львові, одначе так само зустрілося з забороною польського правительства. Внесений 21. падолиста 1919 рекурс до міністерства внутрішніх справ у Варшаві остав без відповіди.

В марті 1920 р. оголосив такі університетські курси старинний український РСтавропигійський Інститут", який ще від польських королів мав привілей удержувати висшу школу. Та сі курси 9. марта 1920 розігнала поліція. Протест проти сього насильства, висланий 12. цвітня 1920 до Президента Польської Республики, остав без відповіди.

В кінці для характеристики тактики польського правительства треба згадати, що коли воно так безоглядно замикає українській молодіжи вступ до університету і инших висших шкіл, то рівночасно робить собі перед заграницею рекляму, ніби воно особливо дбає про українську університетську молодіж.

Так з початком вересня 1919 появилася була польська ОФІціяльна відомість, що польське правительство має заложити український університет у Львові. Коли проти сього піднявся протест на однім польськім публичнім зібранню 26 вересня 1919, соймовий посол Бриль пояснив, що польське правительство зовсім не думає закладати українського університету, а тільки пустило в світ таку відомість в тій ціли, щоб польський премієр Падеревський, який старається в Парижі про прилучення Східної Галичини до Польщі, міг покликатися на ту відомість як на доказ, що Польща найліпше подбає про потреби українського населення.

Тому й не треба ухвалювати протесту, бо се утруднило би акцію Падеревського.

Як-раз через рік, в осени 1920, польська преса знов принесла відомість, що польське правительство думає заложити український університет (поки-що тільки з юридичним Факультетом) в Станиславові. Ціль сеї відомости очевидно така сама як попередньої.

* *

*

Наше представлення про винищування українського шкільництва польським окупаційним режімом закінчимо такою самою увагою, якою ми його розпочали. Польське правительство хоче спинити розвиток української національної культури, української національної свідомости, хоче віпхнути український нарід до стану темної маси без власної інтелігенції. 6 се один зі способів, який має забезпечити Польщі панування над Східною Галичиною.

Зміни в сій области, — як се доказує вся історія польського панування над українським народом, — не є можливі, доки доля українського народу залежатиме від Польщі. Тільки визволення Східної Галичини зпід польського панування може запевнити українському на-родови свобідний розвиток його духових сил.

Польська кольонізація Східної Галичини.

Найбільше плановим і найбільш успішним способом винищення українського населення Східної Галичини і спольщення її е польська кольонізація сього українського краю. Вона має довершити те діло, яке перед віками розпочали польські королі-вавойовники Східної Галичини: стерти з лиця сеї землі її український характер і сим забезпечити її приналежність до Польщі.

1. Національний характер землеволодіння в Східній Галичині.

Коли б хто зовсім не знав історії Східної Галичини, то національний характер землеволодіння в сім краю сказав би йому,що се мусить бути український край, який у середніх віках підпав польському завоюванню.

Типовою Формою середньовічного завоювання було, що племя завойовників забирало в підбитого племени землю. Ся земля переходила в володіння знатних родів племени завойовників, а підбите племя остало рабами, які обробляли сю землю для нових панів.

Сліди такого завоювання вбереглися доси на всіх тих українських землях, які на протязі історії завоювала Польща і на яких панувала аж до свого упадку при кінці XVIII віку. На всіх сих землях дрібна земельна власність знаходиться в руках туземного українського населення, а велика земельна власність в руках Поляків, нащадків колишніх польських завойовників.

Сі сліди польського завоювання особливо виразно збереглися з Східній Галичині, яка найшвидше з усіх українських земель підпала під завоювання Польщі і для якої упадок Польщі не був упадком польського

панування, бо Австрія, заволодівши Східною Галичиною, оставила в ній панування польської шляхти.

Таким чином землеволодіння в Східній Галичині поділене під національним оглядом різко на дві ґрупи:

дрібна земельна власність знаходиться в руках українського селянства, велика земельна власність в руках польських дідичів.

2. Стан землеволодіння в Східній Галичині.

Простір Східної Галичини (без столиці Львова) виносить 5,520.335 га.

I. Велика земельна власність. З сього припадає на велику земельну власність 2,089.853 га, себто 37 8% або майже 2/5 простору цілого краю. Ся велика земельна власність належить до 2213 власників, з яких 1961 е особами фізичними, а решта особами правними.

II. Дрібна вемельна власність. Решта простору, яка творить власність селянську, а також парохі-яльну, шкільну, громадську і міську, виносить 3,440.479 га, себто 02 2% або мало що над 3Д простору цілого краю. Сей простір належить до 649.913 власників.

Пі. Розклад дрібної земельної власности. Простір господарств, 8 яких складається дрібна земельна власність, виносить:
Господарства

ДО0*5гатворять 6‘5°/о Рвід 0.5Ті1

Ті15-6% яя 1Ті2ТіТІ23-5% Ті„ 2ТІ5ТІТі37-2% я„ 5Ті10ТіТІ14-4% Ті„ ю»20ТІТіЗТ’/о я„ 20ТІ50ТіТі07% г„ 50Ті100ТіТі0'2°/о
Коли переведемо оцінку сих господарств з огляду на їх здібність до життя й розвитку, то одержимо такий образ:

в

Господарства, які займають менше ніж 2 га простору, треба вважати абсолютно нездібними до життя й розвитку; сі абсолютно нездібні господарства творять 42-6°/0 усіх сільських господарств.

Одначе не богато більше здібними е господарства від 2—5 га; сих господарств в 37 2%.

Таким чином господарства, які в більшій або меншій мірі не е здібні до життя й розвитку, творять 79*8%, себто 4/б вс*х сільських господарств.

В останній '/5 части головний контит’ент творять господарства типу малих; їх е 14 4%.

На господарства більші, від 10—20 га, припадає всего 3 7°/0.

Число господарств від 20—50 га (О‘7°/0) і від 50—100 га (0*2%) таке зникаюче, що не має більшого господарського значіння.

Отже на 649.913 дрібновемельних власників у Східній Галичині є 421.646 себто 79*8% а^о 4/s таких, яких господарства не є вдібні до життя й розвитку.

Крім сього є в Східній Галичині коло 80.000 родин зовсім безземельного сільського пролєтаріяту.

3. Проблема земельної реформи у Східній Галичині.

А. Під господарським оглядом наведені числа говорять, що в Східній Галичині є понад 500.000 родин, занятих управою землі, які не мають підстави господарського істнування і розвитку. В дійсности число таких родин доходить до 600.0U0 себто, числячи по 5 осіб на родину, до 3,000.000 осіб. Щоб уможливити сим трьом міліонам населення господарське істнування і розвиток, треба наділити їх землею, обертаючи на сю ціль велику земельну власність.

Ся велика земельна власність виносить, як уже подано, 2,089.853 га. Одначе на ріжні роди управи припадає з сього тільки менша часть, а саме 198.488 га; решта припадає головно на ліси (1,162.256 га), далі на озера, стави і мокряки (15.305га), на під будівельні ґрунти (5484 га) і на ріжні неужитки (15.290 га).

Таким чином на ціли земельної реформи можна ужити з великої земельної власности тільки 891.488 га, себто ту часть, яка припадає на ріжні роди управи. Ліси, озера, стави і т. п. перейшли би на власність держави.

Отже земельний фонд на ціли земельної реформи в Східній Галичині виносивби коло 900.000 га. З нього треба наділити землею до 600.000 селянських родин або три міліони населення.

З сього бачимо, що запас землі, який може бути ужитий на земельну реформу в Східній Галичині, в в порівнанню з запотребуванням невеликий, що робить проблему земельної реформи нелегкою^3.

В кождім разі треба ствердити, що в Східній Галичині нема місця на кольонізацію зпоза границь краю, бо запас землі не ьистане навіть на обділення потребуючого місцевого населення. Така ко-льонізація означалаби господарську руїну трьох міліонів місцевого сільського населення і цілого краю.

Б. Під національним оглядом. Ужиття великої земельної власности в Східній Галичині на ціли земельної реформи в користь безземельного і малоземельного місцевого селянства малоби той наслідок, що польське землеволодіння в краю майже зовсім зникло би, а українське скріпилося би. бо земля польських дідичів перейшла би до українських селян.

Таким чином акт соціальної справедливости — земельна реформа в користь селянства — був би рі яо-часно актом національної справедливости: земля віді— брана перед віками українському вародови польськими завойовниками, перейшла би знов у руки свого правного власника — українського народу.

4. Польські пляни що-до Східної Галичини.

Замість земельної реФорми-кольонізація.

Тому, що Східна Галичина е український край, заселений українською народньою масою, політичні, соціальні і господарські реформи, які лежать в інтересі широких народніх мас краю, йдуть рівночасно по лінії українських національних інтересів.

І навпаки, тому, що Поляки в Східній Галичині — нащадки колишніх польських завойовників — хотять далі вдержатися на становищі володарів краю, ті самі політичні, соціальні > господарські реформи звертаються проти їх пануваннл в краю.

Сей конфлікт між інтересами місцевого населеннл і інтересами польського пануваннл дуже ярко виступає також при земельній реформі.

Польща, як відомо, стоїть на тім, що Східна Галичина повинна творити часть польської держави. Тим-часом земельна реформа усунула би історичну і доси найсильнійшу підставу польського панування в Східній Галичині: польських великоземельних власників.

Польща знає, що доки Східна Галичина буде українським краєм, доти її панування в сім краю не буде певне. Силою оружя, при матеріяльній допомозі і політичній санкції антанти, Польща могла завоювати Східну Галичину і може якийсь час держати її під своїм пануванням. Одначе ніяка сила оружня не зможе вирвати українському народови Східної Галичини його національної душі, заставити його зректися ідеї національної незалежности у власній національній державі, признати свою завойовницю — Польщу — своєю вітчиною.

Тому Польща, завоювавши Східну Галичину, хоче використати своє хвилеве панування на те, щоб відібрати краеви український характер.

Се має статися через плянову кольонізацію Східної Галичини польськими селянами з Польщі.

Ся кольонізація має бути новочасним продовженням тої кольонізаціппої політики, яку, почавши від XIV. століття, вела на українських землях давня Польща.

Тоді польські королі творили підставу панування Польщі на Україні, роздаючи українську землю польським маґнатам, які обертали українське населення в своїх рабів.

Тепер на українській землі, яка знаходиться в руках польських дідичів — нащадків тих обдарованих королями польських маґнатів — мають бути поселені польські селяни, які разом зі спольщеним уже населенням східно-галицьких міст творили би польську більшість в краю, новочасну підставу польського панування над Східною Галичиною.

Тому, що тепер, коли про політичну долю краю рішає народня маса, польських дідичів і польської бюрократії замало, щоби вдержати Східну Галичину під пануванням Польщі, — ряди польських завойовників мають збільшитися таким способом, що на ту землю, яка доси була власністю одного польського дідича, має прийти ціла оселя польських селян.

Отже замість земельної реформи в користь місцевого, себто українського селянства, Польща переводить кольонізацію Східної Галичини польським селянством, спровадженим з Польщі, між яке має бути подмена велика земельна власність краю.

В сім напрямі працює земельне законодавство польського сойму і земельна політика польського уряду, сповняючи волю всіх польських політичних партій і все-го польського громадянства.

5. Земельне законодавства польського сойму.

Виключення українського населення від набування землі.

Земельну реформу в Польщі рішають отсі два закони польського сойму: 1. 8акон з 10. липня 1919, який містить основи земельної реформи, і 2. закон з

15. липня 1920, який містить постанови про переведення земельної реформи.

На основі сих законів володіння землею, яке має опиратися на приватній власности, управильняе держава.

В сій ціли держава має право розпоряджати не тільки всіми земельними маєтками публичного характеру (землі державні, церковні і т. д ), але також всею приватною земельною власністю, яку держава має право примусово викупити, оставляючи власникови тільки законом означене максімум, яке має виносити: 1. в маєтках, положених у промислових і підміських округах, 60 га; 2. в маєтках, положених в деяких частях бувшої пруської Польщі як також на східних окраїнах (себто передовсім в Східній Галичині і дальше на схід положених українських землях, а також в землях білоруських і литовських), 400 га; 3. в усіх -инших частях Польщі 180 га.

Так утворений земельний фонд має служити до творення нових самостійних господарств величини до 15 га і до збільшування істнуючих господарств до величини 25 га, а на західних і східних окраїнах до величини 45 га.

Набувати землю з сього земельного Фонду можуть тільки громадяни польської держави в такім порядку першенства: 1. інваліди і жовніри польської армії, 2. рільні робітники, позбавлені праці через розпарцелювання великої земельної власности, і власники карловатих господарств, сусідуючих з роз-парцельованим маєтком, 3. инші рільні робітники і малоземельні власники.

Для переведення земельної реформи утворено окрему державну інституцію, т. зв. Головний Земський Уряд. Для справ кольонізації, звязаних з земельною реформою, утворено при міністерстві рільництва Кольо-нізаційний Уряд.

Щоби зрозуміти значіння сього земельного законодавства для Східної Галичини, треба ствердити, що Польща, всупереч рішенню Найвисшої Ради, примінюе наведені закони, як і всі инші закони й розпорядки в земельній справі також в Східній Галичині, хоч Східна Галичина не е частю польської держави і польський сойм не мав законодатної власти що-до сього краю.

Наведені закони постановляють, що право набувати 8емлю мають тільки громадяни польської держави. А що українське населення Східної Галичини не б громадянами польської держави, то тим самим закон виключає його від набування землі аж до часу, коли справа Східної Галичини буде дефінітивно вирішена.

Та крім сього тимчасового виключення українського населення від набування землі знаходиться в наведених законах постанова, яка на випадок прилучення Східної Галичини до Польщі на все виключає українське населення від першенства набування землі. А саме, першенство набування землі мають інваліди і жовніри польської армії. А що українське населення не служило в польській армії, тільки навпаки творило українську армію, яка воювала проти наїзду Польщі на Східну Галичину, то воно є закочом виключене від першенства набування землі.

Таким чином вже в самім земельнім законодавстві польського сойму маємо дві постанови, з яких одна зовсім виключає українське населення Східної Галичини від набування землі аж до часу дефінітивного рішення справи Східної Галичини, а друга на випадок, якби Східна Галичина була прилучена до Польщі, виключає українське населення від першенства в набуванню землі.

Коли-ж приглянемося сеймовим дебатам, ухвалам польських орґанізацій, голосам польської преси, то побачимо, що однодушною інтенціею цілої Польщі е: абсолютне виключення українського селянства Східної Галичини від набування землі і кольонізація Східної Галичини польським селянством з Польщі.

6. Ані кусника землі для українського селянина! Кольонізу-вати українські землі польським селянством!

Для ілюстрації виспіє сказаного наведемо вибір польських закликів до винищення українського народу на його власній землі з соймових дебат, зі з'їздів, зборів, преси і т. д.

Очевидно, буде се тільки капля з того моря не-нависти, яким кипить щодня вся польська політична думка — від найправійших до найлівійших — проти українського народу, домагаючися винищення його, щоби могти загарбати його землю. Колр-6 хотів визбирати все, назбирав би цілі томи. Але й того, що подавмо, буде досить, щоб показати, яким злочином супроти українського народу було віддати Східну Галичину під управу Польщі.

І. В соймі.

Почнемо від дебати, яка велася в польськім сонмі перед ухваленням закона з 10. липня 1919.

Посол В і т о с, голова польг ької людової партії, т о-дішний президент міністрів, говорив 7. червня 1919: „Розуміємо справу так, що який великий буде наш зиск в землі, така велика буде наша вітчина. Наш сільський люд дав докази своєї сили і відпорностн супроти ворогів, тому нашою волею в: обсадити нашим людом наші землі . . . Земельну реформу ми розуміємо не тільки як соціяльно-економічне питання, але нк велику державну і національну проблему, якої полагодження р о з ш н -рить границі нашої віт чини, скріпить певність нашого націоваиьного ставу володіння і збільшить нашу відпорвість v боротьбі за землю як за підставу національної території.“

* *

*

Посол Ян Д о м б с ь к н н, один з провідників польської лю-дової партії, головний референт земельної реформи в сонмі, тодішннй державний підсекретар в міністерстві закордонних справ і президент польської мирової делегації в переговорах з совітською 1* О С І 6 Ю й Україною, говорив 7. липня 1919: „На східних окраїнах мусимо довеств до того, щоб велика земельна власвість як найшвидше зникла і була розділена між селян, бо показалося, що тільки селянин в такнм охоронним муром, якого не може здобутв ніякий ворог.u — 10. липня 1919: гВнески що-до максімум посідання ставимо з національних причин, бо з селянських рук ніхто не зможе землі вирвати . . . Наш стан посідання на сході б дико пороздираний, виглядає як півострови, острови й енкляви. Колн-б ті, іцо колись велн політику Польщі, були под}мали про великі соціяльні реформи, коли-б наші маґватн замість кріпаків і служби були оселяли иа своїх величезних маєтках селян як громадян держави з власним ґрунтом, ми тепер не потребувалибн боятися плебісцитів на сих землях і не було би страху, щоб американські капіталісти й иаФтярі подавалв в сумнів наші права до Східної Галичини,“

* *

*

Посол Ста пінський, провідник радикальної ґрупи людо-вої партії, говорив: „Щоби забезпечити землю иа віки для Польщі, мусимо старатися, щоб нона як найшвидше перейшла в руки польських селян."

* *

*

Посол проФ. Д-р Стани »лав р а б ( ькнй, однн з провід-ввків національно-демократвчної (всенольської) партії говорвв 16. червня 1919: „Земельна реформа б конечна таком з політичного погляду, щоб на східних окраїнах, за які так <жко воюємо, зріс процент польського населення. Вона потрібна також тому, щоб той середній стан, який витвориться в селі, творив серединй стан в містах і польщнв їх.“

* *

*

Посол Давид Абрагамоввч, провідник польських кон-сервагнстів, заявив* я 28. червня 1910 за негайною кольонізацівю

Східної Галичини польськими селянами і домагався, щоби праьн-тсльство не наділяло землею українських селян.

* *

*

Посол Дашниський, провідник польської СОЦІАЛІСТИЧНОЇ партії, тодішний віцепрезндент міністрів, поставив отеє внесення: „Переведення основ земельної реформи належить виключно до польської держави і ніяка держава не може мати впливу на поділ земельної власности в Польщі.“ Сонм се внесення прнняв. Мав оно очевидно на увазі запобігти інтервенції Найвисшої Ради проти кольонізації Сх'дної Галичини польським селянством з Польщі.

* *

*

З дебат, які велися и польськім соймі перед ухваленням закона з 15. липня 1920, виймаємо ще отгї прнмірн :

Посол Віт ос на засіданню сойму 11. мая 1920 говорив: „Військо бореться за вітчину, але також і за землю для себе. Коли польський селянин терпить земельний голод, величезні простори переходять в українські руки . . . переведення земельної реформи не лежить в інтересі селянина чи безземельного, але в інтересі держави і мусить бути виконане.“

* *

*

11 осол ксьондз О к о її ь, провідник селянської радикально^ ґрупи, говорив на тім самш засіданню: Коли-б ми вміли роз* парцелювати Східну Галичину, то не булоби там української прес ії. Селянин, діставши землю в свої руки, не продасть і^не , віддасть її, але буде боронити так само, як свого жнття. Спасення польської держави в тільки в земельній реформі.

* *

*

Посол Четвертинський з всепольської групи на засіданню 14. ман 1920 сказав: „Держава мусить бути сильна передовсім під національним оглядом. Інстинкт народу пхав її до експансії на схід. В володаьськім повіті на Холмщині німецькі кольонії переходять масово в українські рукн. Справа Холмщинн ще не поківчена. Можність розширення польського ставу посідання на сході не в використовувана.“

II. З преси.

Після ухвалення закона з 10. липня 1919 краківська демократична „Нова Реформа“ н ч. 293 з 13. липня 1919 писала про польську шляхту: гДо безповоротної минувшини переходить отеє суспільна верства, . . . польська шляхта відривається отеє від тої землі, отже кінчить свою історичну роль, уступаючи місця новому дідичевн, польському людови.“

* *

*

Варшавський „І* оботнік“, центральний орґаи польської соціалістичної партії, писав у лнпии 1919, іцо при переведенню земельної реформи легко буде польську меншість н Східній Галичині перемінити в подавляючу більшість і так раз на все покласти кінець оспорюванвю польського характеру Східної Галичини.

* *

*

Краківський консервативний „Час“ (ч. 178 з 1919) звертав увагу, що польська кольонізація на Сході тільки тоді може йти без перешкоди, коли східні окраїни будугь належати до Польщі не на основі тернторіяльної автономії, але будуть орґанічио з-вдинеиі з Польщею як польські землі.“

* * *

Львівська демократична „Газета Порай на“ (якої вечірнє видання називаться „Газета Ввчорна“) в числі з 11. грудня 1919 пише, що треба покн-що здержатися з перенодженням земельної реформи на землях етнографічної Польщі, щоби примусити малоземельних польських селян з Польщі емігрувати на східні окраїни, бо тільки таким способом можна буде успішно перевегти кольонізацію Східної Галичини. Аж після скольонізування Східної Галичини можна буде приступити до парцеляції великої земельної власностн в етнографічній Польщі. ПВ першім періоді — пише газеїа далі — точка тяготи повинна лежати на східних окраїнах. Земельна реформа повинна також служити цілям національної політики. Коли земельної реформи не зачнеться від окраїн, то треба побоюватися, що опісля польські селяни з чисто польських околиць, вже насичені в себе дома землею, не захотять іти на схід. При помочи земельної реформи польська держана верне до своїх історичних задач, які сягають ще пястіпських часів. ІІрн помочи земе ьиої реформи, яку треба починати на східних окраївах, польська держана скріпить своє істнування і утворить собі сильні нограниччя, направляючи таким способом нещасливе ґеоі'раФІчне положення, в се та з вартостий земельної реформи, на яку досн занадто мало зверталося уваги.“

* *

*

Та сама „у^азета Вечорна“ в ч. 4987 з. 18. грудня 1919 писала, що не треба числитися иі з рішеннями Мирової Конференції ні з невдоволенням українського селянства, тільки силою переводити кольоиізацію „Східної Малопольщі“, — як урядово називають тепер в Польщі Східну Галичину. „А баґнетн польського війська — се дрібниця?“ („ \ баґнетн войска польс-кеґо — то Фрашка?!*) — кличе газета.

* *

*

Та сама „ Ґазета Вечорна“ н числі з 17. вересня 1919 в статті п. т. „Спшедавчик“ доносить з обуренням, що дійшла до неї „відомість просто иеожндаиа н теперішніх часах“, а саме, п. Г., польський дідич села Товстобаб в Східній Галичині має намір продати дещо землі місцевим, отже українським селянам. Ся „просто неожидана відомість“ викликала далі отсі уваги:

Не підлягає для нікого сумнівовії, що польська земля в Східній Галичині може піти на парцеляцію тільки між польських селян. Нехай отсн записка буде пересторогою для тих, що поважилися бн наслідувати пана Г., бо на будуче кождого хто допускає до зменшування польського стану посідання в Східній Галичині, будемо без мнлосерддн пятнувати назвою „епшедавчн-ків“, щоб подати на ганьбу грядучих поколінь.

* * *

Та сама „^ааета Вечорна“ в ч. 5005 з 31. грудня 1919 описув ширше справу пана Г., дідича Тисьмеиичан, якого в однім з попередніх чисел була також напнтнувала як „спшедавчнка“ за те, що продав трохи землі українським селянам. Отже справа представляється так, що без відома того дідича і без відома його адвоката Д-ра Юркевича (Поляка) в Стаииславові аґеит того адвоката Горват приннв був задаток на купно землі від двох місцевих українських селян і від одної Польки, замужної за Українцем. Дідич довідавшися про се, відібрав їх в руки „пев-нійшого патріота“ д-ра Циги, а селянам віддав задатки. Газета описавши сей випадок, зняла з дідича кинене на нього пятио і похвалила за патріотичне поведеннн.

III. Голоси визначних діячів.

Посол Заморський, один з провідників всепольсььої партії, в своїм партійнім орт'аві „Слово польське“, п. 284 з 28. червня 1919 виступив з домаганням, щоби польське правительство в визначуванню черги, в якій маєтки мають бути парцельовані, признало Східну Галичиву першим кольоніза-цінним тереноя і строго перевело засаду, що польські простори му сять бу ти парцельовані й кольовізовані тільки польськими селянамиü. Далі взиває вів праввтельство вважати, щоб який польський дідич не злакомився на зяробок і не продав потайки своєї землі украївському селянннови. Щоб запобігти сьому, треба примусово викупити м гіЄткн дідичів у Східній Галичині і скольо-нізуватн їх польськими < елянами.

*

Олександер Кшечуновнч, визначний консервативний політик, східно-галицькнй дідич, пише в краківськім „Ґлосі Народу* (ч. 87 з 1919): гІІоселеввя велвкого числа національно свідомих Поляків на східних окраїнах вимагає ве тільки земельний голод і неминучість земельної реформи, але також політика оборони о дннх окраїн і забезпечення держави.“

* й

*

Другий визначний консервативний політик і східно-галицький дідич, Ян Гупка, постійний референт земельних справ у галицькім сонмі, в статті н. н. „Дідичі супроти кличів революційної земельної реформи (краківській „Тиґоднік рольнічи“, ч. 2 з 1919) пише: „Коли в склад польської держави ввійде не тільки Східна Галичина, але також Західна Волинь і польсько-білоруські части історичної Литви, тоді можна буде заспокоїти земельннй голод селян майже без ніяких жертв зі сторони дідичів етнографічної Польщі. В такім випадку було би навіть вебажано даватв селянннови землю на чисто польських областях. На се є призначені східні окраїни, де нашим головним національним інтересом є скріплення польського — д о с и розсипаного — елєменту.“

* *

*

Третій визначний консервативний політик, дідич Станіслав Домбскнй, в статті п. и. За польське село в Східній Галичині“ (краківський „Час.“, ч. 298 з 1919) радить кольонізуватн Східну Галичину так, щоби, тільки часть землі польських дідичів парцелювати між спроваджених з Польщі польських се ’ян, а решту останлятн таки дідичам Таким чином побіч дотеперішніх польських дворів повстали би польські села. „З глибокого переконання — пише він — смію твердити, що шляхом збереження польського двора й осионувавня в сусідстві польського села можна укріпити польськість Східної Галичини і відтворити Її господарську кульїуру. Сю акцію, національно, соціально і господарсько розумну можуть перевести лиш самі дідичі Східної Галичини через дідичівські союзи і польські кольонізаціині селянські спілки шляхом добровільної частинної парцеляції, а ніколи саме правительство шляхом примусу 4,1 вивласнень. Діяльність правительства повинна обмежитися до справедливої зрештою й узасадненої контролі над раціональністю й господарською доцільністю наміреннх і переводжених кольоиізаційи. Дал^5 ««втор зазначу«, що ліпше, щоби сю польську кольонізацію Східної Галичини переводили приватні польські спілки, бо перед світом не випадає, щоби польське правительство, при парцеляції, переводженій примусово держаною, виключало від набування землі всіх громадян української народности.

* ■*

*

Згадувана вже гґазета Пор;шиаа в числах 5091 І 5095 з марта 1920 принесла розмову з н. Ви то втом С т е ф а н у с о м, директором львівського польського кольонізаційного банку „Това-жнство аґрарно-осадніче“, який представив цілий плян польської кольонізації Східної Галичини.

Зазначивши, іцо треба „негайно“ взятися до діла, бо „всяке опізнення може спричинити шкоди, яких пізнійше ніхто не буде в силі направити“, п. СтеФанус каже:

„Виходячи з заложення, що земельна реформа має ясну мету соціальну з одного боку і національну з другого, що разом творить інтерес держави, можна би спорити про спогіб переведення: чи „Laissez faire“, чи організація, — одначе тільки в корінній Польщі, де жнве виключно ііольі ьке населення. За те не може бути ніякого сумніву в сій справі що-до східної частн Малопольщі, знаної в утертім говорі під назвою Східної Галичини. . . . Нарушення польського стану посідання мало би значіння просто грізне для будучностн, а скріплення елементу національно певного лежить в найбільше житіввім інтересі теперішних і будучих поколінь.“

Колн-б парцелнігпо великої земельної власности оставнтн вільній торговлі, тоді для Польщі грозить небезпека, що богато землі може перейти „в руки місцевого населення і ціль реформи може бути ударемнена“. Тоді „ціла пар-целяційна господарка стала би хаотичною і катастроФальвою і могла би творити поважну небезпеку для давнього дорібку на окраїнах, а також заважити на возі історчного розвитку. Тому н сій частн краю й держави конечна е свідома орґанізаці я.“ „На мою думку — каже п. СтеФанус — не може се бути організація державна. За діяльність державної організації мусить держава прнняти відповідальність а на території національно мішаній така відповідальність незвичайно важка, критика дуже легка, а прибільшені вісти про мнимі кривди, коли дістануться раз до заграннчннх ґазет, зростаючи до пересадних кличів, можуть пошкодити симпатіям для Польщі в часі її творення. Ся обставина мав першорядне значіння і тому така організація не може бути державна. Отже в конечне, відповідно до цілії, утворити позадержавну організацію, свобідну і не звязану ерархічннми і бюрократичними Формулами. “

II. СгеФанус уважав ліпшою систему концесіонованої спілки в роді американської „West Indian Company“; за те німецьку систему державної кольонізацінної комісії вважав п е в в г і д н о ю, бо тут явно видасться в очн роля держави. „Форма концесіонованої державою приватної спілки — каже вів

— в для держанії вигіднінша, коли зважити, що така спілка, працюючи в інтересі національнім, щоте увільняв державу від всякої відповідальносте навпаки діяльність ксльоні-зацінної комісії йде виключво на рахунок держави. Діяльнігль кольонізацінних комі ій в Німеччині дала марні висліди під Фак-тнчннм оглядом у відношенню до ужитих засобів, а на німецьке правительство стягнула обурення цілого світа... Ходить о свободу рухів для спілки, яку треба утворити так, щоб її утво-ревня і діяльність на перший вид і на зверх були зовсім самостійні. Ходить головно о се, щоби де тільки можна, поставити на позиції ііольі ького селянина, бо там, де стане нога польського селянина, там в і буде Польща.“

Далі п. СтеФанус зазначув, що контролю в такій спілці „виконувалобн нравнтельстио і соймові партії, які ввійдуть у склад надзірноі ради через своїх делегатів“.

Подробиці орґанізації такої спілки подав н. СтеФанус в 16 точках; в 11-ій точці сказано: „Спілка старатиметься передовсім скріпляти польс ький елемент черев оселювання польського селянина“.

Свій ввклад закінчив и. Сте*анус ось як: „Швидка діяльність на висше подавнх основах мусить бути почата й довершена з иоввою еверґівю і везломяою послідовністю, на скільки окраїни мають бути дійсно вратоваві д.ія Польщі і польського населення, а польська земля мав припасти польському селинн-новн.“

IV*. Рішення партій і орґанізацій.

Польське товариство „Земя наша“, яке остав під проводом ков« ергативного політика Владнслава князя Сапвгн і до якого належать політики всіх партій, предложило варшавському хонмовн меморіял її. н.. „О забезпеченні польскеґо характеру Зємі Червєнскей“ („Курер львовсьі*4 ч. 188 з 1919), де між нв. сказано:

„Звертаємо увагу, що коли земельна справа в одною з найважвійшнх в По іьщі. то тут, на окраїнах, в Червенській Землі (себто в історичній українській Галичині) в вона питанням життя або смерти польськостн. Тут земля в польських руках в не тільки рілею, але також кріпостю польськостн і верстатом національної праці. Коли отже тут мав бути наложений дідичеви обовязок віддати землю, то сей обовязок може відноситися тільки до віддання її польському селянинови, щоб они «ба, польський діднч і польський селянин, разом стояли на сторожі на окраїнах і недопускалн до корчення польськистн.“

* *

*

Дня 25. жовтня 1919 відбувся у .Іьвоні з’їзд польської людової партії в цілн переведення партійної орґавізації у „східній Малопольщі“, себто в українській Східній Галичині.

Перший промовляв голова партії посол Вітос. гНаша партія — говорив він — виходить з засади: „Скільки землі, тільки вітчини. „Коли сю землю (себто Східну Галичину) маємо вдержати, то до сього єдино уповажненнй в польський люд. Дідичі легковажили собі своє пі< ланництво. Коли-б ся земля була належала до міліона польського люі.\, він не дав би був собі її видерти, не позволив би ніякому перовн, чи українському чи ипшом}, перечеркати прав до сеї землі. Польська земля (себто маєтки польських діднчів в Східній Галичині) повинна бути в польських р^іках, звідснльої ічна конечність, щоби люд сю землю дістав. “

Зазначивши, що парцеляцію і кольонізацію на основі закона з 10. липня 1919 має переводити тільки держава, по цю.і Вітос говорив далі: „Коли ходить о кольонізуван;.я і заселення, держава мусить стояти на сгановищи справедливости, одначе польська земля мусить належати до Поляків. Поза державною діяльністю може повстати приватна інституція, яка дбала би під «онтролею держави, щобн польська земля дісталася Полякам.* В кінці сказав посол Вітос що Східна Галичина мусить належати до Польщі. Без Східної Гали чи нн Польща була би калікою і мусіла би вести нужденне животіння. Коли Польща має бути сильна, Мусить належати до неї не тільки Східна Галичина, але також дальше на схід положені україиьські землі.

Другий бесідник, посол Брнль, говорив, що польська .людова партія, яка .створилася перед 25 літами в цілн зор-г'анізовання польського селянства в Західній Галичині (отже на польській еіноґраФІннін території), тепер почувається до обовязку перенести свою діяльність також до української Східної Галичини, щоби вратувати її для Польщі. Для сього польська земля в Східній І аличнні новинна перейти тільки в руки польських

і'ЄЛЯН.

Зізд ухвалив резолюцію, п якій ^історичну і Фактичну приналежність східної Маломольщі до польської держави стверджує і заявляє готоність посвятити життя й маєток, щоби відперти всякі противні сьому змагання“.

(Інша резолюція домагається утворення одноцільного кольо-нізаціиного комітету для східних окраїн з осідком у Львові, а також безплатного давання дерева на будову і безплатного перевозу зелізннцнми для польських кольоністів у Східній Галичині.

* *

*

Дин 15-лютого 1920 відбувся и Варшаві зїзд тої-ж польської людової партії з цілої Польщі (т. зв. „зязд вшехдзєльніцови“). На січ з’їзді так само ухвалено, що Східна Галичина має належати до Польщі і поставлено до правительства домагання, щоби як найшвидше приступило до переведення земельної реформи в усіх частих Польщі, отже і н Східній Галичині.

* *

*

В днях 15. і 16. лютого 1920 відбувався у Львові з’їзд польських національних орґаиізацій Східної Галичини під проводом відомих з україножерства політиків консер-ватнста Цєньского і всеполяка Т*иомбіньского. З’їзд ухвалив „в справі парцеляції і кольоиізації в Східній Малоиольщі“ отсі по станови:

І 1. З’їзд нору чає Національній Організації, щоби взяла в свої руки сторожу над оборотом землею і над удержанням її в польських руках: а) через евіденцію польської землі в повіті,

6) через узнскаиня заяии від власників, що на випадок продажі землі нредложать її Національній Орґанізації або організаціям, які вона вкаже.

2. З’їзд поручае Національній Орґанізації, щоби зорганізувала в повіті або окрему нарцеляційну орґанізацію як иравиу особу або окрему секцію в Національній Орґанізації, яка має заннтися виключно оборотом землі в повіті

3. З’їзд поручае Національній Орґанізації, щоби нвійшла в як найтіснійші зносини з головною управою орґанізації „Земя польска“ в Кракові, як єдиної організації, яка доставляє пар-целянтів з Західної Малонольщі.

4. З'їзд поручає внбраній управі союза Національних Організацій, щоб обняла загальний провід сеї акції, як у відношенню до Національних Організацій і суспільности, так і в відьошенню до банків.

II. Постанова в справі реорґанізації Галицького Воєнного Кредитового Заведення, щоб воно служило цілям кольонізації; заки се станеться, сонм і правительство повинні давати кольо-ністам фонди на будову й господарство.

III. Націоваиьна Організація мав вплинути на патронат Райфайзенських кас, щоб уділив с:льськни касам управнення давати висші короткореченцені позички в випадках, коли треба запобігти, щоб реальність не дісталася в чужі руки.

IV. Національна Орґанізація мав пильнувати, шоби Поляки не продавали землі по містах і селах в чужі руки, а Факти, про які вона дізнається, мав наиятнувати.

V. Повітові „Національні Організації“ мають занятн* я закладанням товариств з обмеженою порукою в цілн купування землі для урядничнх кольонін.

VI. З’їзд взиває исіх платників Поляків і Національні Орґа-нізації, як також інституції, які займають* я парцеляцією, іцобн при продажі землі застерігали собі право первовідкупу, щоб унеможливити спекуляцію і перехід земні в чужі руки.

VII. З’їзд взиває сонм, щоб зажадав від варшавського пра-внтельства відібрати або викунити від ненравннх вла« ників, які не є ту земцями, давні польські коронні доб, а (Королівщини), які пігля заняття Галичини в 1772 р. забрала Австрія, і приступити негайно до парцеляції сих земель між польських селян, а ліси удержавити.

VIII. З'їзд, признаючи кольонізацію за найбільш успішний спосіб до скріплення польського елементу в Східній Мало-иольщі, хоче рівночасно запобігти наміренін еміґрації бездомного і безземельного польського населення поза межі держави, яке не може користати з добродійства парцеляції задля недостачі гроший, і тому взиває сонм і правительство, дати сьому населенню, яке стільки витерпіло, стоячи твердо на позиції, негайну поміч через уділення кредитів.

IX З'їзд висловлює погляд, що кождий Поляк у Східній Малопольщі, який позбуває недвижнму платність в цілостн або в части в чужі, ^ебто непольські рукн, важко нарушає національний обовязок забезпечення польської землі на окраїнах Річн посполитої. Се нарушення може в данім випадку носити характер „спшедавчнковства“ і зради вітчннн і спричинити поставлення винного під осуд публнчної польської опінії, як також виключення ного з польської суспільностн. В випадку оправданої конечностн продажі мав власник Поляк віднестися найперше до місцевої Національної Організації, яка після совісного провірення справи видасть свій осуд для Центральної > правії Національних Організацій у Львові, чи та продаж, на скільки йде о набувця непольської народности, в допустима з огляду на польський національний інтерес. Центральна управа Національних організацій у Львові видасть дефінітивне рішення. Рівночасно з’їзд взннав великозечельних власників, щоби у власнім інтересі приступили до парцеляції своїх маєтків між кол ьоністів-Ноляків з західної части польської Річипосполитої.

* *

*

З ініціативи „Союза Національних Організацій“ утворено в маю 1920 у Львові т. зв. „Земський Національний Суд“ („Земскі Сонд Народови“), який має берегти, щоб ніхто з Поляків у Східній Галичині не продав землі українським селянам. Про утворення сього суду повідомлено польське громадянство відозвою („Рольнік“, ч. 23 з 4. черння 1920), в якій грозиться абсолютним терором усім тим, що нова килися би продати землю „в чужі руки“.

Дня 31. мая 1920 відбувся у Львові з’ізд в с є іі о л ь с ь к о ї партії Східної Галичини (т. зв. „Звіонзек Людево-ІІаро-довн Всходней Малопольскі“ , який в справі кольонізації Східної Галичини ухвалив отсю резолюцію:

„В Черненській землі (себто в історичній українській Галичині) польська земля великої власності! може і мусить перейти виключно тільки в руки польського селянина як місцевого так і з ннших земель Польщі. Український селянин нехай бере землі україн» ьких епнскопіи, монастирів і парохій, щедро колись наділених польськими власниками, які тепер при загальній реформі підуть на парцеляцію.

„З'їзд пятвув кожду національну зраду, кожду продаж дому, землі, Фабрики в непольські руки і взивав своїх членів як також цілу суспільність, щоби всіми способами запобігали сьому «ор-ченню ВІТЧІІНИ.“

Дані йде домагання, щоб сонм і правительство давали кольоністам кредити на купно землі і будинків, доставляли їм будінельне дерево, збіже на засів, іннентар, рільничі машини і т. д., та щоби засновано Польський Земський Банк, який має вести акцію в сих справах, а також, „щоби прибувших до Черемиської Землі кольоністін трактувати так само, як знищених війною, і доставляти їм по максимальних цінах всего, що потреба на загосподарювання

Вкінці: „З'їзд нор>чав продаючим землю, щоби з огляду на торговлю землею і можливісіь продажі свіжо набутої землі в чужі руки примінювали зяострення чи через право первовід-купу для теперішнього власника чи через заборону продажі прим, на 10 літ.“

7. Українське селянство Східної Галичини виключене від земельної реформи.

Земельне законодавство польського сойму і висше наведені голоси польських державних мужів, політиків, економістів, орґанізацій і преси доказують, що доки Східна Галичина знаходиться під пануванням Польщі, українське селянство сього українського краю б виключене від земельної реформи.

Щоб закрити гидоту своєї кольонізаційної політики на українських землях, Поляки сконструували поняття, що земля на українській території, наскільки знаходиться у приватній власности Поляка, е „польською землею“[4] і виставили принцип, що та „иольська земля“ може перейти тільки в польські руки.

Наведені голоси не оставляють ніякого сумніву, що польське правительство при переведенню земельної реформи буде сего принципу строго придержуватись.

Як подано висше, запас землі на земельну реформу в Східній Галичині виносить 900.000 га. З сього треба оставити законне максімум для дотеперішних власників (яких е 1961) і наділити землею 600.000 безземельних і малоземельних родин або три міліони населення. З сього бачимо, що в Східній Галичині землі мало навіть для місцевого населення, отже на кольонізацію краю селянством зпоза границь краю зовсім нема місця.

Поданий запас землі творить велика земельна власність. А що вона е власністю польських дідичів, то Поляки вважають їі „польською землею“, яка не сміє перейти в українські руки, себто в руки місцевого селянства.

Отже Польща призначила той запас землі в Східній Галичині, який можна ужити на переведення земельної реформи, на кольонізацію краю польським селянством з Польщі, а місцеве українське селянство виключила від земельної реформи.

Викрутом, обчисленим на обдурення заграниці, е Фраза в резолюції зїзду всепольської партії Східної Галичини: „Українськьи селянин нехай бере землі українських єпископів, монастирів і парохій, які тепер при загальній реформі підуть на парцеляцію“. В руках української (греко - католицької) церкви є всего 43.250 га землі, з того 32.72G га лісів, які мають бути удержавлені, отже не підуть на ціли земельної реформи^1.

Отже відсилати українського селянина Східної Галичини (три міліони населення!) брати землі української церкви“, значить кпити з нього і обдурювати за-границю.

* *

:д

Польське правительство згідно з волею цілої польської суспільности переводить в Східній Галичині не земельну реформу, а кольонізацію, так, щоби весь запас землі розпарцелювати між польських селян, спро-

1 Рівночасно польська римо католицька церков у Східній Галичині мав 90 000 га землі, з того 42.8^8 ліга. Що українська церков, отже церков величезної більшостн населення, е богато біднійша під польської не тільки що до скількостн, але і що до якости землі, видно 8 того, що ґрунтовнії податок, при якім береться на увагу також якість землі, від земель української церкви виносні ь тільки 20.642 корон, від земель польської церкви аж

138.472 корин.

ваджених з Польщі, і таким чином збільшити як число так і господарську силу польського елементу в краю, а місцеве українське населення засудити на поневолення і господарську руїну.

На скільки-ж не вдалося би всего запасу землі обсадити польськими кольоністами, то польське земельне законодавство позволяе творити на українських землях нові господарства до 45 га і оставляти дотеперішнім власникам до 400 га. Отже якби не було достаточного числа польських кольоністів, то можна буде творити для прибуьших польських кольоністів більші господарства і оставляти землю дотеперішнім польським дідичам.

Український селянин в кождім випадку не сміє дістати землі.

8. Що говорить польське правительство в Парижи?

Коли так Польща збиралася весь запас землі в Східній Галичині скольонізувати польськими селянами з Польщі, а місцеве українське селянство ьиключити від земельної реформи, — рівночасно польське правительство запевняло Найвисшу Раду Мирової Конференції в Парижі, що ьласне земельна реформа, ухвалена польським соймом 10. липня 1919, наділивши українських селян землею, усуне дотеперішню польсько-українську ворожнечу в Східній Галичині.

Для 25.вересня 1919 президент польської Мирової Делеґації п. Дмовський подав Мировій Конференції ноту з домаганням признання Східної Галичини польськгй державі. В сій ноті говориться, що причиною дотеперішньої польсько-української ворожнечі в Східній Галичині був ненормальний і непропорціональний розклад земельної власности, а саме велика земельна власність в руках польських дідичів з одного боку і з другого безземельне і малоземельне українське селянство. Одначе польський сойм ухвалив уже земельну реформу, яка усуває той непропорціональний розклад земельної власности в Східній Галичині і тим самим зникне причина дотеперішньої польсько-української ворожнечі. Тому Мирова Конференція може бути спокійна за долю українського населення Східної Галичини і признати сей край Польщі, яка заспокоїть усі потреби українського селянина.

Порівнавши сі виводи п. Дмовського з висше представленими польськими кольонізаційними плянами, а побачите, як безсоромно Польща обдурює західну Европу.

Одначе не треба при сім забувати, що Польща робить се так безсоромно тому, бо знає, що на Мировій Конференції знайде прихильне вухо, яке все, що вона говорить, приймає за правду.

9. Кольенізаційна акція польського правительства в Східній

Галичині.

Як уже подано, для переведення земельної реформи в Польщі утворено окрему державну Інституцію, Т. 8B. „Головний Земський Уря д“.

Компетенція „Головного вемського Уряду“ розтягається також на Східну Галичину, де до часу переведення його орґанізації зроблено його орґаном „Краеву комісію для обороту вемлею у Львові“, інституцію, покликану до життя ще австрійським правитель-ством.

Розпорядком польської Ради міністрів з 19. мая 1920 (який обовязує взад, від 1. мая 1920} до часу видання закона про орґанізацію Земських Урядів установлено в Галичині трьох окружних делеґатів Головного Земського Уряду: в Кракові, Перемишлі і Львові. Пере-миський округ обнимае крім 8 польських повітів Західної Галичини також 16 українських повітів Східної Галичини: Львівський округ обнимае осталих 35 українських повітів Східної Галичини. Крім того установляє розпорядок в деяких містах повітових делеґатів Головного Земського Уряду. В Східній Галичині установлено 25 повітових делеґатів. Розпорядок заповідає, що компетенцію окружних делеґатів (як також повітових делеґатів) означить інструкція, яку мав видати президент Головного Земського Уряду.

З хвилею установлення окружних делеґатів Головного Земського Уряду для Галичини компетенція „Краевої Комісії для обороту землею“ стала тільки Формальною; в дійсности рішають делеґати.

Виданий на основі закона з 2. серпня 1910 розпорядок Ради міністрів з 1. вересня 1919 забороняє від дня 14. вересня 1919 свобідний оборот землею великої власности. Для перенесення власности треба на основі сього розпорядку попереднього дозволу власти, яка дозволу відмовить, коли перенесення власности противиться основам закона а 10. липня 1919.

В Галичині дозволу уділяє „Краева Комісія для обороту землею“ як власть 1. інстанції; власть II. інстанції е Головний Земський Уряд.

Для ведення парцеляції велико- земельної власности надає Головний Земський Уряд авторизацію як приватним особам так і Фінансовим інституціям.

Доси — крім приватних осіб — одержали авторизацію отсі польські інституції:

1. „Звьоизек Земян“ у Львові, — авторизація з 31. жовтня 1919. Сю авторизацію Головний Земський Уряд нереніс 27. січня 1920 на „Банк Звьонзку Земян, товажнство акцийне дня охрони звмі“ у Львові.

2. „Ґаліцийскі Звмскі Банк креднтови“ у Львові, — авторизація з 31. жовтня 1919. Для ведення парцеляцій отворив сей банк свій „Видзял Парцеляцийин“ у Львові.

3. „Товажнство аґрарно-осадніче“ у Львові, — авторизація з 4. падолиста 1919. Се товариство мав в Кракові гвербун-кове бюро“ для спроваджування польських кольонгстів з Польщі до Східної Галичини. Висше подали ми виводи директора сього товариства, п. СтеФануса, які ясно говорять про пляни сього Товариства скольонізуватн Східну Галичину польськими селянами.

4. „Банк збмскі для кресув, товажиство акцийнеи в Ланцуті, з філіями у Львові ii Копичинцях, — авторизація з 22. падолиста 1919.

5. „Поль^ке Бюро ІІарцелнцийне“ у Львові, — авторизація з 29. грудня 1919.

(3. „Товажиство Залічкове для ноняту Мосьціскєг*ои и Мо-стисках, авторизація з 3. липня 1920.

7. „Польска ілвба-*, парцелнційна спілка у Львові — авторизація з 3. липня 1920.

8. гПодольгкі Звйонзек Зємнн“ у Львові, — авторизація з 3. липня 1920.

Українському парцеля цінно му товариству „Земля*4 у Львові, яке внесло просьбу о авторизацію в падолисті 1919, Головний Земський Уряд — після 3-місячного проволікання — рескриптом з

27. марта 1920 (ч. 4.402) відмовив авторизації.

Наведені польські інституції, а так само приватні особи, які дістали авторизацію, ведуть очевидно виключно парцеляцію кольонізаційну, поселяючи на землях великої власности в Східній Галичині виключно польських селян зноза границь Східної Галичини.

Хоч до сього вони не потребували аж заохоти з боку польського правительства, одначе розпорядок президента Головного Земського Уряду з

27. жовтня 1919 виразно приписує їм такий напрям діяльности.

Покликуючися на сей розпорядок, згадані інституції не хвтять продавати землі навіть місцевим селянам римо-католицького обряду, яких польські власти вважають за Поляків і громадян Польщі, бо ходить о се, щоби спровадити до Східної Галичини як найбільше число польського елементу зпоза її границь. Так „Ґаліцийскі Банк Кредитови Зємскіь< відмовив місцевим селянам римо-католицького обряду продажі землі •в маєтку дідича Серватовського в Озерянах, повіт Бучач, розпродуючи її виключно між польських селян з Західної Галичини.

Українське селянство від купна землі очевидно виключене: і на основі закона (Українці не е громадянами польської держави) і на основі висше представлених тенденцій польської кольонізаціиної політики. За те були випадки, що українському селянинові який хотів купити землю, казали, нехай принесе метрику хрещення від римо-католицького священника, себто, нехай переходом на римо-католицький обряд докаже, що він е Поляк і громадянин Польщі.

Для підпирання кольонізації ухвалив польський сойм ряд законів, а саме: закон з 19. грудня 1919 про утворення кольонізаційного фонду, на який Рада міністрів призначила як першу рату 70 міліонів марок (на основі розпорядку Ради міністрів з 16. червня 1920 з сього Фонду можуть користати тільки громадяни польської держави, отже українські селяни виключені); закон з 9. січня 1920 про тарифові полекші на зелізницях для кольоністів, які переносяться на кольонії; закон з 16. липня 1920 про „тимчасові фонди для фінансування земельної реФормии на що поки-що призначено капітал пів міліярда марок, який в першій мірі піде також на кольонізаційну парцеляцію; дальші закони приготовляються.

В Галичині ще підчас світової війни утворило австрійське правительство „КраввийУряд відбудови“, який мав за задачу відбудовувати знищені війною оселі.

Польське правительство обернуло сей Уряд відбудови з усіми його секціями в уряд помочи польським к о ль о н і с т а м, спроваджуваним до Східної Галичини.

І так секція для відбудови осель від літа 1919 до весни 1920 давала на власну руку кольоністам дерево на будову будинків, а опісля письмом з 17. мая 1920 віднеслася до міністерства публичних робіт, щоб воно уповажнило її давати кольоністам дерево на будову.

Міністерство очевидно на се згодилося (рескрипт 8

28. червня 1920).

Окружний інспекторат рільної помочи (який сповняє задачі рільничої секції Уряду відбудови) — як заявив публично його начальник Яновський („Ґазета Ввчорна“ ч. 5.301 з 1920) — дуже інтензивно займався зростаючим нині в нас кольонізаційним рухом, підпираючи всіми силами і всякими можливими способами кольонізацію, якій давав визначну допомогу в Формі рільничих знарядів, навозів, насінь і живого інвентаря.

Той сам інспекторат видав весною 1920 розпорядок, щоб насіння давати в першій мірі кольоністам.

Повітові інспекторати рільної помочи на урядовім з’їзді в справі облогів, давали звідомлення про хід кольонізаційної парцеляції в повітах. Президент Краевого Уряду відбудови, Др. Олександер Бачинський, у звідомленню про сей з’їзд пише: „Парцеляція в Східній Галичині у всіх повітах розвивається швидко. Висліди, подані референтами, витано горячими оплесками“.

Отже замість помагати відбудуватися місцевому населенню, знищеному війною, — що е задачею Краевого Уряду відбудови — сей Уряд помагає будуватися і взагалі загосподарюватися польським кольоністам.

В кінці повітові староства примушують місцевих українських селян до робіт в користь польських кольоністів. І так староство в Золочеві примусило українських селян з Рикова дати 40 підвод для перевозу кольоністів з зелізничої стації в Золочеві до Рикова. Староство вГороденці примусило громаду Дубки/іати підводи для кольоністів. Староство в Бродах примусило громади Кадлубиска і Ясенів дати підводи дла кольоністів з зелізничої стації Заболотці до сих громад. Треба додати, що українські селяни в Кадлубисках і Ясенові самі хотіли купити двірську землю. Але їм її не продано, тільки польським селянам. За те якби на глум над ними примушено їх везти річи тих польських селян-кольоністів, які забрали їм землю.

І маємо такий образ: Український селянин віки ціл робив польським завойовникам панщину. Потім обробляв те саме поле за нужденну плату. А тепер на те поле приходить польський селянин-кольоніот, щоб заняти місце польського пана завойовника, а він, український селянин, мусить йому ще даром звозити річи.

Ось так вся державна машина в Польщі, від сойму і правительства почавши і на повітових властях скінчивши, працює з усеї сили над кольонізацією Східної Галичини польським селянством.

10. Дотеперішні висліди польської кольонізації Східної

Галичини.

До ЗО. червня 1920 ведено кольонізаційну парцеляцію в ЗО східно-галицьких повітах в отсих місцевостях:

1. Повіт Бережани: 1. Августинівка, 2. Ценів, 3. Конюхи, 4. Вербівчик, 5. Канлинці, 6. Криве, 7. Кальне,, 8. ЮзеФІвка.

2. Повіт Броди: 9. Ражнів, 10. Ясенів, 11. Ка-длубиска, 12. Корсів, 13 Лешнів, 14. Шнирів, 15. Клекотів. 16. Новачина, 17. Королівка коло Цішків, 18 Вербівчик коло Підкаміння.

3. Повіт Борщів: 19. Сковятин, 20. Мольниця,

21. Пишатинці.

4. Повіт Бучач: 22. Трибухївці, 23. Ріпчинці, 24. Помірці, 25. Озеряни. 26 Монастириска.

5. Повіт Бібрка: 27. Білий Двір.

6. Повіт Городенка: 28. Репужинці, 29. Дубки, ЗО. Підвербці.

7. Повіт Городок: 31. Добряни, 32. Годвищі.

8. Повіт Гусятин: 33. Говилів, 34. Суходіл, 35. Троянівка.

9. Повіт Збараж: 36. Лубянки, 37. Чернихівці.

10. Повіт Зборів: 38. Ярославичі, 39. Ярчівці, 40. Мілана, 41. Глинна, 42. Плугів, 43. Славна.

11. Повіт Золочів: 44. Риків, 45. Руживоля, 46. Красне, 47. Золочівка, 48 Ожидів, 49. Фирлеївка, 50. Юськовичі, 51. Зазулі, 52. Струтин, 53. Кути.

12. Повіт Жовква: 54. Двірці, 55. Кошилів, 56- Нове Село.

13. Повіт Калуш: 57. Негівці, 58. Дубовиця, 59. Сільце.

14 Повіт Камінна: 60. Козлів, 61. /Келехів малий, €2. Сілець-Беньків, 63. Руда, 64. їаданв, 65. Лани.

15. Повіт Коломия: 66.—79. 14 Фільварків.

16. Повіт Львів: 80. Яричів новий, 81. Германів, 82. Білка коли Винник

17. Повіт Перемишляни: 83- Глиняни. 84. Пере-мишляни, 85. Кореличі, 86. Лагодів, 87. Чуперносів, 88. Добряничів.

18. Повіт Підгайці 89. Шумляни, 90. Голендри, 91. Сільце, 92. Золотники, 93. Рудники, 94. Теляче, 95. Мужилів.

19. Повіт Рава Руська: 96. Корчів. 97. Кревиця, 98. Хлівчани, 99. Воронів, 100. Карів, 101. Тарношин, 102. Хоронів.

20. Повіт Радехів: 103. Гойворони, 104. Павлів, 105. Дмитрів.

21. Рогатин: 106. Липиця долішня, 107. Чесяики, 108. Мартинів старий, 109. Мнртинів новий. 110- Демянів,

111. Теночники, 112. Фирлеїв, 113. Кнігиничі, 114. Бука-чівці.

22. Повіт Рудки: 115. Коропуж, 116 Бенькова Вишня, 117. Рудки, 118. Підгайчики.

23. Повіт Скалат: 119. Сороки коло Хоросткова, 120. Зарубинці, 121. Лиса Гора, 122. Мовчанівка,

123. Єлеонорівка.

24. Повіт Сокаль: 124. Світезів, 125. Жужель, 126. Ванів, 127. Цеблів.

25. Повіт Станиславів: 128. Тисьменичани, 129. Колодіївка, 130. Дорогів, 131. бзупіль.

26. Повіт Тернопіль: 132. Янівка, 133. Мзіанець, 134. Ходачків, 135. Слобода-Городище.

27. Повіт Товмач: 136. Палагичі.

28. Повіт Чесанів: 138. Дахнів.

29. Повіт Яворів: 137. Нагачів.

30. Повіт Чортків: 139—144. 6 фільварків, 145. Біла.

Простір сих 145 маєтків виносить 109.472 га.

Якусь часть сього простору творять ліси й не-ужитки. які не йдуть на парцеляцію; якусь часть оставляли собі дотеперішні власники.

Скільки виносить простір, розпарцельований між кольоністів, можемо приблизно обчислити гаким способом.

Парцеляцію вело перших пять з висше вичислених авторизованих інституцій (осталі три інституції дістали авторизацію аж в липні 1920 року) і приватні особи.

Одна з тих авторизованих інституцій, „Товажиство аґрарно-осадніче“ оголосило, що за пів року розпар-целювало 20.000 морґів або 11.509-29 га.

Коли приймемо таку саму інтензикність парцеляції для всіх пяти авторизованих інстит)цій, то вони разом розпарцелювали 57.546 40 га.

Приватні авторизовані особи — на основі місцевих обчислень — розпарцелювали коло 20% простору, який розпарцелювали інституції, отже 11.509*28 га.

Таким чином весь простір, розпарцельований між польських кольоністів виносить 59055*68 га.

Висше згадане ,,Товажиство аґрарно-осадніче“ оголосило, що одну родину поселяло пересічно на 10 морґах. Се значить, що на 69.000 га (= 119 370 морґів) поселено 11.957 родин або — числячи на одну родину 5 осіб — 59.985 населення.

Отже білянс піврічної польської кольонізації в С х ід н і й Г а л и ч и н і представляється так: На 69.000 га землі поселено 11.937 родин польських кольоністів або 59.685 польського населення.

При такій самій інтензивности за один рік скольо-нізувала би Польща 138.000 га. Коли зважимо, що в десятиліттю 1902—1912 розпарцельовано в Східній Галичині з приватної ін:ціятиви всего 151.568 га, — то побачимо, що однорічна кольонізаційна діяльність польської держави майже дорівнюб 10 літній приватній парцеляційній діяльности.

Як уже подано весь запас землі на земельну реформу в Східній Галичині виносить 900.000 га.

З сього запасу треба оставити якусь скількість для дотеиерішних власників, яких б 1961 або кругло 2000.

Коли для них оставити тільки по 100 га на родину, то для земельної реформи остане тільки 700.000 га.

При такій кольонізаційніи інтензивности, яку проявила Польща за першого пів року, скольонізуе вона тих 700.000 га за пять літ.

З сього вивід:

Коли польське правительство матиме змогу вести ухвалену соймом і підпирану цілою польською суспільністю кольонізаційну політику в Східній Галичині далі в такою інтензивністю, з якою її розпочало, то за пять літ може скольонізувати польським селянством з Польщі весь запас землі, який знаходиться в краю для земельної реформи.

Се значить, що побіч польських дворів повстануть заможні польські села, польський елемент збільшиться як що-ди числа так і що-до господарської сили, що в результаті дасть йому постійну політичну перевагу в краю, — а місцеве українське селянство, як доси наслідком недостачі землі жило в нужді і наслідком політичної переваги польських дідичів в національнім поневоленню, так житиме й далі, позбавлене всяких виглядів поліпшити своє господарське положення через вемельну реформу, засуджене на що-раз більше національне поневолення і що-раз більшу господарську руїну.

Таку долю готовить корінному українському населенню Східної Галичини, яке доси, не вважаючи на вікове польське поневолення, творить ще 70 № населення краю, кольонізаційна політика Польщі.

11. Польська кольонізаційна політика в Східній Галичині і міжнародне право.

„Діяльність кольонізаційних комісій в Німеччині стягнула на себе обурення цілого світа.“ Отсі слова одного з визначних діячів польської кольоні-зації Східної Галичини^5 являється найбільше проречистим засудом кольонізаційної політики Польщі супроти у-країнського народу.

Коли кольонізаційна політика Німеччини в польській Познанщині стягнула на себе обурення цілого світа, то на стільки більше обурення цілого світа, повинно звернутися проти Польща за її кольонізаційну політику в українській Східній Галичині.

На стільки більше — кажемо — бо коли кольонізаційна політика Німеччини супроти Поляків знаходила рішучий осуд значної части німецької суспільности, то Польща ціла як один муж, від консярватистів до соціалістів, хоче при помочи кольонізаційної політики загарбати відвічну українську землю.

І ще е одна важна ріжниця між кольонізаційною політикою Німеччини й Польщі.

Німеччина вела кольонізаційну політику супроти польського народу на території, на яку розтягалася її суверенна власть, і в часі, коли міжнародне право оставляло поневолені народи їх долі.

За те Польща взде без порівнання безогляднійшу кольонізаційну політику супроти українського народу на території, на якій їй суверенна власть зовсім не приедугуе, яка стоїть під охороною міжнароднього права і на якій польське правительство виконує тільки прові-зорично окупацію з уиоважнення Найвисшої Ради Мирової Конференції, і в часі, коли право самовизначення народів

— хоч тонтане тими, які проголосили себе його оборонцями — так глибок) вкорінилося в душу цілого культурного світа, що стало одним з основних елементів не тільки морального, але й писаного міжнароднього права.

І коли ті, що обурювалися на кольоніваційну політику Німеччини супроти польського народу, не мали ані обовязку ані права ані змоги актинно виступити проти сього злочину і покласти йому кінець — то тепер ті культурні народи, які з’бднані на Мировій Конференції і в Союзі Народів, взяли на себе обоьязок завести новий лад в Евроні, мають і право і обовязок і змогу покласти конець злочинови, якого допускається Польща на у-країнськім народі своєю кольонізаційною політикою в Східній Галичині.

Бо, як сказано, Східна Галичина не підлягає суверенній власти польської держави, тільки стоїть під охороною міжнароднього праьа і Найвисшої Ради Конференції, яка уповажнила Польщу тільки провізорично до окупації сього краю.

З характеру сього уповажненни — яке означили ми на иншім місци — ясно випливав, що Польща мав право тільки до таких заряджень в Східній Галичині, які потрібні для вдержання норядьу в краю. Поза сим вона обовязана шанувати дотеперішні відносини, з окрема не робити нічого, що пересуджувало би будучність краю в її користь

Що своїм земельним законодавством, на скільки польське правительство примінює його в Східній Галичині, і веденою на основі сього законодавства колі.оні-заційною політикою в сім краю ГІольіца переступила

8

границі свого уповажнення і нарушила міжнародне право, се ясне.

Се нарушення тим яркійше, що власне в земельнім питанню політика Польщі в Східній Галичині противиться ясно висловленій волі Найвисшої Ради Мирової Конференції.

В проекті статута для Східної Галичини, який, ясна річ, е висловом волі Найвисшої Ради що-до сього краю, містяться що-до земельного питання отсі постанови:

„Артикул 9. Не можна буде переводити в Східній Галичині ніякої систематичної кольонізації при помочи кольоністів звні.“

„Артикул 12. Сойм Східної Галичини буде видавати закони в отсих справах: . . . 10/Земе.льні питання.“

„Артикул 13.....Коли законодатна ухвала в

земельній справі, після діткнення її „вето-м“ Губернатора, буде протягом одного року рішена на ново соймом більшістю двох третин, тоді справа буде безпосередно предложена польським правительством Союзови Народів. Рада Союза Народів рішить білі пьстю голосів про акцію, яка повинна бути переведена, та про зарядження, які повинні бути видані, відповідно до того, що признав за користне і вказане в даних обставинах.'*

З сих постанов ясно виходить: 1. що по волі Найвисшої Ради земельне питання в Східній Галичині мав належати до компетенції східно-галицького сойму; 2. що на випадок конфлікту між східно-галицьким соймом і польським правительством (яке репрезентуе східно-галицький Губернатор) має рішати Союз Народів; 3. що кольонізація Східної Галичини кольоністами зпоза границь краю має бути абсолютно заборонена.

Тимчасом Польща поступає як-раз противно: польський сойм видає закони, а польське правительство розпорядки, які мають за ціль як найшвидше рішити зе-

мельне питання в Східній Галичині через скольонізування краю польським селянином з поза границь краю.

Знаючи волю Найвисшої Ради що-до земельного питання в Східній Галичині, Польща хоче використати свою провізоричну окупацію сього краю на те, щоб до часу, заки Найвисша Рада видасть дефінітивне рішення, ско-льонізувати край польським елементом і так поставити Найвисшу Раду перед довершений Факт.

Супроти сього не тільки цілий культурний світ повинен звернути своє обурення проти кольонізаційної політики Польщі в Східній Галичині, але також Найвисша Рада Мирової Конференції має обовязок своїми зарядженнями покласти кінець сьому винищуванню українського народу на його землі.

12. Наші домагання.

І. На основі всего висше сказаного правительство Західно — Української Народньої Республики домагається від Найвисшої Ради Мирової Конференції видання й переведення отспх заряджень:

1. Заборонити польському правительству приміню-вати польські земельні закони і розпорядки в Східній Галичині.

2. Наказати польському правительству уневажни-ти всі контракти купна-продажі землі в Східній Галичині, заключені особами, які перед 1. падолиста 1918 року, не мали права приналежности в одній з громад Східної Галичини. Уневажнення має обняти всі контракти, заключені під польською окупаційною владою.

3. Привернути в Східній Галичині свобід 'ий оборот землею на основі попереднього правно-го стану.

4. Заборонити кольонізаційну парцеляцію Східної Галичини при помочи польських кольоністів зпоза границь краю.

5. Відложити рішення земельного питання в Східній Галичині до часу, коли буде дєфінітивно вирішене державне становище Східної Галичини.

II. Правительство Західно - Української Народної Республики заявляє, що український нарід Східної Галичини ніколи не признав — як взагалі так і з о-крема в земельнім питанню — Фактів довершених польською окупаційною властю і швидше чи иізніише ставши правним господарем своєї землі, унечржнить їх, як версайський договір уневажнив Факти довершені німецьким правлінням в Альзації й Льотаринґії.

Польсьні проби фалшування волі населення.

Не вважаючи на сю страшну неволю, в якій знаходиться український нарід Східної Галичини під польською окупацією, він не паде духом і твердо стоїть при своїй домаганню державної незалежности і само-стійности своєї землі.

Польське правительство добре знає, що ані один Українець Східної Галичини не заявиться за приналежністю свого краю до Польщі.

А побіч голосу живих ще голоснійше говорять ті, що полягли на полі слави, обороняючи свій рідний край перед польським наїздом, і ті, що погинули замучеві в польськім полоні, польських тюрмах, польських таборах інтернованих, або оставлені польськими властями на поталу голоду і пошестий. їх смерть голоснійше ніж голоси живих протестує і протестуватиме проти загарбання їх рідної землі Польщею, кличучи о справедливість для дїтий і внуків, для яких добра вони поклали свої голови, понесли муки і смерть.

Знаючи се, польське правительство старається рі-жними способами Фалшувати волю населення Східної Галичини, щоб на тій основі одержати згоду пай-висшої Ради на влучення Східної Галичини до Польщі.

Одним з таких способів є висилання східно-галицької делеґації, зложеної з кількох Поляків і одного спольщеного Жида, при всіх нагодах, коли справа Східної Галичини має прийти під наради Найвисшої Ради.

Здається, що не треба поясняти, що ся делеґація репрезентуе тільки польську меншість, проти якої одначе стоїть українська більшість, а також жидівське населення.

Що-до Жидів, то почавши від страшного кількаденного погрому у Львові після заняття міста польським військом 22. падолиста 1918 року, вони знаходяться весь час під терором польських властий, які мають за ціль таким способом примусити /Ьидів заявитися за прилученням Східної Галичини до Польщі.

І справді в останніх часах польські часописи доносять про жидівські збори по містах Східної Галичини, де западають ухвали в дусі польських бажань. Не треба додавати, що сі ухвали не в висловом дійсних бажань жидівського населення, тільки плодом польського терору.

Терором хотіла би Польща також український нарід примусити помиритися з польською неволею. Українським депутаціям, які протестували проти польського режіму, польські власти кілька разів давали пізнати, що вони готові той режім злагіднити, коли-б український нарід признав польську державність в Східній Галичині. Одначе навіть найстрашнійший терор не заставить Українців засудити себе самих на вічну польську неволю.

Знаючи се, польські власти стараються Фалшу-вати волю українського населення.

Супротивляючися всіми силами проектови плебісциту в Східній Галичині, польське правительство рівночасно засипає Мирову Конференцію тисячами заяв, з яких виходить, ні би то населення Східної Галичини бажає собі вічної приналежности під Польщу. Сі ваяви Фабрикуються таким способом: Польські начальники всіх східно-галицьких повітів розсилають до начальників громад (переважно ними самими призначених) накави, щоб вони прислали в імени громади ваяву, заосмотрену громадською печаткою, в якій була би висловлена: 1. чо-лобитня для начальника польської держави, 2. вірність для польської республики, 3. домагання приналежности до Польщі. Виконання сих приказів пильн)є польська жандамерія. Начальників громад, які опираються виконати наказ, усувабться або інтернується. Коли такої заяви ніяк не можна на громаді вимусити, тоді наказують начальникам громади принести печатку і прибити на чистім блянкеті. На нім польські власти виписують опісля СФІнґовані ухвали громадських рад за прилученням Східної Галичини до Польщі, а польські дипльома-ти предкладають сі сФалшовані ухвали як вислів волі українського населення.

Найновійшим способом сФалшування волі українського народу має бути переведення загального спису населення, при чім кожда особа мала би подати свою „державну приналежність“.

Самі польські державні мужі, від консерватиста Бобжинськсго, австрійського намісника Галичини до со-ціяліста Морачевського, першого преміера польської республики, признали, що списи населення, переводжені польськими властями в Східній Галичині за австрійських часів, були СФалшовані в польську користь.

На скільки більше польські власти в Східній Галичині будуть Фалшувати спис населення тепер, коли з одного боку і* самоволя переходить всякі границі, а з другого ходить їм о таку важну справу, як влучення Східної Галичини до Польщі!

Український нарід Східної Галичини вже висловив свою волю і ствердив її кровю і смертю своїх найкращих синів. Сю свою тверду, незломну ВОЛЮ ГОТОВ він заявити усе на ново, одначе тільки тоді, коли матиме змогу зробити се як вільний нарід, а не в польських кайданах!

Закінчення.

Наше представлення винищування українського народу в Галичині польською окупаційною владою, се тільки дуже блідий образ тої страшної дійсности, в якій уже третій рік мучиться і загибає українська Галичина.

Пера Данта треба би, шоб описати те страшне пекло, яке зготовив українському народови його історичний ворог — Польща.

Одначе не сама тільки Польща причиною того пекла. Коли б Найвчсша Рада не була уповажнила Польщу заняти українську Галичину, а стала в обороні права самовизначення сього українського краю перед польським наїздом, український нарід не стогнав би тепер під ярмом польської окупаційної влади.

В рішенню Ради Союза Народів хочемо бачити змагання держав антанти до направлення того страшного зла, яке вони вчинили українському народови Галичини, віддаючи його під окупацію Польщі.

Тепер черга за Найвисшою Радою усунути польську окупацію з Галичини і вернути сьому споконвічному українському краеви свободу і незалежність — через утворення незалежної держави, як сього домагається правительство Західно - Української Народної Реиублики.

Страшний злочин польського окупаційного режіму в українській Галичині нехай порушить людську совість і правне почуття держав антанти і цілого культурного світа і ваставить їх вимірити спраседливість українському народови Галичини.

II. Часть.

Зладив

Проф. П. Карманський,

Економічне винищування краю: реквізиції, контрибуції і грабування.

Попри культурне і політичне винищування українського населення польські власти переводять систематично економічне руйнування українського народу. Сю руїнницьку акцію веде політична і військова влада, полі-ціині орґани і приватні одиниці. Одні вчинки мають леґалівацію законів і розпорядків, а другі і сеї етикети позбавлені; та одні і другі являються насильством і розбоєм, бо Польща не має права адмініструвати Сх. Галичиною.

„По всіх східно-галицьких селах — читаємо в одному урядовому докладі з краю — увихаються банди уоружених дезертерів, які впадають до поодиноких мешканців, грабують харчі, гроші, дріб, товар і коні. 0 скілько навіть в деяких місцевостях істнують станиці польської жандармерії — то дуже нечисленні і вони бояться виступати проти добре озброєних дезертерів, які вертаючи до вітчини, живуть тільки з грабунків і грабежи. — Одначе не ліпше від дезертерів поступає правильне військо: воно забирає селянам харчі, худобу, коні, дріб, вози, збіже. — Забирає часто збіже з кіп і годує ним коні. — Розуміється, те все роблять військові відділи на власну руку, нічого за забрані річи не платять, ані не видають ніяких ноквітовань. в се отже цілком звичайні грабунки. Всякі зажалення у висших військових властей не відносять найменшого успіху. Грабунки діються в цілім краю; нема села де би їх не було. Коаліційна Комісія могла би в кождім селі ствердити много таких Фактів. І се все діється в краю знищенім, де мешканці цілих околиць живуть в землянках і стрілецьких ровах, тому, що їх господарства спалені чи в инший спосіб знищені в часі світової війни“.

Грабування українського населення відбуваються звичайно під покришкою законів, які видає польський уряд, не оглядаючися на се, що він не має до сего ніякої правної основи.

І так розписується урядово — як сказано у ї. ч. сеї книги — позичку відродження і на основі розпорядку зневолюють власти українське населення до суб-скрибовання сеї позички. Так стягається примусово а залізничників )кр. народности гроші при виплаті місячних платень; те саме діється і з другими урядовцями. При надаванню товарів до пересилки залізницею, ін-тересовані мусять субскрибувати позичку. Скарбові власти тероризують українські інституції домаганнями субскрибовання позички під загрозою репресій. („Нар. Торговля“ в Мостисках візвана зложити 5000 мн.; таке візвання дістала ГН. Торговля“ у Збаражі і всякі у-країнські торговельні Фірми; а врешті укр. громадські уряди — під загрозою відібрання приділу апровізацій-них середників.)

На основі закону з. д. 9. липня 1920 р. про до-ставу контінґентів збіжа (жита, пшениці, ячменю і вівса) кождий селянин був обовязаний до 15. вересня 1920 р. доставити 1/4 частину контінґенту, 1. січня 1921 р. другу четвертину, до 1. квітня 1921 р. решту.

Сей закон зрозуміли виконуючі орґани так, що зневолювали громади доставляти зразу-ж цілий кон-тінґент і у скількости далеко вищій, ніж громади законом були зобовязані. Рівночасно до стягнення контінґентів вжито насильних способів.

Законом з д. 16. липня 1920 р. розписано внутрішню примусову позичку у висоті 15 міліярдів мар. поль

Законом з тої-ж дати ч. 82. заведено новий доходовий податок у нроґресії від пів до двайцятьпнть процентів всего приходу.

Законом з д. 28. жовтня 1920 р. ч. 105 установлено обовязок внутрішньої примусової позички у висоті 20% всего движимого й недвижимого майна.

Таких законів і розпорядків можна навести ще багато, та вже самі дати їх ухвалювання вказують, якими вони були частими, отже і обильними.

А що сі закони і розпорядки не полишалися на папері доказує візвання презеса виділу львівської повітової ради Кшечуновіча з д. Львів, 8. жовтня 1920 р. ч. 1802 20 до всіх громадських урядів „під суворою особистою відповідальністю начальників громад“, щоб вони подали до 3 днів, чи визначені одноразовою даниною на потреби армії предмети зібрані в натурі чи у грошах, та щоб збірку негайно переслали до маґазину еквіп. у Львові.

Маючи таку повінь законів і розпорядків до розпо-рядимости, польські виконуючі орґани і військо та жандармерія мали аж надто нагоди погуляти по українських селах, сіючи по них руїну й нужду.

І так в селі Синевідську вижнім наложено на громадян спершу 50.000 мп. як еквівалент за річи, які село було зобовязане доставити для армії, а коли громада робила заходи з метою обниження сеї суми, її підвис-шено на 200.000 ми. так, що на одного селянина випадала сума 1800 мп.

Українську бурсу св.Івана Хрестителя в Дрогобичі зареквірували польські власти на шпиталь. На село Добрі-вляни, дрогобиц. повіту, наклали контрибуцію у висоті

100.000 мп. як забезпеку залізн. шляху і 40.000 мп. титулом одноразової данини для армії. Тим же титулом все, що вродилося. Не дарували також вовни, полотна і кожухів. Навіть шиби у вікнах хат оподаткували.

В часі увр.-польської війни польські війська огра-били ціле приходство пароха в Яксманичах і порозтягали його майно по цілім краю і ще в кінцем 1920 р. не звернули йому нічого.

С. Чернів (пов. Рогатин) обступили 24. VI. польські війська, почали його обстрілювати, а коли люде повтікали в ліс, забрали першого дня 6 пар коней, другого 6 коров, третього 10 пар воней, не платячи 8а них, ані не видаючи посвідок. М. Стиха, котрий ховався з кіньми в лісі, застрілили. У. К. Д. забрали 2 кірці ку-курудзи. Майже кождого господаря ограбили. Під закидом, що хтось перервав телефонічний провід стягнули з села 10.000 к. під загрозою спалення села.

В с. Голови (Ііосів) спалили поль. жовніри два доми і млин Ф. К. і не позволили нічого з огню виратувати. У Д. Н. з того-ж села зрабували 10.000 к. і знасилували його дочку.

C. М. вчитель з ГІ. переказуе свої вражіння після прибуття 4. І. 1920 р. а Камянця под. до Галичини, з котрих наведемо деякі Факти.

Зараз на границі Сх. Галичини поразила його велика жадоба наживи і хабарництво поль. війська. До нього і до його товаришів дороги скавав капраль граничної сторожі: „Дайте панове на горівку, а ми не будемо переводити ревізії.'* І справді її не переводили, отримавши хабаря. На торгах в Будзанові жандарми і військо забирали від селян масло, сир, бараболю, цибулю, платячи, що їм подобалося і довели до того, що селяне перестали на торг виносити товар. Те саме робили в місцевих Жидів купців, а відтак перепродували легко добуте добро знайомим. Так само реквірували у селян підводи на приватні поїздки, а навіть 8 наміром возити Жидам дрова, щоб від них діставати платню 8а підводи. Тих, що не хотіли давати підвод, побивали тяжко. Часто переводили реквізиції біля і обуви, нераз в зимі серед дороги. У пароха Будзанова о. Чемеринського на протязі часу від серпня 1919 р. до марта 1920 р. перевела жандармерія 18 ревізій, а врешті забрала в нього з церкви скринку з австр. срібними коронами. В Кобило-волоках відділ війська видав приказ скласти до 24 год. 500 крісів, а коли селяне не були в силі сих крісів доставити, стягнули з селн контрибуцію у висоті

100.000 к. Два місяці опісля звернули сі гроші, при чому гром. комісар при виплаті від кождих 200 к. стягнув собі по 10 к. за труд. Що суботи забирала жандармерія Будзанова насильно жінок і дочок найсвідо-мійших Українців до миття підлоги в домі жандармерії, у школі і др., при чому неслухняних побивала Ні апро-візації, ні американських дарів україн. населення не діставало. В бережанській ґімназії завідувала америк. дарами жінка директора Кестліха і жінка професора Гас-нова так, що Українцям не діставалося нічо. Названий сам чув, як пані Гаснова говорила, що їм при розділі треба бути обережними, щоб Українці і Жиди не отримали нічого.

В селі Капустинці (пов. Збараж) жандарм Жила приарештував з початком марта 1920 р. 5 б. жовнірів укр. армії і, щоби не відставити їх до Домбя, взяв від Малішевського коновку меду, від Фейцарука міх пшениці, від Бабія міх муки, а від Сеня міх пшениці. Коли донесено се до команди, він частину добичі звернув, та все таки допускався подібних „реквізицій“ по селах: Сенява, Сенячівка, Розношинці, Красносельці і др.

До Судової Вишні прибув д. 11. мая відділ „льотної жандармерії“ з Перемишля Два жовніри пішли до Т. з приказом доставити підводу. Т. приїхав на постерунок жандармерії Небавом явився »комісар“ і довідав-шися, що Т. е Українцем, став бити його по лиці; а коли сей упав, кількох инших жандармів стало його копати, аж він втратив память і кров його залила. Показалося, що «комісар“ помилився. Лікар сконстатував в Т. потовчення лопаткових мяснів, нарушення кількох зубів, потовчення губ і багато мозолів на голові. (Dziennik Ludowy.)

Пос. Заморскі у „Газеті Варшавскій“ у статті п. т. „Земля сліз і недолі“ пише між иншим, що поль. карні експедиції баґнетами і побоями стягають не лише наложену контрибуцію з укр. сел, але й забирають 8 хат, що їм попаде під руки. На декотрі села наложено такі збіжеві контрибуції, яких не призначується в зах. Галичині на цілі повіти.

На Лемківщині, де населення дуже бідне, накладено на села великі контрибуції на потреби війська, як напр. на Радошиці 80 000 мн., на Коминчу 70.000 мп., на Ославицю 60.000 мп., а на більші села суми до

200.000 мп

В ліськім повіті станиці жандармерії реквірували для себе безплатно всякі харчі.

Безпосередні після відпертя больиіевиків з Рогатина польський обоз підпалив у вересні село Вербилівці під замітом симпатії до большевиків і в огні згоріло 27 хазяйств. До того польське військо вирабувало в селі всі гуси і кури і забрало чимало худоби і безрог, платячи смішно низькі ціни. У місцевого пароха о шамб. Горо-децького забрали Поляки бугая, ялівку, дві безроги, дріб, а надто знищили чимало вівса і наші.

В селі Фірліїві зареквірували Поляки ЗО кіпців вівса і заграбили чимало курей і гусей. Місцева жандармерія постійно реквіруе для себе безроги по ціні 500 мп. ва штуку, якої ціна виносить 8000 мп.

П. Дз. з Трушевич fnoB. Добромиль), котрого заарештовано 16. червня 1919 р. і передержано по ріжних тюрмах 22 місяці, ограблено в часі його неприсутности з усього майна. На протязі одного року в нього відбулося сто ревізій; підчас того забрали в нього З бочки бензини, 1 бочку оливи, 1 бочку нафти, 50 кґ.

9

васеліни, 60 сотн. бараболь, 2 коні, 6 безрог, 200 шт. дробу, 4 шт. худоби, 82 ФІри паші, всю упряж з коней, одяг, біле, 23 кґ. шкіри, 300 кґ. жита і др.

Та не пощадив наївдник і українських інституцій.

І так староство в Богородчанах рішенням з д. 29. серпня 1919 р. ч. 4830, зверненим до управи громади Грабівді, приказало громаді здерти бляху зі стайніг власности тов. Просвіта, і не оглядаючися на протести громади, при допомозі бляхарів обдерло бляху у скіль-кости 13 м. сотнарів.

Гол. комісія розділу дерева у Львові, рішенням з д. 17. квітня 1920 р. заняла ліс в Посічи, який е власністю укр. воєнних сиріт і е інтабульований на „Захист ім. Митроп. А ІІІептицького для сиріт“ — у скількости 3780 морґів, приділюючи дерево на відбудову иоріту чортківського, бучацького, станиславівського і богород-чанеького, призначуючи ціну заплати о половину низшу від сеї, яку звичайно платилося.

Льокаль товар. „Взаїмна поміч укр. народ, учительства*1 у Львові (при вул. Осолінських ч. 12) заняло в липні 1920 р. поль. військо, а підпоручник, що займав льокаль, заявив, що одною з причин е те, що товариство е українське.

Статути укр. інституцій, як кружка „Укр. Недаґоґ. Товариства ім. Лесі Українки“ у Львові, статут домашньої служби і денних робітників „Громада“, статут Загально професіонального стоваришення укр. залізничників у Львові, внесені до гал. Намісництва, перетримала львівська дирекція поліції, не даючи дозволу на отворенне товариств.

Головним предметом грабування зробила польська військова влада україн. духовний семинар у Львові.

Д. 31. серпня заняла місцева віиськовість насильно убікації при входовій брамі і зареквірувала всі річи. Д. 12. вересня заняла вона так само другий поверх. Д.

16. вересня доручено ректорови семінара, приказок з д. 15. вересня 1920 p., евакуувати решту будинку. Д. 29. розбито двері до двох кімнат на другому поверсі і забрано багато приватних річей (річи по бл. п. о. Яремкови, о. Лучинського, о. кан. Дольницького).

Д. 14. падолиста 1920 р. розбито колодку при дверях каплиці о. Дольницького і, як сконстатували C. С. Васи-ліянки, забрано церковне біля, фєлон, служебник і др.

Д. 27. падолиста т. р. комісія команди міста візвала ректора, щоб він прийшов розпізнати річи семінара, котрі переносяться до Тернополя. Обійшовши цілий семінар, він пересвідчився, що з інвентаря осталися в семінарі тільки останки; ба і тих річей не хотіли видати.

Коли еп. Боцян віднісся особисто до ґен. Лямезана, команданта Д. 0. Ґ., в справі семінара, дізнався від нього, що будинок семінара враз з інвентарем перейшов на власність польського уряду, та що остається єдина до-рога-процесу.

Мимоходом скажемо кілька слів про польські полі-ційні орґани, нотуючи тільки кілька Фактів.

6. В. у Львові зізнав д. 9. вересня 1920 р. в У. Гор. Ком. слідуюче: Минулої неділі в селі Вороцові (Городок) командант жандармерії з Домажира окружив з озброєними селянами поль. народности і з військом церкву в часі богослуження і арештував приблизно ЗО людей при виході з церкви і відпровадив їх у невідомім напрямі.

— Те саме сталося в инших селах сего повіту, а саме: в Сухій Волі, Мшані, Мальчицях.

В літі 1920 р. відбулася перед трибуналом окр. суду в Сганиславові карна розправа о злочин публичного насильства через вимушення проти Адама Лукіяна, муляра в Станиславові, Фруляка (шевця) і Казимира Черкавського, котрі будучи аґентами команданта поліції в Станиславові, поруч. Маєвского (він тоді теж сидів у тюрмі за надужиття), допускалися шантажу. До розправи станув тільки Черкавскі і його трибунал засудив на 5 літ тяжкої вязниці.

Мих. Помога в Ставчан (Городок) під осінь 1920 р. оженився, а що жандарм з постерунку Оброшина мав любовні зносини 8 його жінкою, отже небавом після вінчання той же жандарм ураз з трьома иншими заарештував його, побив на станиці, а відтак велів відставити його до табору в Пикуличах, наказуючи конвоюючим жандармам, щоб вони по дорозі били його до того, щоб він здоровим домів не вернувся. При кінці марта 1921 р. Помога вернувся домів вічним калікою, з картою неулічимо хорого.

У Львові державна поліція вбила 13-літнього хлопця Володислава Хомяка за крадіж кількадесяти тисяч мп., з котрих половину у нього в:добрала. Сей Факт обурив навіть польську пресу і між иншими „Газета Вечорна“ (ч. 5513) у нотатці: „Бестияльске замордоване 13-лєтнєґо хлопца пічез Функционаруюши поліциї паньствовей“ пише, що комісарям і ііо.іщмстам видавалося, що 15 чи 20.000 мп. уявляють більшу вартість ніж життя людини. Ся-ж ґазета пише далі: „В цілій околиці вул. Льва Сапіги, де міститься державна поліція, б голосною справа варварсь»их метод, які при-мінюються до винних і невинних, спроваджених на поліцію. 100 і 150 нагайок — не е там рідкістю.“

В Станиславові в окружнім суді д. 18. падолиста 1920 р. відбулася розправа проти державних поліціянтів

А. Мичковского і Л. Деллера, обжалуваних держави, прокураторібю о злочин публичного насильства і тяжкого ушкодження тіла на Настці Кіндрат з с. Черніїва, котру названі поліціянти били при слідстві дрючком і ременем по голому тілі до того, що вона з страху перед дальшими побоями підрізала собі склом горло. Л Деллера засуджено.

Той сам трибунал засудив д. ЗО. січня на 4 роки тяжкої тюрми поліційного аґента Фр. Вебера з Надвірної, котрий з нагоди ревізії у селянки Аннн Про-купечко забрав їй шлюбну обручку, яку спридзв.

„Дзєннік Людови“ (ч. 264 з д. 20. вересня 1920 р.) у кореспонденції „Вісти з Бучача“ пише між иншим: „Арештовання зовсім невинних — поза одинокий може випадок — людей, доконувані серед місцевих Українців, під замітом нібито симпатій до большевизму, викликали в першій хвилі негодовання серед Польонії, котра з признанням стверджує, що поведення українського населення в названому часі було не тільки бездоганне, а й зовсім льояльне. Се негодовання є тим паче оправдане, що справник сих арештовань, п. комісар Ілюкевіч має вже за собою сумнівної слави традицію боротьби з вітряками, як згадаємо тільки арештовання Гімназистів за приналежність до жидівського скавту з перед ледви кількох місяців.“

Отеє осуд польської опінії високого державного достойника. А що говорити про низших і найнизших? . . .

Арештування, биття, мордування і засуди.

Рівномірно з грабуванням майна українського населення і з підпалами йшли безвпинні арештування, полу-чені з биттям арештованих, катуванням, а навіть і з убійствами, а врешті невчислимі судові розправи, засуди, вязнення, котрі кінці кінців часто мали своїм епільоґом привнання засуджених невинними і випущення їх на волю,-звичайно після сего, як жертва стала калікою і як матеріяльно цілковито її зруйновано.

Десятки тисяч таких покалічених і зруйнованих одиниць має польська влада на совісти, та ми не можемо займатися на сему місці всіми: згадаємо тільки про одну їх частину, тим паче, що про деякі околиці Сх. Галичини, як про Бойківщину і Гуцульщину, говоримо на осібному місці, а про чимало Фактів згадуємо у розділах під иншими заголовками.

Арештування відповідно до подій воєнних були більше або менше часті. В часі від 1J падолиста 1918 р. до мая 1919 р. арештовано бев всяких конкретних даних на сам донос, що особа є ворожо настроєна до польського народа. Арештовано у самім Львові на такі доноси нормально 5 — 6 осіб денно. Самих службовиків залізниць арештовано тоді біля 3000. Для браку всякої вини їх інтерновано.

Від мая—червня 1919 р. основою арештувань є юридично абсурдна тева, що виконування Функцій звя-заних з урядом, який займала особа в службі 3. О. У. H. Р.

вже сама собою каригідва. Арештовано в цілім краю. Суджено судами військовими і цивільними. Слідства ведело пересічно 4—6 місяців, але деякі і 14 місяців. Сума сих арештувань дається приблизно оцінити на

7000 — 8000.

В липні 1919 р. в часі української контроФензиви від Збруча арештовано із страху пізніщого співділання з Галицькою Армією визнатніщих людей. Арештовано 500 — 600 осіб їх після відступлення української армії випущено.

Від серпня 1919 р. до марта 1920 р. арештується особи повертаючі з поза Збруча мимо обітниці делегата польської держави, що нікому нічо не станеться. Для браку вини переважно випущено сі особи по 2—3 місячним слідстві. Всіх арештувань у краю до 500. Ті самі арештування повторяються після розбиття Денікина в марті і квітні 1920 р.

В маю 1920 р. арештується особи, що були перейшли з галицькою армією до большевиків, а в маю, після нротибольшевицького перевороту галиц. армії, вернули в Галичину. Знову повторюються 2—3 місячні придер-жання в слідчих арештах, хоча слідство не виказує вини. Число 100. Відворот з під Київа спричинює арештування під вамітоуі сприяння большевикам. Тих арештувань не много. Послідна Фаза від відвороту большевиків за Збруч найчисленніща. Власть казала потягнути до від-повідальносіи кождого, хто тільки сповняв службу у большевиків, не дивлячися на се, чи він се з доброї волі сповняв, чи з конечности під примусом. Арештовано коло 2000 людий. В тих числах є обняті також і инші справи, як справа голодового відруху Гуцулів в Коломиї, та заиіту співучасти в перевороті Др. Бекеша в суді Стрия.

Взагалі польські військові власти ворґанівували і згуртували все цивільне польське населення, по містах і по селах, бев огляду на вік і пол, в боєві орґанізації лід найріжнорідніщими назвами і роздали між них кріси і муніцію. Істнують вони в кождій місцевости, де істнуе хоч би кількох Поляків, а в кождім польськім домі е кріси і муніція. На зовні кажеться, що організації ті мають на меті удержання бевпеченства в нутрі краю. В дік.сно-сти головною їх задачю е безоглядне тероризування українського і жидівського цивільного населення. Головною ціхою тих організацій є безмежний шовінізм, сліпа ненависть до всього, що українське, і охота дошкулити українському населенню. В склад тих орґані-зацій входять дуже часто звичайні бандити і всяке шумовиння без ніяких етичних засад. Вони переводять в Українців ревізії, слідять укра-нське населення, до родинного життя включно; їм належить вавдячувати масові арештування Українців. В сей спосіб переводять вони дуже часто свої особисті порахунки. По селах при ревізіях допускаються звичайних крадіжок.

Щоб читач мав поняття про самоволю польської влади і про те, що приходиться переносити кождому Укряїнцеви під польським режімом, ми згадаємо хочби тільки деякі Факти.

І так скарб, радник А. Буско, перейшовши в р. 1919 цілий ряд тюрм, опинився врешті в таборі для інтернованих у Стшалковій. Згодом його випускають на волю

і він вертавться до Бережан, де його конФІнують. 15. листопада 1919 р. його арештують знову і перевозять до Львова до Бриґідок як такого, що відноситься „неприхильно до польської народности“. Там тримають його до 23. грудня 1919 р , а відтак інтернують його на Ялівци. Як доказує документ з д. Львів, 11. січня 1920 р. ч. к. 4407 ех 19, слідство проти нього по причині недостачі доказу провини застановлено і заряджено його інтернування на Ялівци. Тут перебув він

7 днів і його випущено до Бережан як конФІнованого. Попри назване доходження ведено проти нього слідство

о той самий злочин, як виказує документ з д. Львів,

16. лютого 1920 p., котре теж застановлено по причині недостачі доказів. Не оглядаючись на се, названий отримав нове візвання до суду з обжалуванням о §. 327 u. k. w. з речинцем на 8. квітня 1920 р. (Візвання Окружн. суду в Бережанах від. IX. Бережани, з дати

3. квітня 1920. Hs. 82/20). І він не міг переносити дальших нападів і втік на Чехословаччину.

Подібними Фарбами малює митарства польських судів др. Т. Бекеш, б. засг. повіт, комісара у Сколім.

Арештований з кінцем мая 1919 p., перебув він довший час в тюрмі у Стрию. В тюрмі панували неможливі умови і коли арештовані жалувались перед авдітором майором дром Ґшньским, який візитував вяз-нпцю, він гукнув: „Для вас немае милосердя; для вас тільки кулі і гармати!“ В тюрмі тримали арештованих Українок (жінку укр. сотника Федюшки, панну Чернівну, учительку з Рожанки, і Марію Дурбаківну, учит. з Вой-нилова, та др.) враз з проститутками. З Стрия відставлено названого враз з цілою партією арештованих до Львова до Бриґідок, слідуючого дня відставлено їх на Замарстинів, 7 днів пізнійше перевезено їх до Ярослава, після 14 днів перевезено до Перемишля, 7 тижнів пізнійше до Львова до Бриґідок, а відтак на Замарстинів. В часі транспортів. на стаціях і по доро8І, польська інтеліґепція штовхала арештованих, зневажала їх і кричала: „Вивішити їх! на гак 8 ними! кулі на них шкода!“

— Не инякшн виглядало і слідство. В тій ціли відіслали названого 8. падолиста 1919 р. з Замарстинова на ци-таделю у Львові, звідси до Стрия з запискою, що акти в його справі відійшли д. 28. серпня 1919 р. Показалося, що і у Стрию не було актів і його передержали ще

2 тижні, а що актів взагалі не було, після 97г місячного вязнення, випущено його на волю до Сколього, де його зарав і конФІновано. Дальших гонень він не ждав втік на Чехословаччину. Тут він від 1. мая 1920 р. до кінця червня ц. р. був командантом прийомної станиці

у Волівци і в тому часі перейшло через станицю поверх 300 Українців, втікачів з ріжних арештів і таборів.

Отеє два зразки польської самоволі. А таких зразків десятки тисяч!

Замісць переказувати їх ми тільки зреєструємо деякі з них.

Для 12. мая арештувала жандармерія в Команчи Івана Гірняка з Загіря, котрий хотів перейти чехо-сло-вацьку границю, щоби там найти собі роботу, Арештованого відведено до Сянока, де замкнено його спершу в поліційних арештах, а відтак переведено до арештів судових. Намісництво зарядило інтерновання Гірняка, як небезпечного дня польської держави.

Дня 6. червня арештовано в місточку Товсте, ска-латського повіту о. декана 1. Іванчука. Відколи Поляки виконують владу у Східній Галичині арештовано його вже пятий раз з черги. Попередні арештування переводила завсігди поліція на приказ своїх начальників, опи-раючпся очевидно на неузасаднених доносах. Тепер арештовано його на припоручення Тернопільського Окружного Суду зглядно прокуратури. Якраз тиждень перед тим у тимже домі о. Іванчука в Товстім, поліція перевела основну ревізію і забравши богато списаного паперу та книжок, арештувала зятя о. Іванчука В. Мудрого та повезла до Скалата. Перед самим Скалатом поліціянт з дороги завернув ФІру разом з арештованим і заь з його назад до дому.

Дня 10. червня в полуднє приїхав до села Лисятич (стрийського повіту) відділ польської державної поліції з трьома офіцерами поліції і почали робити .ревізію в хаті Василя Дармохвала. Рівночасно арештували двох господарів і відставали їх на станицю поліції Господаря, у котрого переводжено ревізію, не було під той час дома, отже не можна було його арештувати.

В ночи з 29. на ЗО. червня арештовано в селі Глинній коло Львова кондуктора Осипа Райгера, господарів і зарібників Андрія Райтера, Осипа Берецького, Михайла Пузяка, СтеФана Гринька і Осипа Иисилів.

В Турчанщині переведено в другій половині липня масові арештування. В ночи з дня 20. на 21. липня арештовано в Турці: Івана Середу, шкільного інспектора, Мих. Маліша упр. школи, Івана Заліщука, дир. каси, Вол. Середу і Даниловича, ґіин. абітурієнтів, о. Марти-новича з Яблінки і громадян Яворського, Юзьвяка та Буца. Арештованих привезено до Львова до Д. 0. Ґ. .. Пізнійше приведено другий транспорт, зложений з упр. школи Мик. Владичина з Соколик, о. Володимира Венгри-новича з Тарнави вижн, о. Григорія Морова з Борині та дра Ярослава Сьокала з Борині. Всіх віще наведених арештували місцеві орґани на безосновний донос „06-рони Народової“.

Дня 4. липня арештовано і привезено до Львова о. Михайла Сивеньского, пароха Дернова, біля Камінки-Струмилової.

В половині липня арештовано в Дмитровичах львівського повіту п. Марію Сіцінську, учительку тамошної школи, мовляв за те, що вона усунула із шкільної салі польського орла.

Дна 17. липня арештовано у Львові СтеФана Крупця, який переходив коло військового маґазину.

Дня 19. липня арештовано в Золочеві знову на донос охрани, яка стоїть під командою відомих золо-чівських вшехполяків — дра Ваня, дра Пиндика, дра Балтаровича і учителя Тарнавського. Арештовано їх під закидом ширення большевизму. Всіх їх привеяено до Львова. Дра Балтаровича і уч. Тарнавського випущено в огляду на їх старший вік домів, але конфінов«яо їх в Золочеві, а решту вивезено до табору для інтернованих у Кельцах.

В неділю двя 25. липня привезено знову до Львова цілий транспорт коло 50 осіб, арештованих Українців в Теребовельщині.

У снятинському повіті арештовано в Княжу на якийсь анонімний донос Дмитра Кібича, начальника почти з Кут, який полишений служби, перенісся до рідні на село, та Юрка Грицюка, був. за українських часів комі-саря. По переслуханим) признано їх за невинних та все таки уміщено їх в таборі на Ялівци.

У печеніжинському повіті арештовано нічю з

18. на 19. липня в селі Стопчатові і в місточку Ябло-нові Миколу Вовкунця, б. австр. ОФІцира, Петра Заячука і учителя Василя Боднара, рівнож на чийсь безосновний донос. Іїо перевезенню їх до Львова і по переслуханню, випущено їх до міста, одначе на другий день, коли зголосилися по документи, сказано їм, що вони небезпечні „для цалеґо паньства польскеґо“. М. Вовкунця конФЇновано в чужому для нього перемишлянському повіті, де він не мав ні свояків, ні знаиомих. Петра Зая-чука інтерновано на Ялівци, а Василя Боднара випущено.

В Отинії арештовано: полк. Олекс. Гаванського, залізничника Онуфрія Луценка, хор. У. C. С. Михайла Кіндрацького, Каспра Сільського, господ. ПосиФа Клю-ченка, субекта ИосиФа ІІалагняка. Всіх їх арештовано дня 22 липня в ночі. Причина арештування невідома.— Без переслухання інтерновано їх на Ялівци.

В Дрогобичи арештовано Володимира Шипайла,

б. старш. української армії; Івана Семянчука арештовано в часі, коли він переїздив в службі через Чернів п. Рогатин.

В Перегінськуп. Долина, Миколу Кулика, повернувшого з Канади, арештовано за те, що він мав кана-дійські українські книжки.

Василя Кінаха з Пархача, п. Сокаль арештовано під закидом большевицької агітації.

Дня 18. липня арештовано в Тернополі Юліяна Янківського, Володимира Букшованого, Авґуста Бутримо-вича, Данила Кінаша і Осипа Соложинського; їх перевезено до Золочева, звідки дня 7. серпня відставлено до полевого суду Д. 0. Ґ.

На Левандівці коло Львова арештовано вернувших з України Берктравма і Піцікевича та вивезено їх на захід.

На Клепарові коло Львова арештовано 4. с. м. Івана Кінаша.

В селі Куровичах, пов. Перемишлннп, арештовано Дениса Стоцького.

Дня 22. липня в Тернополі польські власти арештували около ЗО осіб з поміж українського громадянства, між ними дві панни Никлівні з мамою і студента університету Адама Гарасимовича, котрого в додатку заковано в кайдани.

Дня 24. липня арештовано о. Івана Заяця з Тули-голов пов. Судова Вишня і перевезено на Яловець.

В перших днях серння арештовано Михайла Луцького з Янчина, батька сотника війск армії Павленка Остана Луцького, мимо сего, що син як сотник Генерального штабу армії Павленка був приділений до Генеральної команди 6. польської армії і там тішився повним довірем, а в польських часописях поміщував інтервіі, пропагуючі польсько-українську згоду.

Після відвороту большевиків арештували Поляки у Станиславові д 9. вересня зал. ур. Загайкевича, о. Целе-вича, студ. Паньчака, котляра Нестерюка, Шпора і Урив-ського. Арештовані му сіни бігти за повозкою, що везла жандармів, а хто приостановився, сего підганяли буками. До Нестерюка крикнули: тікай! і він пустився тікати. Вистрілом вбили його і над трупом ще покепковували.

Так само почалася нагінка на Українців після відвороту большевиків і у Заліщиках. У. Горож. Комітет у Львові отримав від визначного укр. діяча в Заллциках виказ арештованих з сего міста і околиці і сей виказ подає слідуючі імена:

Таню Димбіцьку арештовано вечером в тім, в чім була в хаті; зимною ночею відставлено її пішком до Дзвиняча, звідти до Чорткова, де її звільнено.

Судового ОФІціяла із Тлустого Шпікулу і поборцю Камінського держано 3 дні у маленькій кімнаті, не подано йому ані ложки страви, і не дозволено нічо купити.

Дра. волинського арештовано вечером і уміщено у передсінку маґістрацьких виходвів; не було там де рушитись, вікна не було; доперва третього дня на просьбу дітей перенесено його до жидівських пивниць.

Др. Долинськпй в арештах вахоруєав, та власти, хоч їх про се діти його звідомили, не зробили нічого, і доперва 8. дня візвано його до протоколу; а коли він заявив, що не може йти, комісар прийшов на переслу-хання до арешту. Та хоч побачив на свої очі лежачого хорого, не зробив нічого, в ціли помочі хорому.

0. Чорнодолю пароха з Заліщик, арештовано вечером перед „Покровом 11р. Д. M“ у храмове свято в иа-рохії і перед відпустом у церкві. Із Заліщик вивезено його в неділю до Львова.

Дра Бараника держать в арештах у Заліщиках дві неділі без переслухання, бо як сказав оден урядник „матеріял допєро зберайон“.

Учителя Цалинюка тримали без переслухання у передсінку маґістрацьких виходків і не хотіли випустити навіть на коридор.

Коли о. Чорнодолю виводили з міста, на залізниці зібралися сотки парохіян, thchvhhch до арештованого і з плачем прощалися з ним. Комісар поліції, бачучи таку величаву українську маніфестацію, позеленів зі злости

— кидався до зібраних, кричав, розганяв — але се ні

чо не помагало. У всіх на очах були слези. При від'їзді нарох підніс руку та поблагословив своє стадо — і люде прибиті, сумні, але підбадьорені вернули домів.

В Тлустім (заліщ. пов.) арештовано начальника суду Боцюркова і він у тюрмі в Чорткові| як виходить з листа його жінки, по кілька днів не діставав їди і мусів спати на голій землі в кімнаті без вікон.

Д. 15, 16. і 17. жовтня відставлено 8 Тернополя до полевого суду у Львові 10 селян з Купчинець.

Арештованого ще в червні 1919 р. ИосиФа Ґнипа 8 Жорниськ (пов. Городок) судив львівський суд аж в лютім (2—21) 1920 р. і після переслухання біля 100 свідків засуджено його на півтора року вязниці. Врешті на відклик його випущено на волю 24. жовтня 1920 р.

Те саме було з його братом Михайлом.

В с. Ракові арештовано в жовтні 14 людей за те, що найшли у них кріси, які вони здавна мали, щоб боронити васівн від диків, які в гірських околицях роблять великі шкоди.

В Ясені (Калуш) арештовано 3 хлопців: Ониська Юрчишина, Льва Сенича і Ониська Смика з тої самої причини.

Д. 24. липня 1920 р. арештовано Льва Олійника з Зубова (Теребовля) 8а те, що він в часі україн. влади був громадським писарем, і відставлено його до Львова, опісля на Яловець, а врешті до Домбя, де він пересидів до 6. падолиста 1920 р.

Д. 28. лютого 1920 р. арештовано у Станиславові о. дра Юрика, папського шамбеляна і пароха Золочева та члена Виділу У. Нац. Ради, і по списанню протоколу приміщено його у військових арештах враз з польськими жовнірами, арештованими за крадежі. Д 1. марта відвезено його до Львова. Д. 3. марта відставлено його до Золочева і тут місцева польська інтелігенція на вулиці побила його до крови -до того, що він в тюрмі умираючий ладився причастіьм на смерть.

По приведенню арештованого до вязниці, підноруч-нпк Вочарскі враз з жандармами завів арештованої о до казні, де було увяліених трьох інтеліґентів-Українці% а іменно срящ. Хмільовський, катехит Гімназії, адвокат Др. Ваньо і іце один Українець з околиці. Та ніби се сталося через помилку; арештованого переведено до одної з найбільших казень, неопаленої, брудної, з зог-пилою підлогою. Там полишено о. Юрика, не давши йому ні ліжка, ні сінника, ні соломи. Так оставили польські власти чоловіка обитого, окрівавленого, а розбитою головою. На просьбу звернену до ключвика, щоби йому принесено води, сей відповів: „А каменя“ (ключник називався Щурек). Іїншки ключник, який знав о. Юрика (Січка) сказав йому: маємо і ліжка і коци і сінники, та заказали нам шо небудь давати. Так пробув о. Др. Юрик три доби (дві ночі не спав цілковито). Четвертого дня дано о. Юрикови ліжко і сінники і по-зволено принести йому яська, простирало коцик (кол-дри не позволив суддя військовий майор Золотенький). Нятого дня переведено його до иншої меншої кімнати, також неопаленої, з мокрими стінами, щойно побіленими і мокрою підлогою так, що сушив її арештований своїми кістьми. По кількох днях переслухав арештованого суддя-майор Золотенький, заявляючи йому, що арештований як обжалований о шкідливу діяльність на некористь польської армії (§. 327) через співуділ в засуді на смерть Поляків, які були в поборовому віці.

Арештований був огранкчений на дуже лихий арештантський харч. В тому часі, а особливо в перших тижнях, багато оФІцирів, шраз враз з панягли приходило до келії обжалованого оглядати: ,,ксендза мордерце.“ В тім навіть і двох капелянів військових Поляків, з яких один Познанчик, ставши в дверях і киваючи головою, відозвався: .,То ксьондз, цо допуща се такіх злочиньств.4,

— А жовніри польські через яких три тижні при подаванню обіду чи вечері вдиралися до комнати прибираючи грізні міни, нераз витягали баґнети і грозили, що ним вбють обжалованого. Оден з жовнірів через яких два тижні правильно два рази в день приходив під двері враз з другими двома або трьома і через дірку у дверях починав лайки словами: .,ти дурак, ти піп сукін син/* Навіть на Великодні свята, мимо просьби, не позволив арештованому строгий суддя слідчй ані відправити Служби

Божої, ані бути на Службі Божій. Колиж по двох місяцях, в наслідок лихого відживлювання обжалова-ний почав пухнути і візвав тюремного лікаря, а сей без про вол очно зарядив віддати його до шпиталя, тоді суддя слідчий майор Золотенький зарядив від слати о. Юрика до війського суду у Львові. В ночи дня

25. квітня 1920. р. під ескортою 4 жандармів привезено

о. Юрика до Лььова до військових арештів на Замарсти-нові (Д 0. Ґ.). Тут приміщено його в невилечкій кімнаті, разом 14 людей, між якими було 10 дезертирів з польської армії. По трьох тижнях перевели його до ин-шої кімнати, де вже були самі інтелігентні люде. На старання обжалованого як також Ексц. Митрополита по-зволено обжалованому відправляти Службу Божу у вяз-ничній каплиці, почавши від 16 мая з початку в неділі і свята, а опісля кождого дня. Дня 19. червня військовий суд передав справу обжалованого цивільному судови з Золочеві і тогож дня відведено його під есклртою двох жовнірів до арештів львівської цитаделі, звідки по переночуванню переведено його до арештів окружного суду в Золочеві. В Золочеві в арештах перебував від 21. червня до 6. липня 1920. p., звідки перевезено його до арештів окружного суду у Львові, де перебував від 7. липня до 28. липня, в котрім то дні ізза над-тягаючих большевицьких військ призначено його до транспорту на Львів, враз 8 иншими арештантами до Хенцін ад Квльце. Враз з транспортом як звичайний влочинець окружений кінною і пішою жандармерівю переходив через вулиці міста Львова, перебувши при тім дуже трі-вожні хвилі. При збігу двох вулиць Городецької і Унії Бжеської з тої послідної надлетіла пара сполошених коний з полевою кухнею і впала в саму середину транспорту. Повстало,замішання, жандармерія твердила, що деякі вязні хотіли скористати з тої хвилі і втечи. Чи і оскільки се правда, не можна сконстатувати, бо в тій хвилі повстала така стрілянина, що впало що найменше

10

100—150 стрілів. О. Юряк, який враз з лікарем Др. Петрушевичом і радником Масляком був у послідному ряді, кинувся на землю і уйшов щасливо смерти. Упало З убитих вязнів і кількох ранених. Факт в, що до вязня, який лежав перед названими особами, стрілив один жандарм і тяжко ранив його в обі ноги. Прибувши вкінци на дворець у Львові враз з иншими вязнями, на даний знак мусів сидіти на дорові в поросі через більше як півтора години, доки вкінци не уміщено його в товаровім ваґоні.

За 4 доби дістали вязні 2 рази обід. Вкінци по 4. ночі прибули на стацію Хениіни, звідки враз з транспортом о Юрик перейшов пішки 7 верстов до вязнині в Хенцінах. Там перебув почавши від 1. серпня до 9. жовтня. В тім дні відіслано транспорт інквізитів назад до Львова. Транспорт складався з 131 мущин і 10 жінок.

Цілий транспорт гнали приспішеним маршом 7 верстов до станції, при чім деякі вязні ослаблені ізза дуже скупого відживлювання не могли поспішати; тоді один з жандармів бив їх немилосерно нагайкою, по плечах, голові, куди попало. Через Львів транспорт йшов так: цілі ряди були скопані до купи довгим ланцом і цілий транспорт творив одну масу покутих зі собою людий. Дня 13. жовтня випущено о. Юрика на вільну стопу, бо слідство проти нього ще не було закінчено. Закидували йому цивільний карний проступок з § 87 австрійського кодексу карного, а іменно злосливе публичне насильство, якого мав допуститися в часі у-крнїжької влади, підбурюючи проти Поляків у своїх публичних промовах та проповідях. Переслухано около 156 свідків Поляків.

Розправа судова ьідбулася щойно в 1921 p., а що до неї не явилися дві третини СВІДКІВ, які не хотіли під присягою повторяти брехливих своїх доносів, то розправу спершу перепинено, а врешті зовсім уморено. Справою о. Юрика польський суд виставив собі віковічний памятник ганьби, памятник польського розбою і неправди.

Щоб не переповідати в нескінченість відірваних Фактів скажемо коротко, що попри названі тут випадки преса нотує ще поверх трийцять инших випадків віддільних, або громадних арештувань в 1920 р. і приблизно трийцять судових процесів, на яких судили звичайно більшу скількість підсудимих, звичайно за державну зраду, примірюючи до них, як се видно з наведених деинде Фактів, справді драконську строгість.

При арештуванню Українців польські поліційні ор-ґани поводилися звичайно дуже брутально і рідко коли обходилося без нелюдських побоїв.

І так в теребовельщині, після відвороту більшеви-ків, польська жандармерія побивала селян так, що дехто діставав до 120 буків. (70-літня селянка Трендовацька

8 Малова, Чайкіьст.кии 8 Слобідки струсівської і чимало селян в Малова, Семенова, Слобідки і Романівки.)

Не обходилося і без мордувань і вбійств.

Ми на иншому місці згадуємо про замордування вагітної Анни Марчишинець з Славська(22.серпня 1921 p.), Мих. Шекерика з Голов косів.), Мик. Стиха з Черніва (рогат.) (в липні 1920 p.), Нестерюка з Станіславова (9. вересня 1920 p.), Петра Зюбюка і Івана Зюбюка в Жабйого. До сего виказу треба долучити ще вбиття Павла Дороша в с. Фірліїва, якого поль. патруля поцілила в пахвину так, що він помер. Надто вбив поль. полевий жандарм Мик.Бабинчука з Загвіздя (станіслав.) — (свідки: В. Б., В. Б., Н Б. і 0. П.). В с. Грушка (товмач.) поль. жовніри застрілили 17-літнього хлопця Тео-дора Кузіва, котрий пас худобу під селом. В с. Зсліві (город.) д. 8. вересня якийсь зайда вигнав людей на роботу до панського двора, при чому побив люто селянина Миколу Гавришка, а врешті вистрілом з кріса поклав його трупом.

Арештування, грабежі, катування і вбий-ства на Бойківщині і Гуцульицині.

Осібний розділ R мартирольоґії українського населення в Галичині становить околиця Славска у Скіль-щині і Гуцульщина.

По сих, економічно найнужденніиших, селах перенеслася в 1920 р. лявіна польської руїни з усіми страхіттями жорстокости, полишаючи між населенням спогад, якого не затруть цілі десятиліття.

Та хай Факти говорять.

Поважний інтеліґент, один 8 найвизначніиших діячів скільщини описує погром названої околиці, як слідує: „Під напором большевиків опустили Поляки д.

20. серпня 1920 р. свої становища у скільськім повіті; утікла польська жандармерія і державна поліція. Тим часом д. 21. серпня надїхав з Лавочного на стацію у Славску паровозом др. Бекеш 8 трьома озброєними товаришами і в ту-ж хвилю явилося чимало народу, обступили паровіз і прислухувалися мові д-ра Бекеша. І сказав їм д-р Бекеш, що він хоче увільнити нарід з під польської влади. Д. 22. серпня приїхав д-р Бекеш знову, скликав віче, на котре зібралося чимало жителів. В тім на кінці села появилися втікаючі польські полеві жандарми на 67 підводах; було яких 150 жандармів з двома кулеметами. Супроти сего д-р Бекеш від’їхав до Лавочного: та своєю появою він спричинив замішання в обозі польської жандармерії. Вони боялися їхати на

Лавочне і вибрали дорогу через Тростян до Тухольки. Друга частина поїхала на Тухлю. По дорозі поступили вони до хати Сеня Марчишинець і його вагітну жінку Анву (22. літню) побили до того, що вона поронила дитину і сама померла. В тім часі підійшло о — 6 товаришів д-ра Бекеша з крісами і почали в присмерку стріляти на осліп, в сторону поль. жандармерії. Поляки відповіли маїпиновими крісами; та врав переймив їх такий страх, що вони почали скидати свій військовий одяг, передягатися по цивільному і, покинувши кулемети і кріси та вози з провіянтами, розбіглися по лісах. Народ збігся на місце стрілянини і, бачучи поперевертані вози з мукою і вбіжем, не бачучи від Різдва хліба, кинувся на добро. Якже тяжко відпокутовали за се винні й невинні! — Д. 25. серпня над'їхала польська панцирка а зустрівшися з панциркою д-ра Бекеша, віддавши кілька стрілів, завернула в Тухлю. За те день 26. серпня був днем великої польської побіди і великої радости, і днем плачу, стогнів і горя українського населення. Тому, що розгром польської жандармерії стався у Слав-ску і найбільше молодіжи зо Славска зголосилося до укр. армії, отже і вся злоба і помста обернулися проти славчан.“

Тільки говорить ввіт про події, попереджуючі погром польською армією населення Славска й околиці.

А тепер подивімся на другу дію траґедії Славска.

пДн. 26. серпня, рано — говориться у названому звігі — надтягнула компанія польського війська з розгромленими д. 22. серпня польськими жандармами і машеруючи селом, по дорогі побивали всіх, кого стрінули, до крови. Розпущене поруч. Міхальським ь.йсько кинулось на село. Ні одної хати не оставило цілої. Банди по кількох жовнярів холили від хати до хати, всіх без виїмки побивали кольбами крісів, кого’тількв найшли в хаті чи на дорозі; допускалися на жінках і дівчатах насильств, розбивали комори і виносили все, що найшли, знищили всі пасіки в селі, мід вибрали, а улиї з мухами попалили; а коли одна банда перейшла, надходила друга і третя і так цілий день катували без виїмки винних і невинних.

Провід вели три сержанти: оден „Турек“, другий якийсь високий з червоними вилогами, а третий смаглявий у сталевім шоломі.

Тоді побили до безтями начальника громади і його жінку і кількох господарів заарештували. Над арештованими вільно було кождому знущатись, і кождий, хто їх пильнував дійсно два дні знущався. Коли з лавочанської поліції надійшов сержант Клехов-скі, бандит з Королівства, що за часів царату утік з Росії і став лісничим у Зборовського, а відтак пішов до польського війська, то і він серед ночі перші свої кроки звернув до увязнених і побивав їх до безтями. Треба було бачити звірське побиття людей І Від голови, до ніг покривали людські тіла синяки, а навіть рани з поколення баґнетами. Так поколену бачив я Марію жінку Луки Страган; а Луці Страган при побоях зломили руку. Били також хорих на червінку (так побитий Ілько Граб помер).

Сама шкода в пасіках виносить до пів міліона, а шкоди з рабунків виносять до півтора міліона, бо забрано в громаді всю теплу одіж, все біля і все полотно, всю омасту так. що люди лишились в тім, в чім були.

Поручник Міхальскі дав позволення рабувати, що мені він сам сказав. Бійки, рабунки тревали два дні (26. і 27. серпня). Д ЗО. серпня прийшла експедиція підпор. Недзвєцкого, що мала винних від невинних відділити. Що ще остало по попередних, се тепер топилося в руках свіжих наїздників. Відтак під проводом ославленого Клеховского пішли війська по верхах, від Тростяну і цілий день гонили за людьми, стріляли за тими, що з страху повтікали з села і забирали людям худобу.

Другого дня, ціла експедиція удалася в другу сторону по верхах, і забирала знову худобу; спалила 4 будинки і два обороги по 10 фір сіна. Хто з біднійших пішов просити о віддання корови, того брали на протокол. Коли не знав нічого сказати то Клеховскі, майстер від індаґування не надармо прийшов зі своєю ґумою. ... А славна се ґума. Груба, довга до 70 цм. Сею ґумою бив він, де попало, а кождий удар лишав сині запеклі знаки. Бито людей сею ґумою 3—4 рази на день; бито їх так, що вже ледзи дихали (Олекоу Катаман, Марків, Луку Винник). При такій еґзекуції два жовніри тримали 8а голову, два за ноги, а двох било. Наказано всім в громаді під загрозою спалення хати явитись до протоколу і цілий тиждень писали такий протокол майже при кождім індаґуванню так, що зойк і плач людей, старих батьків і синів цілий тиждень не умовкав. Відай муки пекольні не можуть бути більші від тих мук, які переходила ціла громада. Поручник Берштайн, переїздячи через село Славско, довідавшися про те внущання, був обурений і зробив виговір поруч. Нєдзьвєцкоаіу. Начальник стації Поляк Пельц 8 жінкою так роздразнилися подіями, які на стації діялигь підчас індаґування селян, що другого дня, не можучи сего знести, виїхали. На пальцях можна почислити тих, котрих ґумою Недзьвецкі, Клеховскі і розбішене жолда-цтво польське не били. Врешті заковано 22 людей і відставлено під полевий суд до Стрия".

Подібно, як у Славску, у звязку з пробою оружного виступу д-ра Бекеша, поступило польське військо в околиці Перегінська в присілках Осмолода і Підлюте. „Д. 29. серпня 1920 р. — читаємо в звіті, списаному в У. Г. К. п. В. Б. — прийшло до ГІідлютого і на Осмолоді польське військо, вислане проти українських партизанів. Тоді скінчилося на арештуванню камерального лісничого в Ясени Михайла Ільницького. Ільниць-кий внав, що арештованих Українців Поляки морять

голодом і по бестіяльськи катують. Боячись, що згине від побоїв, утік. За се польське військо і польська карна жандармерія мстилася на його жінці. Забрали, не заплативши нічого, одну штуку худоби і стрільбу, хоч він мав законний дозвіл на оружжя. Приданий жандармерії аґент поліційний, сліпий на одно око, називаний його власними польськими жандармами „сьлєпи оправ-ца“ грозив жінці Ільницького, що поступить з нею як „з простою дівкою“, коли не покаже, де вакопані бочки меду, сідло і инші річи. Поступити „як з простою дівкою“ значило тільки, що катувати. Коли Ільницька не хотіла показати закопаних річий, „слепи оправца“ казав її і всім льокаторам вийти з хати, бо він буде хату зі всім, що в ній е палити (хата камеральна — власність держави). Налякана Ільницька кавала парубкови показати, де річи закопані. Парубок заявив, що як пан верне і скаже показати, то він покаже. „Слепи оправца" арештував його, спровадив до лісничого Строчиньского в Підлютім, запер в льоху і казав жандармам катувати.

По південнім безпереривнім катуванню, парубок не видержав і заявив, що тепер покаже. За кару, що від разу не показав, катували його ще пів дня. Ільницькій дали таку посвідку: Од Ільніцкей жони пошуківанеґо бандити вабрано: сьодло, карабін, коце і вепша бітей ваґі . . . Всякими брутальними способами сліпий аґент хотів від Ільницької вимусити місце побуту Ільницького. Коли відповідала, що не знає, арештував її і відвіз до Пере-гінська. По кількох днях увільнено її.

Той самий відділ карної жандармерії арештував без Ніякої причини старенького побережника на Осмолоді Петра Хрестюка і його доньку. При тим забрано ялівку його зятя і зарізано. За неї ані не заплатили, ані не лишили пос- і відки. Доньку скатовано в звірський спосіб. По кількох днях увільнено обоїх, бо навіть в очах польської жандармерії вони нічим не провинилися. Та проте за забрану ялівку ані не заплатили, ані не дали реквізиційної посвідки.

Арештовано Митрополичого лісничого Криницького, при чому забрано його і його сина убрання і білля, хоч то не були військові річи. Хотіли брати і корову, але Криницький випросив, і замісць корови взяли тільки бичка і не дали посвідки ні гроший.

На мості між Підлютим і Ясенем стояв польський постерунок, двя вояки. Надійшли з гір 4 українські партизани що хотіли здатися. Побачивши польський постерунок, кинули кріси в ріку і доброхіть здалися. Карна жандармерія, що закватерувалася в домі лісничого Строчинського, заперла їх в льоху під хатою і кілька днів день і ніч катовано їх, щоби зрадили, де прочі їх товариші. Коли катовані, хоч вже понапухали не до пізнання, хоч були скупані у власній крови, не вміли, чи не хотіли дати вдоволяючих відповідий, жандарми вивели їх на город, казали повикопувати гроби, позавя-зували їм очі і заявили, що їх розстріляють, як зараз не дадуть вдоволяючих відповідей. В той спосіб вимушено від них якісь відповіди. Рев катованих в льоху чути було на віддаль півтора кільометра від хати.

Між українськими партизанами були тільки 4 па-рібки з ГІерегінська. З сего приводу вольське військо і карна жандармерія вмістилися на цілому селі. Діялись там орґії звірств. Замордовано двох селян, між ними одного такого, що не мав ніяких, хочби особистих вносин 8 партизанами. Село рабовано три тижні, забираючи всьо, що мало якусь вартість: худобу, сіно, полотно, постоли, збіже. Казали вносити молоко, сир, масло, яйця тощо. Громада мусіла удержувати великий відділ війська, даючи харчі і платячи грішми. Окрім того наложено контрибуцію у виді 20 биків“.

Сі і багато других Фактів доповнює ще один нелюдський злочин, який мав місце в с. Рожанці нижній.

В сему селі Степан Михалевич в часі відвороту большевиків зорґанівував самоохорону. Коли вернулися Поляки, поліція з Тухлі, вислідила його в його криївці д. 23. вересня і заарештувала його. Перш усього його побили. Ланцом, знятим з пса, його сковано, відтак прикладом кріса розбито йому лице, а врешті нагаями збито до того, що його тіло було чорне як вуголь. Відтак на посторонку водиь його поліцай по селі як собаку. На кінці села пристав він з своєю жертвою відпочити і тут — як оповідають польські вії ськові особи

— С. Михалевич вхопив баґнет жандарма і пробився ним на смерть. (Св. о. K.J

Ще страшніще представляється погром польською жандармерією і поліцією населення Косівщини.

Привід до нього дав так само відрух населення, яке не могло перенесіи жорстоких знущань польських поліційних орґанів, що не оглядаючися на страшний голод у сих околицях, переводили безоглядві реквізиції

і грабежі, доводячи населення до краю розпуки. Сей відрух проявився вбиттям двох польських жандармів в

17. на 18. квітня 1920 p., що найбільше знущалися над безборонним населенням, а до того мали совість обтяжену гріхами донжуанства. І почалася „пацифікація“, спершу в селі Жабю, а відтак по цілому повіті.

Покищо наведемо самі голі Факти, на основі звіту одного селянина в Жабя (з д. 1. листопада 1920 p.).

„1. В місяці квітні 1920 p., карний відділ і польська жандармерія спалили дім Олекси Мартинчука в Жабю зеленій, зрабували 20 штук рогатої худоби, 2 великі стоги сіна і 2 пивниці та 1 стодолу спалили.

2. У Василя Мартинчука спалили хату, зрабували 12 штук худоби, та його двох синів били майже до смерти, відливаючи при тому водою.

3. Олексі Явушевському спалили хату і сильно побили його жінку. Олексу Янушевського били і вивезли до тюрми.

4. У Василя Шкрібляка спалили хату, його самого арештували і сильно побитого відвезли до Коломиї.

5. Дмитрови Шкріблякови спалили хату, зрабували

2 корови і його сина тяжко побили.

6. Олексу Савчука 70-літного старця тяжко побили, хату спалили і майно зрабували.

7. Петра Мартинчука арештували і прокололи його баґнегом наскрізь, а що він ще жив, звязали йому руки і ноги кільчастим дротом, били його буками, а на кінець кинули його до рова в болото, де був ще лід, на посміховисько, де він пролежав цілу ніч до рана. Рано його взяли до коломийської тюрми, де він по 10 дневних тяжких муках помер.

8. Арештували Петра Максимюка і так його сильно били, що він пять разів зімлівав, а Поляки його пять разів відливали водою і далі били. Він був цілий залитий кров», а Поляки насмішливо кричали: „Patrzcie, jak on zajadł się marmeladą“.

9. Арештували Петра ІІирчука і так його сильно били, що аж йому кости поломили. Він кровю залив арешт, а Поляки його хорого заставляли мити арешт від крови, що й він мусів робити.

Дальше арештували і сильно — тяжко били:

10. Дмитра Пирчука, 11. Федора Огижука, 12. Федора Мартинчука, 13. Юрка Ьіцнака, 14. Івана Максимюка, 15. Василя Дідушка, 16. Марійку Максимюк, бідну вдову зрабували і тяжко побили (забрали в неї 2 корови і 10 свиней). Троє її дітей (оден син 12 літ, другий 10, а третій 2 роки) польські жовніри і жандарми сильно били, клали на огонь і так мучили. Старший її син 25>літний, був рівнож арештований, тяжко битий; одначе вдалося йому втечи, хоч за ним Поляки вистрілили звиж 10 разів.

17. Арештували Юрка Кречуняка та його сина, зрабували йому 7 штук худоби рогової і 4 свиней. Юрка Кречуняка взяли два Поляки за руки, тягнули його по землі, розтягаючи межи собою, а третий Поляк великим буком бив його по грудях. Рівнож в такий звірський спосіб катували його сина.

18. Арештували Михайла Максимюка Кузьми і в звірський спосіб його били та мучили.

19. Арештували Дмитра Шкрібляка Михайлового, розпяли йому навхрест руки до грубого кола. Обвязали руки довкола кільчастим дротом і так звязаного гнали дорогою, били дротяними нагаями і грозили: „так усіх гуцулів розіпнемо по дорогах на деревах, які будуть важитися піднімати повстання проти польської влади в Галичині“. Дмитра Шкрібляка і його брата Олексу Поляки обрабували (1 коня, 4 корови і 2 свині).

20. Арештували Марійку Максимюк і її тяжко побили.

21. Арештували Настуню Чиркалюк та її маму; обі обрабували зі всего майна і сильно били. Вязали кільчастим дротом, гонили лісами і били нагаями.

22. Василину Форґель арештували і усе її майно зрабували. Звязали її кільчастим дротом, гонили лісами, бючи нагаями з дроту кільчастого.

23. Петра Зеленчука арештували, тяжко били і зі всего майна обрабували.

24. Арештували, сильно побили, обрабували з усего майна Василя Космачука і відставили його до коломийської тюрми.

25. Арештували Івана Сумарука, зрабували 5 штук рогової худоби і били його майже до смерти,

26. Арештували Танасія Сумарука, та його сина, тяжко били і усе їм майно зрабували.

27. Миколу Рубенчука арештували і так сильно побили, що лежав кілька місяців тяжко хорий у ліжку. Йому зрабували 4 штуки рогової худоби.

28. У Козьми Максимюка зрабували все майно з дому і 4 штуки рогової худоби.

29. Марійку Савчук, 80-літну жінку, арештували, сильно били і катували, та зрабували в неї 3 штуки рогової худоби.

30. Арештували Івана Ґуцинюка і так його били, що аж йому поломили ребра і такого змордованого відставили до тюрми в Коломиї.

31. Арештували Юрка Цвілинюка, звязали і пол-ляли горячим окропом його тіло, опісля били, а на кінець розібрали його до голого, загнали до собачої буди і казали брехати як собаці, де він мусів і ночувати. Другої днини його голого гонили селом Жабе-велене, били нагаями і висмівалися в ввірський спосіб.

32. Арештували і тяжко били Степана Котика.

33. Андрія Зітинюка, 75-літного старця, арештували і так сильно та тяжко побили, що він пролежав кілька місяців хорий в ліжку.

34. Олексу Икібюка арештували разом з його жінкою, га сильно били нагаями 8 дрота, копали черевиками так, що їх 4 рази відливали водою і дальше били. Тіло було так еранене, що куди вони йшли, були кроваві сліди.

35. Ґотича Петра, сина Юри зі Жабя - Бистрець, арештували, а хату спалили. Усе його майно зрабували, а його самиго в звірський спосіб тортурували, били кільчастим дротом, гріли дві зелівні штаби, він мусів на них стояти голими ногами, так, що йому виступили в ніг лише голі кости. Рівнож били його родичів, а старенький батько пропав без вісти.

З гори зазначую, що се ще не все, бо з инших сіл косівського повіту, ще нема списаних матеріялів.

Описав я се лише поверховно, не описуючи подрібно тих тортур, яких уживала культурна європейська польська держава у Жабю і в околиці. Варто згадати, що польські жандарми під командою пана Іураля, коменданта жандармерії в Жабю, який і досі там мордує наших людей, та польські карні баталіони хіим висше наведеним жертвам обривали кліщами нігті з рук, били та вя-вали кільчастим дротом, пекли розжареним зелізом живе людське тіло, казали людям брехати як собака, та казали лизати свою власну кров в землі. Отеє сі страшві надужиття культурної Польщі над нашим українським народом в Галичині, які кличуть о пімсту і ратунок до цілого цивілізованого світа: Культурний світе, цивілізовані народи, усуньте пятно дикунських внущань польської влади на українських землях. Прові рте цю справу. Візьміть в оборону поневолений український народ Галичини, який ви віддали на поталу Польщі, бо пролита кров нашого народу не пропаде на марно. Олекса Довбош, славний ватажка гуцульських опришків, сказав 150 літ тому взад: „Людська кровця не водиця, проливати не годиться.“ А ми Гуцули, його нотомки, кажемо отверго, що ми марно свою кров не проливали. Не чужого, але свого мп бажаємо і не спіч-нем доти, доки не виборемо своєї самостійної української держави! Доки не буде вирішене питання нашого народу в нашу користь, доти на Сході Еврони не буде спокою. Ди того часу тут буде крівавий Балкан, бо жити під ввірським, диким польським пануванням наш народ не погодиться.“

Так кінчить своє ввідомленнє 8 д. Жабв, 1. падолиста 1920 р. один Гуцул, селянин, котрого імя в зрозумілих причин мусимо промовчати.

Ще страшнійше малює розбої жандармерії і війська инший звіт, який наведемо в цілости.

„Дня 25. квітня 1920 року, прийшов карний курінь до села Жабя і околичних сіл, як Голови, Ясенів і Криворівня (Косівський повіт). Сі війська допускалися на приказ своїх підкомандантів, а голосно Д. 0. Ґ. (Довудзтво Окренґу Ґенеральнеґо) Львів слідуючих страшних надужить:

В тім часі арештували 37-тного селянина Дмитра Зюзяка в Жабю. Він ішов собі спокійно дорогою і його схватили Поляки, закидуючи йому шпіонажу на користь мнимого повстання. Під час допитів побито його смертельно. Коли йому нічого не могли закинути, замкнули в тюрму. По сій екзекуції пішов „сержант“ Мияк, з куріня 6./IV на почту і розмовляв з Д. 0. Ґ. в слідуючий спосіб: „Гальо, Коломия, ту сержант Мияк, карнеґо оддзялу в ібю, проше даць Д. О. Ґ. — Юж мами вднеґо пташка, нвякеґо Дмитра Зюзяка з Жабя. Цо да-лей з иім зробіць ?“ — Наспіла відповідь: „Справіцьсье по польску.“ — Мияк відповів: „Юж ма по польску; до рава може жице сконьчиць.“ — Була відповідь: „Добже.“ Що дальше балакав сержант Мияк сьвідок не внае, бо викинено його за двері з уряду почтового.

Карний курінь 6./IV дня 28. квітня 1920 року, в Жабю — Зелене спалив дім Олекси Мартинщука, Василя Мартинщука, Василя Савчука, Олекси, Дмитра Шкрібляка, Петра Янушевського і других господарів. При тім зрабовано їх до тла. Арештовано там 50 осіб, над якими знущалися в нечуваний спосіб. Петра Мартинщука били польські жовняри на прикав сержанта Мияка цілий день, а вечером кинули його. На другий день відировадили його разом з арештованими Петром Пирчуком і Юрком Цвілинюком на місце помордованих жандармів, змусили їх кольбами, нагаямп і колючим дротом лизати ще свіжу кров. Тяжко побитого Петра Мартинщука відставили на постерунок жандармерії в Жабю, де йому польські жандарми били деревляні кілки поза нігті, а потім виривали залізними кліщами нігті 8 рук і ніг. На місце тортур мусіли нести тяжко побитого инші арештовані, бо сам він не міг іти (Сьвідки: 0. 0., Ф. С. і В. К. з Голов). По кількох днях помер Петро Мартинщук в тюрмі в Коломиї, в наслідок польських середновічних інкві-заційних тортур.

Під позором мнимого повстання карний курінь

6./IV арештував Юрка Ґотича Петрового, а його дім спалив. Арештованого били Ляхи кільчастим дротом, а врешті розпекли дві зелізні штаби, змусили ставати на них босими ногами. Нещасна жертва так сильно попекла собі підошви, що було видко кістки.

Та сама карна експедиція в селі Головах спалила дім госп. Василя Шекерика і Федора Карабчука. Знасилували і тяжко побили Василину Шкіндюк 8 Костюків. Арештованого Дроняка Миколу так тяжко побили, що він набрав кусники свого власного мяса на памятку ,,польської культури“. Василя Маротчака Ваділюкового і Іляка Бойчука дякового зловила польська стежа на полонині Стовні; обох приведено до села Ферескулі, де на приказ польського Офіцера їх бито, а опісля обох підвішено на смереці, а коли оба були вже цілком непритомні і показалася в них піна на устах з удушення, відтято шнур. Коли прийшли до притомности, дали їм по сто буків і пущено як цілком невинних.

Арештованих селян з Голов, Красноїли і 'Кабя — Замаґори гнали попривязуваних до коний, та підганяли їх нагайками і піками, причім ранено їм тіло аж до костей. Крик нещасних, та рев зрабованої худоби заглушував шум бистрого Черемоша (Сьвідки: 0. 0., Д. і П. Г., І. 3., М. С. і C. K.).

Арештованих Гната Раховського, Федора Кі-кінчука, Василя Сорича, ІІетра Форґача, Івана Кікінчука і Федора Мартищука Биндяка підчас, коли їх гнали до тюрми в Коломиї, в Ворохті, в домі Івана Мартищука били колючим дротом, нагайками, та прикладами крісів, змусили їх наслідувати звірів і птахів. Громадяни Ворохти плакали на вид тортур нещасних.

По переході ґрупи ґен Кравса польське військо арештувало ряд цивільних осіб за симпатію до свого війська, і катувало їх. Коли Юркови Речаеви пустилася кров з носа від побоїв по лици, наст а-

влено його капелюх і змушено пити його власну кров.

В половині вересня 1920. року, підчас конання окопів на Ардзелужи біля Ворохти знасилувало три-найцятьлітну дівчину Анну Стіндзак ГІачку-нову десять польських жовнярі в.

В селі Головах побито так тяжко Михайла III е-к єрик а Дмитрового, що він по трьох днях тяжких мук помер.

На Великодні свята 1920 року польські жовніри і жандарми забирали Гуцулам поолідну паску, на яку вони випекли посліднии запас муки. Гуцули плакали як малі діти, а Поляки били ще до того. Забрали паски у Василя Бойчука, Анни Гайчук, ж. Михайла, а до того забрали у Анни Гайчук кури, сир і пять кґ. солонини у Евдохи Ґадрук. Хто сховав паску того били, щоби признався, де сховав. Тоді саме прийшли до бідної вдови, якої чоловік упав на війні; вона з чотирма дітьми гине з голоду. Забрали в неї паску і нещасна попала в таку розпуку, що хотіла повіситися; люде зложилися на нову для неї паску.

Карний відділ 6./IV заарештував Марійку Марти-щук за співучасть в повстанню, тяжко її побив, а заразом зрабував їй дві корови і свині. її троє малих діточок (одно вісїм-літне, друге десять, а трете два-найцять-літне) при допитах за батьком, били нагаями, та пекли над огнем, який розложили на полі.

Юрка Цвілинюка Козьминого розібрала польська жандармерія до нага, била нагаями, загнала до песьої буди і нриказала йому гавкати як псови, будь то ким, будь грубим голосом. Він ночував в буді, а на другии день гонили його на посміховисько людське голого по селі. Він лизав з иншими арештованими кров по вбитих жандармах. —

Карна експедиція арештувала далі 50-літного свідомого селянина Дмитра ГІиргука-Ьіліщука за

її

повстання проти Польщі, відставила їх до тюрми, де він сидів до осени 1920. року. Його дочки: Параску, Марійку і Параску били цілу ніч, знасилували їх та заразили сіфілісом, з якого вони і досі не вилічилися.

Дім Василя Карабчука, кошового „Січи“ в Головах, підозріваючи його о повстання проти Польщі, обскочили ляхи; а що не було Василя Карабчука ні сина, почали бити його жінку, яка лежала хора. Коли вона була вже непритомна, вибігли з хати, підпаливши її з всіх сторін. Коли жінка Карабчука прийшла до притомности, мусіла утікати з дитиною із горіючої хати. Тоді зловили її знову, били, повели назад до горіючої хати, щоби її розстріляти, аж люди виплакали її, та відвели її з малені.кою дитиною на бік. —

Подяки арештували далі Дроняка Федора, селянина з Голов, який дав польському капітанови 700 кор. сріблом і золотом, за що звільнив його капітан. Другого дня арештував його инший офіцер і смертельно побив. Поляки взяли хабарі, майно грабували, а він нещасний мусить і досі сидіти в тюрмі. Той сам капітан арештував Івана Іванійчука, який дав йому 2000 кор., защо його випустили, згючатку добре набивши. Хто мав гроші, той викуплювався, а хто ні, той мусів гнити по польських арештах.

Дня 28. квітня 1920 року, арештували Федора Грі-здака з Голов, який перед кількома днями вернув з італійського полону. Приказали йому піднести руки до гори, а польські кати почали бити його прикладами попід боки і були-б убили нещасну жертву, коли-б не польський жовнір, який з ним разом повернув з італійського полону, пізнав Федора Гріздака, та випросив від дальших катувань.

В Юри Сайріянчука — Туманового зрабувала та сама карна експедиція 600 кор. з череса, і ще його набила. Коли він прийшов жалуватися до польського капітана, капітан сказав:

„Добже зробілі, же набілі, дайце му ешче 25. букув (кіюв) за то, же он жалує сье на нас“.

Гой сам карний відділ зловив на полонині цілком невинну жінку Марійку Кречуняк. її били день і ніч. Підвішували за коси до сволока і так били. Коли вона упала на силах і була півмертва, кати відійшли. В кілька день пізнійше донесено їй, що ідуть до неї польські жандарми. Вона з страху перед новими тортурами, пішла до стайні і повісилася, шоби тільки не бути катуваною. її мужа Маковія Кречуняка зловили пізнійше польські жандарми, били його, а по кількох тижнях тюрми випустили на волю як цілком невинного.

Карні відділи, які нарабували цивільного одягу в ЇКйбю, поперебиралися по гуцульськи та прийшли до Голов. Тут приишли до господаря Дмитра Костюка на ревізію по кріси, а попри кріси забрали йому 2000 к. ав. золотом і сріблом. Бачучи, що він має гроші, почали бити його смертельно, щоби ще дав, кажучи, що він Українець, повстанець, большевик; забрали ще коня і пішли далі. Коли вони ішли поперебирані, старенький гуцул 76-літний Василь Костюк вийшов з солею і хлібом против них, бо не гнав, що се Поляки. Здіймив капелюх, зложив руки до молитви і так молився з сльозами в очах: Слава Тобі Боже Великий, що я дочекався перед своєю смертю ще рав побачити наше, українське військо. Слава Тобі Боже, що я дочекався перебути польське ярмо; я на вас, юнаки, давно чекав, щоби Ви нас виратували“. Поляки, удаючи Українців, питалися, чи він не пішов би бити Поляків. Старий дідо аж підскочив з радости: „Хоч най зараз гину а іду; лише давайте сюди скоростріл“. Дали йому скоро-стріл, а він почав стріляти у воздух, та тішився як мала дитина Схопили його Поляки, почали бити

и*

тяжко, говорячи: „Дами ми тобе, стари недзведзю, Україне; не бендзеш юж венцей просіць Боґа о Україне.“ Ріьночасно зловили Михайла, сина старого діда і обох били нагаями, буками та колючим дротом. По двох тижнях пустили їх на волю.

Дня 3. січня 1921 року напав підкомандант польської жандармерії (Поль. Пане.) в Жабю Сохецкі, в товаристві чотирох жандармів, на дім Анни Гайчук, жінки Михайла, який від 25. серпня 1919 року, скри-ваеться перед польськими переслідуваннями в горах, та якому знищили велике господарство, худобу, збіже, до-машну обстанову, убрання на суму 1,000.000 к. а. Замкнули її в хаті і почали бити в немилосерний спосіб нагаями і прикладами крісів. Кинули відтак сильно збиту на землю і почали копати її ногами. Коли її арештовано і приведено на постерунок, били її знову, а командант Ґураль, називав її ріжним неморальними словами. Потім випущено її, як цілком невинну. Коли вона прийшла до місцевого лікаря Др. Якова Невестюка і той скон-статував сильне ушкодження тіла, слідчий суддя Казимір Шипонь не хотів списувати протоколу, кажучи: „Не треба Тобі заїдатися з паничами.“ Доперва на рішучий протест Др. Невестюка списав Шипонь протокол.

Там же переведено ряд ревізій за крісаьи, що не обійшлося без катування населення, як се було у Василя Петренчука, котрого при ревізії так побито, що лікар сконстатував сильне ушкодження тіла. Також побили Василя Фрая, Проця, Пінудзяка-Драчука. Івана К і щук а, Марійку Піти ляк, яка і т^пер лежить хора в наслідок побиття, Івана Пі ти ляк а, Юрка Гуцейімока і Микиту К і щук а з Жабя-Прислін.

Зрабованих і арештованих, яких вже давнійше звільнили, тягають 70 кільи. до коломийського суду.

Жандармерія заборонюе без свого дозволу відбувати народні звичаї, як весілля, храм, похорон, посиджіння (грушка), толоки і вечерниці, а як позволить, висилає двох до трьох жандармів як асисту. Вони провокують і деморалізують нарід, та об’їдають їх. Коли хтось важиться доносити про надужиття військ і жандармів, грозять розстрілом і переслідуванням. В самім Жабю-Головах не було хати, деб не бито людий, не рабовано.

Польська адміністрація покликала врешті, як се було в коломийськім окрузі, до перепису в бюрі побо-ровім вісім річників. Українські сьвідоміщі селяне і тепер не можуть явитися ва своїй рідній землі і скриваються по лісах.“

Поки підемо дальшим шляхом гуцульської марті-рольоґії звернемо увагу на деякі Факти, стверджені свідками, котрі виказують, що сама польська жандармерія нарочно спровокувала погром на невинне, загибаюче з городу населення — мабуть по якомусь наказу з гори.

Сі Факти слідуючі:

1. На які два тижні перед нібито повстанням Гуцулів появилися в околиці якісь невідомі люде, що ширили вістки, що прийдуть большевики, українські війська з Угорщини, або Румуни.

2. На два тижні перед подіями на Гуцульщині на станицю жандармерії в Ясенові спроваджено ручні ґранати.

3. Арештування почалися в Устеріках 17. квітня, перед убиттям жандармів.

4. Після названих подій якийсь відділ польського війська подавав себе перед Гуцулами за Українців й намагався тим робом добути від них докази їхньої прихильности до большевиків і ненависти до Поляків. (Свідки: В. К. в Головах і І. Н. в Красноїлі.)

Та й годиться занотувати, що дла переведення погрому вислано 14. полк полковника Роліньского, а його іменем видавав прикази майор Павловскі і капітан Бжезіньскі.

Місцем розбоїв були: Голови, Жабе-Зелене, Гринева, Яблониця, Ферескул, Красноїла, Ясенів, ГІерехрестне, Довгополе, Стебне, Ровтоки, Косівле.

Розсліди переводили в такий спосіб:

Польське військо входило розстрільною в село. Воно зганяло мужчин і розпитувало, хто намовляв до бунту. Після сего починалося биття. Жандарми ставали в ряд, били наперед кулаками між очі, в ніс, говорячи: „Ви большевики! вам хочеться України!“ Від ударів кождому пускалася кров носом. — Після побоїв відводили кождого зосібна у віддалене, закрите місце. Там першому завязували очі і давали сальву у повітря. Відтак приказували йому покластися лицем на землю і не рухнутися, а то його застрілять. Лежачого показували другому, якого тепер приводили, і казали: „Яв не при-знашся, застрілимо і тебе!“ —Так вимушували зізнання. — Били буками по пятах; били і жінок як напр. кухарку о. Березюка з Ферескулі, котра дістала 50 буків.

Д. 20. мая число арештованих в Коломиї виносило 135 осіб. В тім дні приведено ще 12—16 осіб. 35 осіб признали невинними. І так між иншими о. Березюка з Ферескулі арештували без подання причини. Закидали йому, немов би він підбурював людей в церкві. 0. По-пеля в горячці 39° вели пішки до Коломиї і там на ярмарку водили його по місії серед ридаючого народу.

Та йдім слідами хрестної дороги Гуцулів далі.

Перед нами протокол списаний з членами україн. делегації з Гуцульщини д. 13. мая 1920 р. в Команді Прийоми. Станиці укр. збігців у Волівці Ч. екс. 13.

Делегати: Ф. К. і Д. K., господарі з Голов і В. C., Ю. X., І. H., господарі з Жабього заявляють, що приїздять як делеґати укр. народу з Гуцульщини, щоб запротестувати перед україн., англійською і американською місіями на области чєхо-словацької републики, та щоб просити чеський нарід і чеський уряд о поміч проти нечуваних варварств польських військових і політичних властей на народі Гуцульщини.

З протоколу виходить, що вже 13. квітня почалися масові арештування інтелігенції, духовенства і простолюддя до того, що арештовано около 15 вчителів нар. шкіл і поверх 60 священиків, між ними о І. Попеля 8 Довгополя, 70 літ, о. Степановича 8 Кут, 68 літ, а врешті поверх 3000 селян, між ними жінок з малими дітьми.

Арештованих катували немилосерно. П. Зюбюка з Жабйого били цілий тиждень, врешті зломили йому крижі і він в муках помер. Його синови Іванови поломали ребра, ноги і руки і він теж помер. Сливчака Лукіяна і його синів, Миколу, Олексу і Михайла побили так, що вони й досі хорують. Параску Храбчук і Марію Се-менюк з Жабйого, а Катерину Карабчук з Голов били до омління. Янушевську з Зеленого і її дитину на руках прокололи штиком. Настуню Шекерикову з Голов били цілу ніч враз з її дітьми так, що вона досі хора. Масово відрізували людям язики, вуха і носи.

Враз з тим ішло палення осель. В Жабю спалено поверх 50 хазяйств, в Головах 16, в Зеленім 6 — на цілій Гуцульщині біля 400. Палили і церкви, як напр. в Ясенові, пов. Носів.

Як причину сього роду звірств подають підписані делегати опір народу перед бранкою до воєнних чинитьб на користь Польщі, опір начальників громад давати печатки на чисті блянкети паперу, на котрих старости виповнюють нібито деклярацію населення з жаданням прилучення до Польщі.

Делеґати просять всі міжнародні місії на области Чехословакії, щоб вони для провірерня поданих Фактів вислали свої делегації, та просять уряд чеський, щоб він своїми військами обсадив Гуцульщину, а то Гуцуль-щина загорить огнем повстання. (Слідують підписи делеґатів і протоколуючого четаря дра Т. Б.).

Не будучи у змозі цитувати всего богатого мате-ріялу про польські злочини на Гуцульщині, обмежимося до найважнійшого. Отже:

З весною 1920 р. — говорить одно звідомлення, яке підтверджують свідки M. С. з Жабйого і пні К. з

Льзова — скликали до суду Гуцулів до одної салі, роздягали їх по пояс і жовніри та жандарми били їх нагайками до того, що войки було чути на віддаль 80 кроків, хоча двері і вікна були 8ачинені. Молодим хлопцям витягали кліщами нігті, розбивали крісами яблука на колінах і т. п. Хто не явився до екзекуції, тому палили хату. Офіцери залюбки кидали старих на землю і по них танцювали.

Д. 14. грудня 1920 р. арештували поль. жандарми господаря з Жабйого Н. 3., сліпого на обидвое очей, бо в нього найшли підкинутий кріс. і- »мандант жандармерії Ґураль бив його кулаками, кидав його під поріг, ходив по ньому, сміючися. Коли він зімлів, випустили його. (Свідки: В. К. з Жабйого).

Того-ж дня той сам командант арештував В. Ко-шеляка-Малярукового з Жабйого, звалив його на землю, сів йому на шию і бив грубим буком по цілому тілі. Опісля випустив на нього 4 вчені собаки, яві поранили жертву по всіх усюдах. Врешті, як невинного, його випустили.

Д. 26. і 27. вересня 1920 р. напали поль. жандарми на рілю Мих. Гайчука в Жабю і викопуючи при допомозі насильно зігнаних людей його буряки, забирали на команду. До воза навантаженого буряками запрлгли Анну ОстаФІйчук і Марійку Бобчук, котрі цілий день під побоями мусіли копати буряки і на посміх села мусіли везти ФІру на команду.

На дім відомого Петра Шекерика-Доникового напали польські жовніри, зрабували дві корови, спалили цінну бібліотеку, кореспонденцію, рукописи, а навіть родинні фотоґрафії. Його наймита били цілий день, аж поки він не кинув служби у Шекерика.

Управитель дібр Фундашї ґр. Скарбка в Жабю, Шарскі, підмовляв своїх стражників, щоб вони стріляли Гуцулів. В осені 1920 р. на збірці стражників він сказав: „Ви, стражники ходите по лісах; отже, де зустрінете

Боднаруків або других українських втікачів, стріляйте їх як скажених псів. Кари вам за се не буде. Дістанете ще від поль. уряду велику похвалу, бо ті втікачі — се українські бандити, що разом з послом Шекериком будували на польській землі Україну.“

На весні 1920 р. польська жандармерія з Мику-личина робила ревізії за карабінами у госп. М. П.. Д. і M. М. При тім так їх побила, що їхнє тіло почорніло як вуголь.

В Яремчу в тім часі арештувала жандармерія за кріси селян: К). і І. M., била їх, а другому з них висмикала волося з голови. І. т. д. — в нескінченість.

На закінчення сего крівавого розділу зацитуемо відривки з тайного документу, виданого 2. полком т. зв. поль. граничних стрільців, полковником і вождом Подерні п. д. /Кабє, 14. жовтня 1920 ч. 634 тайно — до вожда Генеральної округи у Львові.

Документ стверджує на основі автопсії, що Гуцули се нарід незвичайно „добрий, гостинний, чемний і добродушний“, а якщо вони „підпирають бандитів і окривають утаєну нехіть до польської держави», то він сему не дивується зовсім.

А далі читаємо:

„Bowiem zachowanie się dotychczasowych oddziałów (Baon wart. 6/VI i 4/VI) było wprost nieludzkie i karygodne. Żołnierz, co chciał, re-kwirował, zabierał wszystko, począwszy od jedzenia, a skończywszy na koniach, bydle, wpadał do chaty w dzień iw nocy, brał nielegalnie inwentarz, a nawet pieniądze, bił winnych i niewinnych, nawet i palił.“

Далі говориться, що треба польській владі зробити для Гуцулів, щоб прихилити їх симпатію. Отже треба негайно прийти їм з допомогою, доставити їм кукуруд-8яної муки по низькій ціні; треба захистити їх перед визискуванням Жидів і т. п.

Отже треба було аж вилити потоки невинної кро-ви, спалити біля 400 хазяйств, наробити безліч калік на ціле життя, щоб один з польських командантів зрозумів і відчув одчай нещасного, конаючого з голоду, населення і добачив, як жорстоко знущається польська армія над безборонним людом!

А хто відповість за Фатальну помилку? ... І хто і чим відплатить нещасним жертвам сеї помилки ? . . .

Табори полонених і цивільних інтернованих.

Польські табори для українських полонених жовнірів і цивільних інтернованих, справедливо названі „таборами смерти", се найбільший насміх над європейською культурою і вічна ганьба воскресшої Польщі.

Будучий історик з почування „і огиди писатиме сю сторінку історії польського панування, яка малюватиме українське пекло з перших років істнування вільної польської держави. А для українського народу девять місцевостей з таборами, а іменно: Домов, Вадовиці, Буґшопи біля Берестя, Пикуличі, Яловець біля Львова, Стшалково, Стрий, Ланцут, Тухоля, і три місцевости, де були робітничі компанії, а саме: Модлін, Демблін, Серадз, а врешті В:сніч, головна тюрма для цивільних інтернованих, будуть такими святими місцями, як ГолгоФта е святою для кождого христіянина.

Ніодно з названих місць смерти не відповідало своїм уладженням найпримітивнійшим вимогам уладження арештів для розбишаків. Ні в одному з названих місць, ні прохарчування, ні санітарні умови, ні поведення нагляду не досягали хочби в части рівня найстрашній-ших російських тюрм. Усіми своїми умовами вони змагали до сего, щоб вигубити до нащадку кращу частину нашого громадянства і зробитися могилою визвольним вмаганням українського народу.

Та найсумнійшою згадкою запишеться в памяти нашого народу табор в Буґшонах біля Берестя, де на протязі двох місяців, себто від 20. липня до другої половини вересня 1919 р. вимерло 4000 наших старшин і стрільців. Про умови життя в названому таборі годі й писати, бо всякий опис буде блідий і буде насміхом над жахливою дійсністю.

Сей табор швидко ввинули, щоб зберігтя життя бодай одної частини людей. Таксамо і з таких же причин розвязано табор в Пикуличах під Перемишлем, а врешті табор в Ланцуті так, що в квітні 1920 р. українські полонені містилися в таборах у Домбю, Вадо-вицях, Стшалкові і Ялівци. В тім самім часі були вони розміщені ще в робітничих компаніях, як: Подґуже-Бонарка (2 компанії), Варшава, Вильно, Яблонна (2 комп.), Варшава-Прага (3 комп.), Ланцут, Демблін (7 комп.) — так, що в робітничих компаніях начислювалося около 5000 людей.

Міжнар. Червоний Хрест подав таку статистику таборів з нашими полоненими і інтернованими ва міс» вересень 1919 p.:
Домбв . . . .936полон. 993 інтернов. Стшалково .3607„ і інтернов. Вадовиці . .1091„ 302 інтернов. Модлін . . .54062 Перемишль .400і іптернов. Пикуличі . .2000г» г» я Тарнів . . .1500Г» f> 9 Львів ....—2000 інтернов. Бересте . .4500„ і інтернов.
Коли скажемо, що сі табори смерти на протязі одного року проковтнули на своїх кладбищах 10.000 жертв, то будемо мабуть далекими від правди. І можна собі уявити муки похованих живцем, переважно молодих людей, для яких страшне жниво смерти було єдиним ра-тунком.

На основі підрахунку делеґації Українського Горо-жанського Комітету в квітні 1920 р. стан оставших в

таборах полонених представлявся: Вадовиці поверх 3000 мужви, Т/холя 300 старшин, Домбе 200 полонених, Ланцут 700, Яловець 500 петлюрівців. До того треба дочислити робітничі компанії і полонених у Стрию, Пи-куличах і др.

Загальний образ таборів полонених по звідомленню нашої делегації такий:

У Вадовицях більшість полонених була без черевиків. Одяг полонених обліплений брудом, бо не було чим очиститись, ні обмитись, тому, що полонені не діставали ні мила, ні навіть теплої води. Около 500 полонених не мало сорочок і підштанків Харч становила рано чорна кава, в полуднє зупа з дрібкою моркви і з хробаками. В бараках стіни були подіравлені, а в деяких треба було спати на підлозі. В поодиноких бараках містилося 200—250 душ так, що, не оглядаючися на холод, воз-дух був вонючий не до перенесення. Не дивниця, що в падолисті вибух в таборі тиф, а далі віспа і холера.

В Я.іівци умови полонених такі як у Вадовицях: недостача черевиків, біля, одягів — бруд, ніяких санітарних уладжень. Навіть води було мало, бо на 50 людей видавали по 10 літрів води так, що про миття або прання не було мови. Тиф забирав 7 —11 жертв денно. Полонені спали на голих досках. Чимало з них приміщено у стайнях.

а) Табор у Вадовицях.

У „Впереді“ (ч. 73 за р. 1920) читаємо про сей табор таку допись: „Панує страшний тиф, люде вмирають як мухи, з шпиталю майже ніхто здоровий не виходить. В/ідовицькии комендант Зиґзалковскі любить часто заглядати до чарки а його адютант господаруе, як сам хоче.“

В тійже Газеті (ч. 87) читаємо в листі полонених між иншим: „Як в найкоротшому часі відносини не зміняться на ліпше, або як не наспіє яка постороння по-мічнича акція, то все вигине голодовою смертю в дословнім значінню сего слова. Люде виглядають неначе кістяки або ходячі трупи, з виразом цілковитої резиґнації і байдужности до всего, а навіть до життя; вештаються вони гуртками по таборі і вишукують найріжнородніщу погань по смітниках та и їдять її — лушпина з бараболь належить в них до рідких ласощів — багато з них так вже виснажені, що не можуть з місця порушуватися.

... до своєї української суспільности ми, полонені, звертаємося ще раз і кличемо в розпуці: Р а туй те нас! Ратуйте своїх дітей, свою молодь від нехибної голодовоїсмерти!“На основі протоколу списаного 5. квітня 1920 р. у Твардошині з 7 українськими старшинами, що втікли з названого табору, можемо уявити собі сей табор осьтак:

Умови апровізаційні і санітарні не до видержання. Місяцями не діставали полонені ні шматка хліба, а коли його і діждались, так не у більшій скількости, як 6-та, а то і 8-ма частина бохонця. Обід складався з брукви або моркви, а часами з шматка конини. Полонених били, зачиняли в тюрму, голими і босими гонили на роботи. Свояки полонених не мали до них доступу; з висиланих пакетів пропадало все краще. Ні книжсік ні часописів не дозволялося читати. Одяг, який приходив від У. Горож. Комітету, конфіскували і наділювалл ним польських жовнірів. — Найбільшими катами — полонених були: четарі Сташкевіч і Чуба, десятник Валіґура і старш. дес. Вика. Вони ходили з дротяними нагайками і побивали старшин так тяжко, що кількох від ран в лічниці померло.

Коли більша кількість полонених втікла, табор перевезли серед зимової стужі і о голоді до Стшалкова. В дорозі 7 полонених померло від голоду і морозу.

У Стшалкові мешкала мужва в землянках, до котрих затікає вода. Зимою їх не опалювали. Апровізація була мізерна. Шпиталь не мав ні ліжок, ні ліків. —

Комендантом табору був полк. Кевнярскі, людина добра та слабої волі. Фактично командував в таборі десятник Соберай, який бив старшин і замикав їх до арештів.

Щоб читачі мали поняття, що доводилося переносити нашим героям, які попадали в руки польських жовнірів, наведемо уривки із зізнань старш. хорунжого

В. Т., якому вдалося д. 3. квітня 1920 р. втікти з табору у Вадовицях. „Транспорт, з котрим я їхав до Перемишля, числив около 35 людей мужви, з старшин не було більше нікого. По дорозі кричали залізничники: „Поцо то везць? вистшеляць як псуф!“ . . . Всякі українські відзнаки з нас здирали й топтали ногами. Полонених обдерли в части на Фронті, решту по дорозі у ваґонах так, що кількох ішло босих по снігу. На команді замкнули нас усіх 35 в одній маленькій келії, де навіть стояти було неможливо. Опісля по двох заводили в одну кімнату, де ніби переводили ревізію, кождого роздягаючи до сорочки. Після ревізії кождий з нас діставав два рази в лице, а відтак уставляли нас на коридорі під сходами. Прийшла черга на мене. На початок дістав я прикладом у груди за те, що курив, а опісля після ревізії свою порцію: два рази в лице. Коли ми вже всі стояли на коридорі, станув польський жовнір з готовим до стрілу крісом, зверненим на нас і сказав: „Дивитися на стіну, бо як стій вас усіх вистріляю; ніхто не смій рухнутися!“ Так дивилися ми на стіну більше години. В тім часі переходили сходами польські старшини й говорили: „Хочете України? ви стріляли на брата? Взавтрі будете висіти на шибениці.'“ — Хлопці плакали і клялися, що якби ще раз довелося з ляхами воювати, то більше в полон не попали б живими. Я потішав їх, що терпимо за Україну; день пімсти настане! — Коли нас завели до келії нагад, до мене приступив сержант і вдер з мене плащ. Потім замкнули мене до тюрми в Перемишлі, де я сидів десять днів; а відтак вавезли мене на Домбе. З старшинами поводилися там неможливо . . . Комендантом табору був капітан Курковскі. Часто уладжували, як на старшин, так і на мужву, погроми; били нас дротяними нагайками немило-серно. А коли раз ми старшини спробували вареаґувати, нас трохи не злінчували. ... В Стшалкові перебув я усього два місяці . . . Під оглядом харчів було можливо, та помешкання вохке. Ми спали на підлозі, а на пій була вода: і неодин добув тут ревматизм. Цілі два місяці в зимі нам не давали дров; так само був великий брак соломи.“

Подібними Фарбами малюй свої переживання полонений четар M. Т., що втік з вадовицького табору в січні 1920 р.

Усіх полонених (під Миколаєвом) польський підхорунжий Земян обдер до чиста, усім позабирав австрійські гроші і годинники та сховав для себе. Зарав на вступі провалив поль. жовнір названому четареви прикладом голову. Коли вели полонених через Львів, на них плювали і били їх навіть на головних вулицях. Замкнувши їх у „Бриґідках“, почали шукати ва якимось убійником „польскеґо ксендза“, а віднайшовши його в особі хорунжого Т. Михайлова, вачинили його осібно і так били, що небавом він в ґарнізоновому шпиталі на Личакові помер.

У Вадовицях, де опинився названий, підпор. Кузя і підпор. Сташкевіч побивали полонених трохи не на смерть. Між иншими п о б и л и хорунж. Б Коновал ь-ця дротом до того, що він В короткому часі помер у шпиталі. — До полонених не допускали ні книжок, ні часописів. Харчові умови були страшні. По кілька тижнів полоненії не отримували ні шматка хліба. Пожива складалася з брукви і моркви. „Люде — каже названий старшина — виглядають як ходя

чі мари: обірвані та нагі; визбирують від-падки на обірнику коло виходків. Смертність наслідком таких відносин була піднеслася до того, що пересічно 40—60 осіб умирало денно. Сам поль. поручник Натан висказався, що не хочеться більше воювати тому, хто бачить 40—60 трупів кождого дня.“ Після того — каже він — „як десь там у Варшаві наші запроданці з Вел. України підписали Полякам Сх. Галичину, нібито звільняють, коли подання потвердить місцева жандармерія. Одначе вона часом дає таке за-опініювання: „робіл замах на косцюл польскі“. Такого підпор. Сташкевіч кличе до себе словами: „збунтовани хаме!“, бе його по лици, катує до того, аж кров пускається з носа і з ушей, а відтак зачиняв осібно. Положення мужви і досі не змінилося: бють їх і катують далі.“

б) Табор у Стшалковій.

Підполковник української армії п. 0. П., який перебув польську неволю росказуе про сей табор ось що:

Я дістався в маю в Станиславові в польський полон і перейшовши всякі вязниці, зокрема в Бриґідках у Львові, був транспортований 16. червня м. р до Стшал-кової, де перебув сім місяців в неволі. Випущений з полону в січні, прибув я до Відня.

Приміщення в полоні, де до послідних часів було інтернованих крім большевиків 90 наших офіцирів і около 2000 мужви, нище всякої критики. Офіцири мешкали в звичайних деревляних бараках неопалених зовсім, так, що ми мусіли з огляду на великі морози красти дерево. Приобіцяних на основі українсько-польської умови платень місяцями не виплачувано. Пожива була зовсім не вистарчаюча і таборові власти відтягали собі за поживу навіть 120 марок місячно. Для ілюстрації долучую копію мого протесту, внесеного до команди табору. Протести такі натурально не мали ніяких наслідків. Обходження в таборах було в праьді ліпше як підчас транспорту, де густо-часто оФЇцирів побивали і транспортували їх як злочинців, одначе і в таборі нас не трактовано як

12

оФІцирів, а позволили собі супроти нас на всякі недо-зволені вчинки, приміром обшукували нас і переводили тілесну ревізію. 6 ноторичне, що і мужві і полоненим оФІцирам забирали Поляки всьо, що можна було; стягали навіть з них плащі і черевики, одначе в таборі про нашу одіж і білизну ніхто не дбав, і ще сьогодня е богато ОФІцирів, які не мають ніякої білизни. Заходами американського Червоного Хреста вдалося нам, виді-стати від Американців 10.000 Гарнітурів білизни, а крім того полотно на простирала. Сього послідного Поляки нам взагалі не доставили, а з білизни ледви кількадесять Гарнітурів, проче всьо затримали бевправно для себе.

Ще краще ілюструє сей табор широкий опис одного з тих, що мучилися в ньому довгі місяці, засталюючи свого духа до дальшої жертви за рідну країну. Випишемо тільки деякі уступи з сего опису.

6 се площа чотирикутна, о довжині боків по півтора до двох кільометрів. Не находиться на ній ні одно деревце, яке отінювалоб се сумне місце. Цілий табор оточений подвійним рядом кільчастих дротів, а також і внутрі повно поединчих та подвійних стін з кільчастого дроту, якии ділить площу табора на ріжні більші і менші клітки немов величезну торговицю худоби.

На тих дротяних переділах побудовано ряди величезних землянок, себто бараків вкопаних в землю, яких плоскі дахи, покриті колись папою, виглядають з землі мов недокриті домовини. В обох причілках тих около 80 м. довгих бараків находяться нужденні двері, до котрих сходиться по кількох сходках, а поединчі віконця по обох боках дверей перепускають дуже мало світла в середину та освітлюють лиш пару перших метрів тих льохів; решта бараку е темна. По середині довжини декотрих землянок видно сліди колишніх печів та діри, які були колись заосмотрені в шиби і служили рівночасно за вентиляцію.

Серединою землянки веде хідник, а по обох його боках легко нахилена долівка з тоненьких дощинок, призначена для спання для мешканців сих льохів. Конструктивна часть бараків складається в тонких соснових кругляків, а тревалість будинків була обчисленна на три до чотири роки. Не дивниця отже, що по упливі того часу будівлі сі не до ужитку. Папа на дахах, колись консервована, б цілковито знищена, долівка і стіни бічні понищені, землею засипані двері і вікна понищені.

Монотонність землянок переривають чотири двоповерхові вежі вартівничі, на котрих роблять службу вартуючі жовніри, та споглядають на околичні поля, чи не віддалювться хто з табора.

В північній части табора е так званий шпиталь і пару півокруглих наземних бараків, які називають француськими, правдоподібно тому, що перебували у них колись Француські полонені.

Шпиталь очеркуемо тому, яко „так званий“, бо ніг би се бути ледви полевий лязарет, де хорі перебувають переходово, а по осягненню сил, бувають транспортовані до властивих шпиталів. Пару деревляних бараків, розкинених по широкім поли, яке перерізуе глу-бокий рів відводняючий, повно сміття, та всякого рода гниючих відпадків, між тим чорні плями як сліди палених по пошесно хорих сінників, сеж шпиталь стріл-ківський, знаний майже кождому нещасному мешканцеви табора. — А уладження внутрішнє? — Не краще описаних землянок. Хорі на тиф лежать цілими тижнями на зимній долівці, де сортує їх сама горячка. Чий орґа-нізм передержить крізис, той переходить відтак на ліжко, та бореться дальше між смертю і життям. Переважно западають хорі на тиф поворотний і гинуть на тій чужій 8емлі. Про лікарів, краще не згадувати ... 6 оден лікар, який носить шумну назву начального лікаря табора, Др. Кєлярскі.

Інструментації хочби найменшої, а так само і ліків не найдеш тут ніяких. Отверті рани заосмотрюеться папером, або дертими паперовими сінниками; о якій небудь дезінфекції, як у шпитали, так і у таборі, хо-тяй би лиш вапном, нема мови. — Десь у грудні м. р. прибув до табора молодий лікар в однострою поручника польських військ, котрий дуже подобав на жида, а котрого праця обмежувалась до проходу по таборі; і показалось, що він володіє лиш всеобщепонятним язиком, бо розпитувався „как чуствуете себя“?

Сего рода шпиталь має обслугувати табор, в котрім містилося по 15.000 до 20.000 людей. Крім того прибували тут цілі поїзди хорих з инших таборів і то в зимі, коли не було ніякого топлива в таборі і де люде вже від самого зимна гинули як мухи Коли полонені українські старшини зібрали між собою фовд на хорих козаків і старалися помагати хорим, черев закупно хліба, молока і ліків, стрінулася та самопоміч з великими трудностями і шиканами зо сторони начального лікаря, котрий підозрівав політичну агітацію, а коли врешті згодився на роздачу харчів між хорих, мовляв отверто, що робиться се тому» щоб ми могли відтак писати, як то помагали всім недужим.

Завдяки старанням інтернованих наших священиків, а передовсім невтомимій та повній посвяти праці отця совітника Миколи Сіминовича. який мимо 63 літ життя добровільно перенісся на стале мешкання до „шпиталя“ і там віддався цілкоьито опіці над недужими, — розпочато записувати хорих та померших; — е се одначе лиш дуже мала частина того поважного ревстру, якого початок, а може і кінець, не був і не буде зіставлений. В послідних часах вмирало денно по 15 до 20 людей.

Родини померших, або місцеві їх власти ніхто не повідомляє о смерти. Вмирають переважно молоді хлопці між 18. а 24. роком життя, а як причину смерти подають звіти „вицєньчене“ побіч повортного ТИФу, який шириться тут в страшний спосіб. Коли шпиталь не міг помістити у себе хорих, уладжено в поодиноких відділах табора кімнати для недужих. На сю ціль вибирано найкращі вемлянки; але показалося, що взагалі нема ні одної, в яьїй не стояла б вода цілими озерами, а дахи не світили б дірами, через котрі тече вода. В таких землянках збирано хорих і виношено звідтам по кількох денно на ношах до „Шпиталя“, або вже непритомних, або в тиФОЇдальній горячці.

Пригляньмося тепер другому спорідненому зі шпиталем заведенню, а іменно так званій відвушальні або дєзінфєкції.

Вже на саму вістку, що мають гнати людей до дєзінфєкції сумніли всіх лиця, бо вони знали, що їх там чекав. Як все в сім таборі, так і се купелеве заведення було колись здібне до ужитку, тепер лишились лиш неконсервоваві останки чогось, що не в силі сповнити своєї задачі. Людей вже давно обдертих і грабованих, отже голих і босих, женуть сотками до тої купелі: дєзінфєкції, де вони годинами стоять на дворі, чекаючи своєї черги, а відтак вже цілком розібрані переходять через переважно зимний туш до кімнати з бетоновою долівкою, де знову тремтять від студени півтора або дві години, дожидаючи на дезінфекцію своїх лахманів, які вложено до печі. Через недостачу здезольо-ваного уладження не мож піднести в печі температури до вимаганої висоти і по невдатних зусиллях виходять з печі по двох годинах річи цілком вохкі, підогріті ледви до 7и степені тепла, очивидно з тимсамим хробацтвом, з яким їх тут принесено. По дорозі до купелі переходять люде ще через руки фризіер,*, які машинками видирають волося з голови і тіла, лишаючи місцями якби на посміховисько, части волося нестриже-ного. По купелі збірка під голим небом на холоднім вітрі та болоті, або смітю; провірки, чи може котрий не втік, та поворот до землянок. Вигляд такого транспорту поворотного неподібний до того, який йшов до купелі. Кождий перемерзлий до кости, у змочених та зімнятих лахманах, неподібний до чоловіка, вертає, сумний до своєї нори, знову вохкої та зимної, з тими самими вошами, з якими гнали його до купелі. Нераз тріває така дезінфекція від 6 рано до 4. або 6. вечір, тому, що нема ще пари в печі, а люде стоять весь час на дворі, або в шопі без снідання й обіду. Часто вертають без нічого до землянок, щоб на другий день ждати дальше на се чистилище.

До дезінфекції женуть рівнож іііді кімнати хорих поодиноких відділів табора, між тими людей, які мають по 40 степенів горячки; таких, що о власних силах не можуть йти, ведуть під руки їх товариші. Неоден з них не вертає більше до своєї землянки. Через таке чистилище переходиться не лиш при прибуттю до табора та при виїзді з нього, але майже що тижни, залежно від гумору або памяти начального лікаря табора. Між нещасними мешканцями сеї царини смерти траплялось чимало жінок з ріжних сторін нашого нещасного краю. Старші і молодші, жінки і дівчата, менше або більше інтеліґентні. Всі вони на рівні і рівночасно з мущинами перходили через описану дезінфекцію.

Замикання жінок разом з мущинами по концентраційних тюрмах та таборах під військовим зарядом й командою, се видумка спеціяльно польської сольдатески, яка не засоромилася зарядити перегляди навіть власних женщин через військові комісії, наколи ходить о звільнення з війська якогось живителя родини. Ці зарядження напятнували як звісно, самі польські посли в соймі варшавськім з великим обуренням тому, що через се понижається гідність жінки у світі.

Кров стинається в жилах на згадку про поведення з нашими жінками!

Згадаємо лиш один зразок сеї сумної картини. — Кождому в таборі відома стара „Ксенька“, жінка понад шістьдесять — літна. Закіш дісталася вона до табору в Стшалковій, перебула тяжку тюрму в Перемишлі за панування сумної памяти братів Медвецкіх та хорунжого Лукасевіча. Ті панове враз з иншими катами били стару жінку щоденно нагаями та пошукували в її лихій спідничині безсоромно машинового кріса, як мовляли „машинки У своїм звірстві посунулися вони так далеко, що змусили Ксеньку до їдження власних екскрементів

з посуди, в якій діставала вона їсти. По таких нелюдських муках відіслано Ксеньву до Стшалкової, де переслідування і знущання з приводу машинки продовжувано дальше. Коли полонені зиертали увагу на сю жінку ан-тантським місіям, бо і такі заглядали до Стшалкової, поясняв поручник Кухарскі, шєф інформаційного бюра, що Ксенька сама не хоче вертати домів і тому тут пробував.

Скінчилося на тім, що стара жінка сама втікла

з табора і в сей спосіб омивула дальших знущань над нею.

ІІершин командантом табора був Німець в польськім однострою капітана, Ваґнер, а його правою рукою поручник Малиновскі. Про Ваґнера ходили чутки, що він був довший час на обсервації як підозрілий о поміщання ума. Маліновскі — се уроджений кат. Оба ті панове взяли собі за задачу нищити полонених та інтернованих при помочи нагаїв та навіть кулі.

Ваґнер стріляв власноручно з револьвера до полонених в землянках та заохочував до того вартових, обіцюючи платити по марці від застріленої штуки. Двох застрілених людей казав відтак поховати з військовими почестями на кладовищі табора. Ранених кулями Ваґнера було чимало полонених, Підстаршини і жовніри, приділені до полонених, ходили з нагаями, поробленими з ізольованих дротів, поздираних з електричної інсталяції табора. Цілими днями розлягався з ріжних кутів табора зойк катованих немииосерно безборонних людей. А били переважно під командою поручника Маліновского, не до крови, але на смерть. Присутні таким еґзекуціям не забудуть ніколи таких картин, де лежачого на землі чоловіка катують дротяними нагаями, як мясо відпадає кусниками, а кров з отвертих жил витрискуе Фонтанами та кровавитьМаліновского, котрий придержує голову катованого, а револьвером в руці грозить застріленням тим, які не могли здержатись і голосно протестували проти нечуваного звірства. Так живцем роздираних і збитих людей від-видили до горячого тушу, себто до знаної дезінфекції, де тіло до решти відставало ьід костей. В сей спосіб пішов не оден з сего світа. Якби на соромне свідоцтво сих нечуваних знущань видержав більш шістьсот нагаїв інжинір залізниць Малішевський, а хотяй постра-дав при тім одно око і всі зуби і не має на своїм тілі ні одного місця, яке не було б роздерте дротяними нагаями, жне він немов уособлений доказ тої бездонної прогалини, яку копали та поглублювали Поляки між собою й нами.

Згодом усунули тих катів з табору, а їх місце заняв капітан Старовойтів. До щоденних ввітів зганяли перед канцелярію пана капітана товпи полонених та інтернованих, де голі та босі люде годинами дожидали своєї черги на вітрі та снігу, щоби почути затвердження кари тяжкої тюрми або нагайок, які щедро розділювали польські підстаршини як заступники комендантів поодиноких відділів табора.

По раннім звіті, котрий часто не відбувся по причині неприсутности капітана тому, що він пішов на полювання, удавався Старовойнв звичайно до арештів. Тут казав спровадити найсильніщого і найдикшого бандита з большевицького відділу, давав йому дротяну нагайку та казав за порядком катуьати нещасливих арештантів, які вже з самого голоду та холоду не могли удержатись на ногах. Причини до биття не було найменшої тому, що інтерновані та полонені і так відбували мимо полону як другу і трету кару темний арешт, мліли з голоду та гинули від зимна. Про опалювання арештів ніхто навіть не думав. Катування людей відбувалося виключно для вдоволення звірячих інстинктів пана команданта. Коли здавалося пану Ілвї, що боль-шевик за слабо бе, грозив йому, що каже його вибити, щоб він другий раз міцнійте бив. В товаристві жінок був Старовойтів так звірячо аґресивний, що приносив сором своїй товаришам та цілому корпусови старшин.

Загляньмо тепер до відділу українських полонених старшин. Як вже сказано, мешкають вони в наземних бараках, а радше в дуже продувних деревляних скринях 8 плоскими дахами, колись критими папою. В літі було те приміщення ще можливе. Однак в зимі при одиноких вікнах, переважно побитих, годі було видержати, бо температура внутрі бараків не ріжнилась майже нічим від морозів на дворі. Вода замерзала в посудинах і висидіти було годі.

Дахи всі діраві і при найменшім дощі мандрують всі ліжка з одного місця на друге, де менше тече. Ліжок не було цілковито. Коли ізза недостачі палива для кухонь розібрано пару землянок, нароблено зі старих не-гибльованих дощок щось подібного до ліжок. І се була велика пільга, бо лежати на долівці над багном хотяйби на паперовім сіннику неможливо.

Отвертий лист Вацлава Серошевского до начальника Пілсудского про 0ФЄНЗИВУ серць, лист, який отверто промавляв до чувств людськости та до статечного за-неханнн знущань над безборонними і покінчення моральних та фізичних мук тисячів інтернованих, був д:же не на руку поручникови Кухарскому та йому подібним. Належить піднести, що лист сей проголосили всі часописи Конґресівки та ГІознанщини, не вчинили того лиш часописи галицькі, бо ту нема місця на ніякі благород-нійші чувства, хотяйби походили вони від найліпших синів власного народу. Однак сей лист та численні інтервенції соціалістичних послів у Варшаві привели до масового звільнення інтернованих.

Мусимо признати, що неволя, яка дає аж надто нагоди до спідлення та пониження, не тільки не зломила патріотичного духа наших полонених, але у многих випадках, піднесла його і усталила.

Можемо сміло сказати, що посеред туманів крови, виточеної тут з безборонних та позбавлених всяких прав людськости, виробляються тут дуже гарні характери, які принесуть нашій справі много хісна. — Не видно сего по людях на загал пригноблених та фізично винищених. Не почуєш вправді в таборі веселих наших пісень, одначе ми відомі із сего, що потрафимо замкнутись в душі і нерадо вибухаємо соломяним огнем. Любимо глу-боко застановлятися над життям і його проявами, а нанесена нам кривда лишає в нас нестерті сліди, які переходять в покоління. А часу на роздумування є тут аж надто много. Мужицька душа вже давно пробудилась і пізнала, що се наука і образування. Всі, які перебували і перебувають у Стрілковій, мають отверті очі і вміють дивитися, могли пізнати, що табор сей є для наших людий незвичайною школою, а наші вороги навіть не прочувають, що з сего табора вийдуть характери як сталь в огню, котра виборе належне нам становище в сімї вольних народів“.

Ми вирвали тільки деякі уступи з сеї дантейської картини, та вже й сего стане, щоб витворити собі поняття нелюдських мук наших героїв. І до сліз зворушув кінцева рефлексія автора сего опису, в якій він ясує незломну волю мучеників витримати найбільші муки і не похилити прапора визвольної боротьби. Так потрафлять думати і відчувати тільки герої!

На закінчення сего опису додамо за очевидцем п.

А. Б. скарбовим радником, який перейшов через пекло сего табору, що в названому таборі в одному бараці з українськими панями тримали цілий варшавський лнша-нар з властителькою. І повії, які мали зносини з поль. підстаршинами, діставали кращий харч.

А врешті годиться занотувати за названим очевидцем, що поль. підстаршини брали від інтернованих хабарі. Він сам і його товариші, щоб не відбувати ква-рантани перед своїм випущенням на волю, окупився ціною 800 мп.

в) Табор у Пикуличах.

В наших руках прошення полонених до нашого Горож. Комітету в ціли інтервенції у польської влади з д. Пи-куличі, 24. лютого 1920 р. підписане тими, що „дістали від плютонового ЮзеФяка по 50 буків“ (М. Гр., 0. P., В. Ct., і. K.), до якого долучена „службова карта“ Експ08. Від. інф. дєф. 0. Ґ. Львів-Перемишль ч. 1138/20 з дорученням відставлення до бюра Експ. 0. І. в Перемишлі названих полонених з метою переслухання.

В сему прошенню читаємо: „Команду над арештами в таборі віддано плютоновому Юзєфякови Томашеви, який в страшний, звірськии спосіб знущається над нашими полоненими арештантами. Щож то за арештанти?

— запитає неоден. Може які розбійники, злочинці, які не знати, якого страшного діла допустилися? Ні, то бідні наші українські полонені, які не діставши через 14 днів хліба, вийшли з табору, щоб дістати його трохи на селі.“ І йде опис екзекуцій за сей злочин у виді 50 нагайок.

Та замість всяких оповідань про пикулицьк*ій табор ми наведемо дослівно опис сего пекла, зясований пером старшини Я. Д. з дати Пикуличі, 18. лютого 1920 р.

„Заки прийду до опису табору в Пикуличах, — пише названий старшина — хочу описати поведення польських жовнірів, які навивали себе культурним народом, з нами від перших хвиль мого забрання в полон аж до переступлення пикулицької брами.“

І йде сей опис:

Поведення з нами було страшне і каригідне. Вправді старшини польські вже на Фронті забороняли здирати з українських жовнірів убрання та обуву, але те все тільки на те, щоби пізніще, як хто приходив із зажаленням сказати: „далем розказ ажеби не біто, же білі, то не моя віна.“ Отеє була вся енерґія польських старшин, яку могли вжити супроти польських жовнірів! Заки дістались ми до Пикулич, перейшли ми через так зв. нами „чистилища“ в Бучачи, Станиславові, Галичи і инших. В Бучачи застав я кількох старшин 8 моєї бриґади, які бідні, обдерті, бо декотрі тільки у спод-нях, сиділи на долівці в ґімназії. До Бучача можна би сказати, що обійшлися з нами на пів по людяному, бо хоч дуже не били, тільки обдирали. Транспорт 8 Бучача до Пикулич (Перемишль) був страшний. Був се транспорт, який випосив около 1000 людей. Заладовано нас по 50 і більше до ваґона і вози замкнено так, що мимо наших найбільших просьб ніхто не міг вийти з ва-ґона через яких 24 годин.

Мали ми дістати вечеру в Бучачи на двірци, але якось не прийшла і так вже третий день ляцької неволі перебули ми, нічого не ївши. Около 7-ої год. рано на другий день приїхали ми до Станиславова. Тут знову, мимо наших найбільших просьб, не позволили нам висісти і полагодити найконечнійші потреби. Около 9-ої години спостерегли ми, що починають вбиратися коло нашого потягу товпи народу, бо хочуть побачити, як говорили, гяк виґльондайо кабани“. При тім всім чути було крики, як пр. „даць нам їх тутай, ми дами їм Україне; за място випровадзіць голоте і вистшеляцьа і таке инше.

Знали ми і прочували, що тут відбудеться якась страшна еґзикуція, бо ляцька товпа зачинала чим ра$ більше кричати. Вкінци отворено ваґон і впущено до нас трьох леґіонерів, а ваґон знову замкнено. Як хто бачив, як вовк впаде до отари між вівці, так з нами тепер було. Одень з них, здавться, що старшин стрілець питав лише за „ОФІцерамп гаидамацкімі“; думав, що знайде нас ще в повному однострою, але на наше щастя не мав його ніхто, бо в противному випадку бувби при тім не один ще обірвав поза уха.

Звернув він увагу на одного нашого товариша, якому остала ще блюза. Приступив до нього і каже гСкі-дай те блюзе ти кабане, гайдамаку едени. Товариш почав боронитися, бо в чімжеж мав він лишитись, коли би був її віддав. Тоді той „еґзевутор“ вийшов і вернув за кілька хвиль в нагайкою. — „Зжуціш, чи не?“

— крикнув він. Відповідь на се дістав, що Генерал Івашкевич заборонив брати убрання зі стрільців, тим більше з старшин. На се польський жовнір з високою західною культурою таку дав відповідь; „Цо мне там Генерал, я встем ту ґенералем, а ти кабане виежджаш з ґенера-лем“. По тих словах почав його бити нагайкою так довго по лици, аж той скинув блюзу. То було для нас страшне. В наших очах вибито по лици товариша, і ані він сан, ані ніхто з нас не міг пімститися на противнику, бо кождого чекало щось гіршого. Десь около 11-ої год. отворено всі ваґони, бо мали змінятися жовнірі, які нас вели. На той час один з нашого ваґона стрілець вийшов до кльозету, бо довше вже у ваґоні витримати не було можна. По якімсь часі вернув. Недовго по його повороті прибігає якийсь підофіцир, та питається, де е той, що вийшов був з ваґона. Стрілець розумівсь про-чуваючи, чим то пахне, не хотів признатися. Тоді ввійшов до середини один з цивільних і пізнав його. Ох! Нещаслива година була того стрільця! Знову почав польський жовнір своє знущання над українським полоненим. Бив з початку кулаками куди попало, а вкінци, не мо-гучи здержати своєї злости, витягнув багнет та почав бити нашого полоненого з усіх сторін, так довго, аж правий бік пробив. Як побачив кров, тоді заперестав биття. Стрільця вкінци обандажували та забрали до шпиталя в Станиславові. (Імя того полоненого я забув. Тямлю тільки, що був з рогатинського повіте. Я мав про нього записки, але Поляки підчас моєї хороби в Бе-рестю-Буґшопи, все знищили.) Десь по полудни виїхали ми дальше в дорогу. Переїхали Галич, Львів та вкінци довезли нас до Перемишля.

До Перемишля приїхали ми дня 18. липня о год. 3-ій по полудни. Тут на двірци зібралася знова товпа зложена переважно з залізничників, які не дали нам спокою і намовляли польських: жовнірів до биття та знущання над нами, що вони радо виповнювали. Зверну увагу, що тому всему приглядалися польські старшини, які від всього руки вмивали.

Заходяче сонце гарно усміхалось до нас, але нам, які вже четвертий день не тільки, що не їли нічого, але не позволено нам води напитися, не хотілося жити.

Ще до того заповіджено нам на двірци в Перемишли, як нас бито: „же то еще не вшистко“ і обіцювали нам нагайки в Пикуличах. І тик тисячна товпа полонених обдертих, босих і голодних дійшла аж до алеї, куда звертається в сторону бараків.

Вже з далека видніє на брамі той зловіщий напис „Обуз еньцуФ Нр. 4. в Пікуліцах“.

Перейшли ми браму і браму ту зачинили за нами, а за неодним і на віки. Знайшлись ми на великому под-вірю, де зачато перешукування за зброєю, „ажеби які гайдамака-кабан не стшеліл пузьней“. При тім стягано убрання, як ще у кого лишилось, відбирано годинники, гроші, перстені золоті та срібні й инші дорогоцінні річи ніби то до депозиту. Але їх більше ніхто не бачив (польський „депозит“). При тім били. Ох. били немилосерно і ніхто з нас не забуде того биття, як довго жити буде. За що небудь, як напр. коли стрілець полонений виступив з поміж своїх товаришів і хотів поскаржитись польському старшині та за свою кривду упімнутись, то потім польські жовнірі в заплату за се давали йому двайцятьпять, або декому попало пятьдесять або і більше нагаїв.

Так було в Пикуличах в липни. Кінець липня і половину серпня перебув я друге пекло в Берестю литовськім (Буґшопи), аж я захорів на тиф і червінку і мене до шпиталю в Замостю відіслали. Звідтам відіслано нас до Ланцута, а в Ланцута до „раю пикулицького“.

До Пикулич другий раз приїхав я з кінцем вересня. Полонені українські, се не були вже ті українські жовнірі добре відживлені, що могли Бог зна, які невигоди перетерпіти. Були то ходячі трупи, котрі очікували з дня на день, коли то їх винесуть до славної пикулиць-кої трупарні, котра була зараз при вході до бараків, їсти діставали полонені страшно. Майже цілий серпень не було хліба, а живлено полонених виключно сушеною яриною т. зв. „ґрінцайґ“. Відносини санітарні рівнож були аж до половини грудня страшні і каригідні. Людей не відсилали до шпиталів, тільки перетримували в бараках, де вони масово вмирали. Люди спали на долівці в стайнях; про сінники і накривала не було мови, ба навіть соломи не давали їм. Денно йшло до кімнати 80 хорих, а навіть і більше, котрі зголошувались хори-ми. (На се вказує книжка хорих того часу.) Був один лікар, який не міг дати собі ради з тим всім і наче на іграшку тримали його тут в бараках.

Якжеж представлявся шпиталь в таборі в Пикуличах? Гірше, як яка стайня! Бруд, воші і всякі заразки на ріжні хороби можна було тут стрінути. Коли входити до него, вдаряв в чоловіка страшний сопух так, що хусточкою нам, жовнірам, треба було ніс затикати. Зпоміж всіх хоріб, котрі тут панували, верх брала чер-вінка, а потім плямистий тиф, котрий по просту сказавши десяткував наших полонених.

Цікава е кімната, де лежали хорі на червінку. Заки приступлю до опису инших кімнат, опишу сю кімнату. Увійшовши до салі, не можна було не тільки мені, але санітареви й лікареви витримати довше над 5 хвиль. Полонені були всі разом помішані. Лежали вони на долівці, в подертому убранню, на гиблівках, а радше на купі гною, котрий що дня рано, як було вже кому за богато, викидали, але не давали нових ги-блівок. В першій мірі впадало в око те, що хорі, котрі лежали в тій салі, були поділені на три ґрупи. Я поспитав санітара, чому таке, і що за ріжниця в тому. Він мені пояснив се і так було в дійсности. Коли приходить хорий, кладуть його на купу гною під вікнами; якжеж стан хорого гіршає, кладуть, а зглядчо тягнуть його на другу купу на середину салі. З часом, як санітар видить, що хорому не богато хибує на другий світ, тягнуть його під ту стіну, де є двері. А що таких було найбільше, то ся купа хорих, а радше на пів трупів, була найбільша.

Буде певно ще не один з читачів цікавий, шо діставали їсти ті хорі на червінку. Певно зберігали приписану до того дієту? О, ні! Поляки, ще тоді були так далеко не поступили, щоб знали, що треба для тих хорих потрав лекше стравних, і давали те саме, що здоровим, то значить, чорну каву з диких каштанів, чвертку хліба, або й менше, та якусь сушену ярину, т. вв. „ґрінцайґ«: капусту, пенцак, або горох та шматок фля-ка, бо мясом того годі було назвати. Се була пожива для вдорових, як і для хорих; а люде від того гинули як мухи. Вмирало денно до 50 людей. Предложений виказ зроблений польськими ОФІцирами в евіденції в таборі вказує, що смертність напр. з дня 28. падолиста дійшла до 36 людей. 6 то число, котре є записане. А кількож повмирало у шпитали, де їх не записано, або в бараках, де був, як би можна назвати правдивий, тільки троха більший, шпиталь!

Тай у других салях, де лежали хорі на тиф, не було лучше. Хорі лежали на долівці без ліжок. Як котрому пощастилось захопити якийсь сінник, то було добре

Життя в бараках було для наших полонених страшне. Вони голі і босі, голодні і бев ніякого накриття в ночі очікували дня своєї смерти. З приходом перших морозів смертність в таборі більшала, але польські власти тим не журились. Команданти пикулицькі (прим, була тут тоді власть так званих сержантів) казали трупів звозити до трупарні, де вони нераз тижнями лежали й ніхто навіть не подумав, щоби їх вивести відси. Через те зараза ширилась, а купа трупів росла. Як був перший мороз, вмерло сего дня около 50 полонених, їх не вивезли з табору, тільки на другий день прийшла знова свіжа купа мало що менша. І так верхних вивозили, а ті з долу все лишались. Аж на щастя приїхала якась санітарна комісія з Варшави та наказала вивезти трупів з табору. Дивне, що аж комісії треба було до сего. Але хороба не перебирала. Десяткувала полонених, а як їх 8 дня на день ставало менше, то пошесть кинулась між польських жовнірів. Се було наший спасенням. Власть сержантів розпалась. Один з них, що найбільше знущався над нашими полоненими, помер на тиф. Богато з них пішло до шпиталя в Перемишли хорими на тиф.

Врешті і сам командант уляг хоробі. Було то вже в половині грудня. Від того часу положення полонених в таборі пикулицькім змінилося дещо на ліпше. Але кілько то полонених пожерла та хороба, поки настали инші порядки! А і на се треба було інтерпеляції ріжних наших комітетів та осіб по ріжних польських урядах!

У звідомленню Укр. ВІЙСЬК. МІСІЇ 8 міс. жовтня

1919 р. читаємо про сей табор: „Поміщення для людей дуже зле, сплять на підлозі, воші Їдять, без одягу і чобіт, тиф пятнистий не вигасає.“

З иешого звідомлення (п. І. Т.) довідуємося, що в бараках приміщували вкупі старшин з їхніми жінками, поруч других, нежонатих старшин і їхніх ординансів.

г) Табор в Перемишлі.

Не кращі умовини панували в таборі полонених в Перемишлі. А умови були сього роду, що навіть польська преса і польське суспільство бачили себе зневоленими заговорити про них публично.

Щоб не бути голословними, наведемо ва поль. соціалістичним „Роботнік’ом" деякі деталі.

Перемиський табор для полонених находиться у най-низшій частині міста, де з дооколичних горбів спливав все болото і всі бруди. В бараках сплять полонені або на зігниліи деревляній, або на камінній підлозі, розуміється без сінників, без крихітки соломи. Там така страшна вохкість, що всі полонені, — буквально всі

— хорі на ревматизм, запалення легких, або чахотку.

Українська інтелігенція мала довгий час приміщення в кімнатах біля кльозетів, звідки доходив невиносимий сопух. Інтелігентам заборонили сходитися з полоненими, їсти дають в таборах 3 рази в день: з ранку і вечером воду звану чорною кавою, без цукру і хліба, на обід зупу з всілякого хабазя. Хліба приділюють 50 Грамів на голову; найчастіще місто хліба дають горох, який одначе з браку кітлів в звичайно не до їдження, бо на-пів сирий.

Дуже часто не пускавться цілими днями інтернованих до кльозетів та приневолюється полагоджувати свої потреби у сій самій кімнаті, в якій живуть. В наслідок сих страшних відносин у таборі лютують всякі пошести, як тиф, червінка і пр. Про гігієну, про лікарську опіку й мови не має. В кінці липня почули хорі перший рав про лікарську поміч. В сьому часі притранс-портували до таборів членів місії Українського Червоного Хреста з др. Бойком і сотником Савою Крилачом на

чолі і їм дозволив командант табору підпоручник Нє-дзвецкий після довгих просьб на подавання лікарської помочі.

Інтерновані лікарі реєстрували денно 100 хорих на тиф. Сих хорих забирано до таборного шпиталю, де приміщувано їх на голій землі; з огляду на се багато не видержувало горячки і в день після перенесення вмирало. З браку місця в шпитали, находиться в самому таборі 700 хорих, які лежать у високій горяч-ці; ними ніхто не піклується, кромі товаришів недолі. Ліків немає ніяких.

Полонені такі голодні, що не рідко видиться таку страшну картину, як полонені обережно, вкрадки підходять до смітників і кублів, вигребують всілякі пе-регнилі відпадки і обгризають. Коли часом на нещастя стріне його вартовий, бе зголоднілого, веде до старшини, яка видає васуд у Формі 20—ЗО буків «бо ломиться санітарні приписи«.

В таборі є кантина, де за казкові суми можна дещо купити. Одначе там приймають тільки корони, а рахунковий Офіцир числить полоненим по примусовому курсі за одну корону 18 гривен. Коли у полонених найдуть корони або романівські рублі, то їх або конфіскують або замінюють на гривні, числячи за одну корону одну гривну, за романового рубля дві гривни. Вимінюють тільки тому, щоби вараз опісля знову їх переміняти на корони тільки вже у пропорції 18 : 1.

Полонених виганяютг» на примусові роботи, де їх немилосерно побивають. Всі наставники мають у руках палки, якими за щобудь бють полонених. Командант табору рівнож все носиться з такою палкою, якою власноручно побиває полонених до крови. За що небудь кидається полонених у таборову тюрму, де бють полонених до безтями, ломлять кости і ребра.

В таборі полонених у Перемишлі на вулиці Третього Мая сидить більше, чим 7000 полонених. Сюди

13*

перенесли недавно полонених з ІІикулич, які росказують, що польською командою зачинено табори, нікого не впускали, ні не випускали „щоби дальше не ширити тифу“. З невідомої причини спалився один барак з інвалідами і хорими, та в сій справі ніякого слідства не було.

На одному з засідань перемиської ради міста за-цитував польський соц.-демскрат др. Дорош опис відносин у польських таборах на основі реляцій американської місії. Нещасливих людей загороджено від світа і згори засуджено на посільну смерть. Вони мруть з голоду, холоду і хоріо І таке волічеться цілими місяцями. Люде мучаться і мруть, як мухи. І не видко кінця сеї муки: „Відносини, які там панують — говорив др Дорош — е ганьбою для імени Польщі.“

У звідомленню У. Військ. Місії, що оглянула цей табор 14 жовтня 1919 p., читаємо: „Обходження дуже зле, бють і катують sa що небудь. З ріднею не можна ви дітися тільки через дроти; так само їжу, яку принесе рідня, передати можна через дріт.“

д) Табор в Тухолі.

„Поінформуйте міродатні круги — пише з одчаем один полонений з табору в Тухолі — що наше положення страшне. Найбільших злочинців не можна трактувати інакше як нас. Живемо у вохких підземних льохах, гірших чим найвідразливіщі пивниці. Крім сього сильно доскулюе нам голод. Гроші нам повідбирали, полишаючи тільки по 100 марок. Та за них нічого не можна купити, бо команда табору не дозволяв на продажу „dla jeńców“. Староство теж заборонило продавати нам щонебудь. От. Шльоссера арештовано. Що з ним станеться, не відомо. Нехай громадянство знає, що ми для ідеї жертвували все, кров і життя, нас згинуло 40 тисячів за велику ідею нації а суспільність досі мало для нас зробила. До сеї пори не явився у нас ніодин делеґат, щоби поглянути на наше собаче істнування. Ми досі не знаєм», що ми властиво е? Злодії — каторжники, чи ще щось гіршого? Так веґетувати можемо ще місяць а опісля хиба прийдеться просити команду табору о видачу спису померших і божевільних. Просимо оголосити нашу адресу в часописах, взиваючи свояків до помочі українським арештантам харчами, бодай хл’бом, бо гроші заберуть.“

Далі пише він: „Бранців не пускають Ляхи цілими днями до кльозетів та сим приневолюють полагоджу-вати свої потреби у сій самій кімнаті, в якій живуть. В наслідок сих безпримірних в історії таборів відносин треба сподіватися вже в короткому часі розпаношення хоріб.

В наслідок Фатальної голодової поживи, якої норму поменшують ще крадіжі військових Функціонерів, старшин і підстаршин — бранці приневолені голодувати; їх загороджено від світу в підземеллях, де вони мучаться в безпримірний спосіб.“

Сі відносини е ганьбою, огидою для польської держави. їх память остане на довго, як нестерте пятно польським нащадкам, як сором цивілізованого світу. В сім часі, коли навіть Англія не поважилася вбивати ворожих собі, диких повстанців індійських, то Польща вбиває наших бранців з жадливістю, з неописаним варварством.

В наших руках нагромадилася велика сила мате-ріялу, що відноситься до сего клятої памяти місця, ганьби польського народу, та замість подавати сухі дати, циФри та Факти краще навести широку к?т>тину змальовану одним в полонених старшин (?), яка була опублікована в 43 ч. „У. Прапора“ за р. 1920 (д. 8. серпня) Вона найкраще ясує фізичні й моральні страждання квіту нашого суспільства, що після надлюдських трудів боротьби опинився у страшному пеклі, яке зготовив йому відвічний ворог.

Приміщення для полонених ділиться на райони, відділені між собою двома рядами дротяної загороди; з них внішний високий і вигнутий в горі в виді півлука. Один обект обнимае три до чотири підземні бараки т. в. звичайні долівки, в приближенню на 100 м. довгі, 5 м. широкі і 5 м. високі, а до 4 м. глибокі. ІІо обох сторонах в бараку набудовані підвищення т. зв. „примі-*, на яких сплять полонені: для сього відведене для кож-ДОГО полоненого місце, 1 М. широке, а ДО 17а м. довге, очевидно без сінника та покривала. Подібно як поодинокі обекти обведений колючим дротом і цілий табор.

В перших днях повняли службу стійки при брамах і поміж одним а другим рядом дротів. Тепер однак стійки стоять і на вні дротяних загород, а се тому, щоби виключити усягу змогу знестися полоненим з переходячим цивільним населенням та з самою сторожею.

Крім сего на зовні табору в побудовані на виднім місци високі башти для стійок зі скорострілами, яких завданням зорити не тільки за полоненими, але і влас-ною вартою. Число варти зависить від погоди, пори дня та вкінці від настрою в таборі.

Теперішній табор в Тухолі з його розваленими бараками — се ліс сіріючих, чорних, похилих стовпів, який робить вражіння старого, самітного кладовища. Ось куди загнала лукава доля наших героїв, що до останнього видержали на сьоїх постах, заставляючи їх закувати усі свої мрії про волю в гробову, німу мовчанку та ждати від других хвилі спасеная . . . Справді траґедія, що її не знає ні один народ світу!

* а

*

І сам не знаю,

Чи я живу чи доживаю,

Чи так по світі волочусь —

Бо вже не плачу й не сміюсь . . .

Слова сі вповні можна примінити до життя — буття полонених в Тухолі. Всі транспорти, з осібна старшин і стрільців, піддаються основній ревізії. По військовим розпорядженням полоненому лишається 100 марок, а прочі гроші забирається до депозиту. З инших річей оставляють полоненому: 2 пари білля, 1 убрання, накривало, шапку і черевики або чоботи, а все проче

— мовляв — як добро державне або неправно набуте конфіскується та не видається на них ніяких посвідок. Річей приватної власности не узнається.

Після доконання трусу та переведення дєзінфєкції

— відводять полонених до бараків: мужву до стрілецьких, старшин до старшинських. Послідні живуть ь двох відокремлених обєктах в 7-ох бараках з малими місцями, призначеними до проходу. Приміщення старшин впрочім нічим не ріжниться від приміщень стрільців. Що більше, положення перших о много гірше, чим стрільців. Сі послідні, менше бережені чим старшини, були з часом ужиті до робіт поза табором, та користувались більшою свободою.

Відносини гіґієнічні були неможливі. В бараках ва дня гарячо, повно пороху, піску, сморід з поблизьких лятрин, а нічю проймаюче зимно. До того в слотливу пору затікав в усіх сторін дощ. Біля не було кому прати, отже кождий мусів сам собі полокати зимною водою, бо огнів в таборі не вільно було розкладати, а в прочім не було й посудин, пригожих до виварювання. Так були ми приневолені жити в бруді і в плюгавстві, що остаточно було причиною появленняся ТИФу і чер-вінки.

Харчі були дуже погані. На снідання гірка кава. На обід давали переважно бараболяну зупу з твердим, сухим — воняючим мясом; ві смаку нагадувало воно кінське. Тай ва бараболею шукали полонені в зупі як саком за рибою, але яке було розчарування, коли найшовши якусь, ствердили, що вона вмерзла. Брак карто-фєль ваотупав пенцак або сушена ярива, яку польські жовняри бойкотували. В безмясні дні діставали полонені якісь гнилі, зчорнілі оселедці — як Поляки салі називали „polskie śledzie przyznane antantą dla Ukrainy“. Ha вечеру складалася кава, а до тього уз бохонця хліба

— в браку його: рано і вечір знову бараболянка.

Приватно купити дещо з харчів було майже неможливо Коли кому вдалося перекупити сторожу, щоби принесла дещо з міста, то приходилось заплатити за хліб (за 2 марки) аж 40 марок, за тютюн (за 17 марок) аж 50 марок; про масло чи сало і мріяти було годі. А кілько разів полонений віддав останній гріш на купно харчів, а опісля не побачив ні хлійа, ні грошей А „Яґелльон“ ще кпив собі, що матиме у вечір забаву, на український кошт. Залежно від гумору команди ми одержували ще 2—3 дека мармоляди у тиждень. З першу було нам дозволено утворити харчеву комісію, яка би занималася провірювянням видачі харчів, але внедовзі її знесено.

Харчі приносили нам стрільці або таки старшини, в великих соснових бочках; з них ми самі між собою розділювали.

Часописей як Взагалі письм — за незначними виїмками — ми зовсім не одержували. Гроші, висилані нам поштою, конфісковано та пересилано до депозитів в Варшаву.

Відвідини рідні були дозволені та відбувались в канцелярії в присутности сторожі, а могли тревати найбільше пів години. В головній мірі піклувалася польська команда нашими старшими ОФІцирами. За найменчу дрібницю їх зараз тюрмили.

І так от. Ерли і Льобковіц, сот. Шмідт і пор. Аріо взаїмно змінювалися в тюрмі. Отам. Шльоссера кинено знову тому в тюрму, що був підозрілий — розуміється без ніякої основи — о співучасть в нім. Grenzschutz’i. Баракова тюрма була се непривітна „діра* з забитими вікнами і вонючою вохкостію, а бережена сильною подвійною вартою. Тут доводилось нашим полоненим просиджувати цілими тижнями, по більшій части без ніякої вини. Сю тюрму найкраще ілюструє Факт: Коли на інспекцію бараків приїхав ґен. Роя і оглядав сю тюрму, звернувся до команданта табору нолковн. Поґожельского сими словами (в присутности nop. M.): „Niech was tutaj szlak trafi! To najwyższy skandal, jak wy tutaj ludzi męczycie“ і дав приказ в сю мить випустити всіх замкнених.

Старшин, підозрілих о морди та инші якісь мнимі ексцеси на польській суспільности в часі українсько-польської війни, між иншими сот. Ґаздайку і чет Коникау вивезли під ескортою до Львова, а звідси десь дальше в цілях конфронтації. Польські ОФІцири постійно підю-джували підчинених собі солдатів проти нас. Адютант команданта навіть прилюдно заявив що za pierwszego zabitego kabana żołnierz wynagrodzony i podniesiony będzie o wyższy stopień.“ Результатом такої агітації був ось який Факт. В два тижні після нашого приходу до табору прийшов один з послідних транспортів, в якім між иншими находився і четар Іван Яросевич. Коли тільки розглянувся по таборі і пізнав його гаразд, постановив звідси втічи. Його постанову скріпив ще Факт, що один польський вартовий обіцяв його перепустити ва ціну 600 марок.

Була місячна ніч і гарна погода. Ми лежали в наших пісковатих землянках тай розповідали свої пригоди. Нараз почули вистріл 8Ї старого кріса — „Верндля“ може ва 5 секунд ще два або три вистріли в иншім напрямі, потім знову кілька стрілів.

Кілька хвилин перед тим був вийшов Яросевич на дчір, і внапрямовував до перекупленого польського солдата, коли сей в підступний спосіб дав в нього 2 стріли ('пост стояв за дротами на зовні, а Яросевич в середині на подвірю і і ранив тяжко Яросевича в плече. Ранений впав на землю у віддаленню 6 кроків від дротів, та пробував посуватись в напрямі бараку як се показував-слід крови. І тут раненого вбили ще 2-ма кулями вартові. Характеристичне тут ще й те, що доперва після доброї півгодини прийшли зі шпиталя санітети і вибрали його. Але вже за годину помер в шпиталі нещасливий наш герой ві словами на устах: „Україно, Україно, нещасний мій краю!“ На другий день раненько розійшлась ся сумна вістка по цілім таборі. Старшини і стрільці бігли дивитись на зрошене українською кровю місце морду. Ми мірили докладно. Кров від першої рани була якраз у віддаленню 6 кроків від дротів. Дальше йшли червоні сліди в напрямі бараку, а в однім місці пісок, пересяклий кровю, та кусник мяса, вирваний кулею Верндля. Тут на сім місці замордував польський посіпака нашого товариша. Ми зложили сейчас комісію, в якої склад зажадали також одного польського ОФІцира, щоб сконстатувати сліди морду. На заряджену „про-вірку“ ніхто не пішов, знаючи, що в часі нашої непри-сутности Поляки позатирають сліди. Дижурвий підоФІцир з наших бараків пішов з сим нашим жаданням до ко-манданта табору, полк. Поґожельского. Полковник не приходив довго. Аж негайно у виході показалась ціла юрба узброених від голови до стіп Ляхів, що таскали на плечах скоростріли, ручні ґранати и т. д. та подались на „башні“. Почали нас відтак заганяти до бараків, кажучи, що будуть обстрілювати. Полковник і инші польські ОФІцири пішли і собі на вежу. За кілька мінут почалось обстрілювання цілого подвіря та инших кутиків, де моглоб зібратись кілька людей. Потерпіло на сім найбільше і так вже подерте наше білля, яке ми самі прали та розвішували сушити; деякій сорочці попало до 20 куль. Півнійше оглянув полковник враз 8 нашими старшинами сліди крови, однак на списання протоколу в сій справі не 8годився, заявляючи, що він в данім ділі знає тільки поста, а з ним він вже протокол списав та вважав його оправданим. Нам знову сказано, що як маємо щось проти сього, то можемо в службовій дороз^1 внести „просьбу“ на письмі. Про судьбу подібної просьби не було й чого сумніватись.

На похорон Дорогого Товариша не пустили нікого крім 12-ох членів хору. Поховали його в паперовім білю, а всі річи сконфіскували. Ще одно характеризує польських лицарів: В два дні по похороні виділи ми, як польський оФІцир, адютант команданта табору, носив на собі гарні Яросевичеві чоботи!!

1 так на великім таборнім кладовищі, де рядами тягнуться могили бувших полонених Москалів і Румунів, стоїть у куточку самітня могила з дубовим хрестом . . . Там спочив один з тих 25.000 героїв, що не спроневі-рились передвчасно святій нашій ідеї, яким не страшний був ані тиф ні насадники „єдиний і неделімой“ на українській землі, ні большевики, які не втікали за Дністер ні за Збруч, а випили на придніпрянській землиці до дна чашу горя аж до часу підступного розоруження нас Поляками.

Щоб якнебудь поправити наше положення, ми зачали вносити просьби до вищих польських властей, а коли вони дійшли до відома Д. 0. Г. в Ґравденц, около 20. червня ц. р. зїхав ненадійно в товаристві других штабових старшин Генерал Роя, щоб нровірити наші домагання. На скільки тямлю ми представили ось які бажання:

1. Вияснення нашого положення: чи уважаеться нас полоненими чи інтернованими;

2. Справа вступлення до Української Армії;

3. Звільнення інвалідів, богословів і священиків;

4. Утворення кантини у власнім заряді;

5. Утворення старшинської харчівні та загальна контроля належних харчів;

в. Справа пошти, депозитів та поборів.

Комісія порадила нам внести подання до міністерства до Варшави, а на закиди що до неправильностей на поштовім тлі оправдувалась команда табору бракові українського цензора, хоча тогож таки ще дня найшов ґен. Роя лист в німецькій мові, якии від двох неділь лежав в канцелярії та не був цензурований.

Ґенерал Роя пропоручив негайно узгляднити наші домагання. І дійсно після його відїзду зайшли деякі зміни. Передовсім перенесено нас до можливіщих бараків, видано сінники, занялися по части інвалідами та отворено кантину у власнім заряді. Але з сеї кантини не було великого хісна; команда табору позволила купувати харчі тільки через посередництво польських солдатів, яким треба було давати 30°/0 3 ЦІНИ купна. Дальше появився приказ команди табору, в котрім нам признано побори по 5Q марок місячно і по 15 м. наших власних депозитів. За те забрано нам і вивезено до Ґравденца лікарів і ветеринарів під претекстом, що їх звільнюється, а там приділено їх до повнення служби Полякам. Вийшов ще між иншим наказ зняти військові і державні відзнаки; проти сього полонені запротестували і відзнак не скинули.

Інтерновані належать до ріжних частин, але переважно походять з команди другої бриґади. Загальний стан полонених в тухольськім таборі в днях 20. до 28. червня виносив приблизно:

630 старшин (утілько около 16); 1896 стрільців і одна жінка; пізнійше приходили ще незначні транс-порти; так що число опісля збільшилося.

В таборі находиться двох українських священиків, а то о. Н. Лучинський і о. Чайківский.

Стрільців в днях 27. і 28. червня т. р. вивезено транспортами з великим поспіхом в незвіснім напрямі (бул. ст. десятників і підхорунжих рівнож вивезено), так, що дня 28. червня було їх ледви до 400 людей. Старшин мали в найблищих днях вислати до Ґнезна, в замок, звісний із масових вбийств російських та румунських полонених старшин.

Ь меморіялі 461 старшин і 400 стрільців сего табору до Управи У. Горожанського Комітету у Львові говориться між иншим: „Вже від двох місяців не дістаємо ані одного ґрама мяса ні омасти. Годують нас виключно гороховою пісною юшкою і бараболями; деколи дістаємо до сего капусту.4* А далі: „Зігнано нас з днем З жовтня ц. р. в числі 461 старшин до двох бараків . . . Спить один на однім; худоби і безрог ніхто так не держить. Приказав се зробити полк. Ягода, а перевів урядник Бржевіньскі . . ,,Обходяться з нами як 8 найбільшими злочинцями, засудженими за царату на найтязшу тюрму . . .“ „Зима вже на добре заглянула до нас (—15°), дотепер одначе не побудували ні печей, ні не дають дров.“

У иншому письмі з д. Тухоля, 20 січня 1921 р. читаємо: „Тухольські землянки се в піску вириті ями, 2 м. глибокі, 5 м. широкі та 40 м. довгі. Попід обі стіни тягнуться два ряди прич, відгороджені від себе півметровим переходом . . . Шмати, якими невільники вистелюють стіни, ДО 24 ГОДИН зовсім мокрі. Світло крівь мінятюрні шиби майже не доходить. До землянки ва-вівав снігом, бо ні шиби, ні двері добре не пристають.“ В иншому звіті про недостачі і надужиття в названому таборі читаємо: „Багато полонених Формально голих і бої'их, а про накриття і не згадувати . . . Санітарні відносини неможливі; уличні слова на адресу старшин на дневнім порядку.“

Судов. четар Ф. Б. подав під д. 9. падолиста 20 р. широкий звіт про таборове життя, де між иншим описуб оглядини табору премівром Вітосом. Ось сей опйс:

Премівр Вітос входить до 8. бараку. Переходячи попри прічі, підносить сінники і питається: ,,То панове сьпйо на тих сенніках?“ — „Так!“ — ,,То мусі биць 8ле спаць на ніх? ‘ — „Певно, що вле!*‘ — „А панове цо ньосо в шальках?“ — „Обід.“ — „А цо ест на обяд?“ — „Горохова зупа/‘ — ,»Ніц вєнцей?“ — „Ніщо.“ — „То злб.“ — „Певно, що зле!“ — По тій розмові виходить премієр Вітос перед 8. барак. Сотник Луцький і сот. Мо чіщій заступають йому дорогу. Пред-ставлюються і просять, щоби він їх вислухав. Оповідають про наше страшне положення в таборі, та Вітос переривав їм ровмову словами: „То панове ці Україньци, цо пошлі за Збруч.“ — „Так.“ — „А ест кто зе старших ОФІцеруФ?“ — „6. Генерал Тарнавський.“ — „Так?

— то ходзьми до неґо.“ — ,,Преміер Вітос удается до кібітки.*- — „То пан Генерал?“ — „Гак.“ — ,,Скар-жилі сб панове, же нема пвцуф, а от пан Генерал ма пбц.“ — „Маю піч, бо я її сам збудував.“ — „Як то пан Генерал будовал пбц?“ — „Так, при помочі старшин.“ „Но то ніц. За то ма пан Генерал цепло.“ — „Булоб тепло, як щоб мені видавано дрова.“ — Як то не дайо пану Генералові джева?“ — „Не дають, хіба що денщик десь вкраде.“ — Но, але завше ма пан Генерал цепло.“ —

Чи може бути щось більш цигічне, як отеє пове-дення польського „хлопа-премібра“? Що-ж супроти сего вимагати від його виконуючих орґанів, яким віддано на поталу наших полонених?

„Пор. Вайхерт — читаємо в сему звіті — хотячи переконатися, чи можливе б втічи через дроти, нриказав одному большевикови перелазити дріт около два метри високий. Біля дрота поставив двох польських жовнірів. Прикликаному большевикови приказав вилізти на дріт. Большевик впевнював його, що через так збудовані дроти не можливо перелісти; одначе се не помогло і кінець кінців большевик під ударами нагайки пор. Вайхерта почав лізти по дротах до гори. Тоді почали його бити польські жовніри кольбами так, що большевик впав непритомний біля дротів. Його віднесено до шпиталя.“

Що-ж дивного, що такі експеріменти мають місце в таборі? Вони же усьячені найвищою польською владою!

В меморіялі україн. старшин і стрільців сего табору з д. Тухоля, 9. червня 1920 р. до поль. міністерства військових справ від. II. у Варшаві читаємо між иншим: „Приміщення в таборі в Тухолі не видержує ніякої критики. Полонені розміщені в мокрих землянках, сплять на голих дошках дуже густо; так напр. в землянці 38 м. довгій, 6 м. широкій, 2г/а м. високій міститься 120 старшин ... В посліднім часі заборонили писати листи на українській мові, мотивуючи се недостачею відповідних цензорів . . . Між полоненими е велика скількість інвалідів, людей, не належачих до військової служби, лікарів, медиків, духовників та приналежних до чужих держав.“ (Меморіял підписаний 8 сотниками.)

Таксамо малює положення полонених сот. Г. у свойому звіті з д. 18. червня 1920 р. — 3 його звіту довідуємося між иншим про положення україн. старшин німецької народности. „Спеціяльно — читаємо — ворожо відносяться до старшин У. Гал. Армії німецько? народности, бо вважають їх за провідників »гайдамаків“. Тому в кілька день після прибуття до Тухолі сепаровано ьід инших укр. старшин отамана Льобковіца, от. Єрлє, а от. Шльоссера замкнено у вовсім осібній кімнаті. Коли депутація наших старшин просила о звільнення сих вище згаданих старшин від сепарування, команда табору відповіла: „Цо ви сє так закохалі в тих Нємцах?“ —

Можна б навести ще безліч документів варварського поведення Поляків з нашими полоненими, головно інтелігентами; та вже і сего, що подано вище, доволі, щоб витворити собі жахливу картину фізичних і моральних страждань сих наших каторжників.

Та хоч і яке одчайне положення сих нещасних, одначе дух, який гнав їх колись на ворожі баґнети, не кидає їх серед боротьби за збереження іскри життя, яку намагається ворог загасити в них варварським по-веденням, і полонені нераз сміхом крізь сльози відганяють під себе марево одчаю. Сей гіркий сміх родить примітивну, та болючу своїм реалізмом, віршовану гумористичну творчість, на зразок такої:

„Отже ходим до роботи,

По поднірю гурЯД}ЄМи Довгим пером березовим,

Що самі себе дивуєм.

От студенти гній вивозять,

І інші грузять знов дрова:

Всюди найдеться робота —

Лиш „насущного“ нема!“

Сей і йому подібні вірші е доказом, як застелилася душа українського ідейного стрільця серед довгої надлюдської посвяти за щастя рідного народу, коли вона на дні такого пекла польських таборів е в силі ще сміятися над собою. Се рівночасно доказ, якою школою виховання нового типу українського громадянина являються польські табори смерти.

е) Табор на Ялівци.

„В таборі на Ялівци за личаківською рогачкою у Львові також бють наших полонених. Відзначається особливо сержант Нарольчик. Недавно дав він 25 буків Маслюкови. Не помогли ніякі просьби і вставлення сестер милосердя, що щиро плакали над недолею неповинної жертви. Але Маслюк не самотний. Щодня побиваються у нас яких 15-20 люда.“ (Вперед, ч. 90 р. 1920)

А польський львівський „Дзєньи писав про сей табор, що в ньому в січні 1920 р. на 400 людей було 150 хорих на тиф.

ж) Табор в УІанцуті.

„Вперед“ (ч. 5 за р. 1920) подає за звітом Військ. Укр. Місії, котра відвідала ланцутський табор д. 13. жовтня 1919 р, такі дати про сей табор: „Всего було полонених і інтернованих 837. Поміщення в кінській стайні тамошного поміщика, без підстілки, їжа дуже зла, по-

лонені голі й босі . . . Поширюється пошесть пятнистого тиФу. Побої на порядку дня.“

В ч. 39. „Впереду- читаємо оповідання повернувшого з сего табору, а іменно: „До недавного часу вмирало 20 денно, а тепер менше — бо й людей вже менше там остало. Хоч кладовище є всього на кілька-десять кроків від бараків, — ховають людей біля кльо-ачного бараку, разом з сміттям, гноєм і т. д. Ті, що ховають товаришів одного дня, другого дня самі гинуть. Люде-трупи вже байдуже відносяться до всього.“ А врешті перемиські „Новіни Понедзялкове“ доносять, що посилки центральної військової влади та за-граничного комітету Черв. Хреста до табору все пропадали и ишли на спекуляцію. Підчас слідства арештовано пятьох військових, а двох офіцерів втікло.

з) Табор у Яблоннім.

З протоколу списаного у Львові 3. грудня 1920 р. з В. С. з Глубочка, пов. Борщів, Г. Т. з Кудиковець, пов. Борщів, М. Я. з Новосілок, пов. Заліщики:

„Від марта с. р. перебували в Яблоннім. Було їх разом 171. В часі большевицького наступу перенесено всіх до бнджейова. В Яблоннім всі працювали коло ладування валіза. Протягом одного місяця робили день й ніч без огляду на се, чи хто був здоров чи хорий. Мешкали в бараках. Сторожа обходилася з ними зле, за що небудь побивали кольбами. їсти давали раз на день моркву з бульбою, часом рідку горохову зупу. Багато з них хорувало на червінку. Деякі померли, — назвиськ не тямлять. В часі болмиевицького наступу перевезли цілий парк заліза до бнджейова разом з полоненими. Праця була та сама, що в Яблоннім. Обходження таке саме. їда рівнож та сама.“

Табори цивільних інтернованих і тюрми.

а) Домбє.

В ,,Укр. Прапорі“ (ч. 44 з д. 15. серпня 1920 р.) читаємо слідуючу замітку:

„Поляки в останніх часах масово арештують й інтернують Українців під вакидом большевизму. Не переводять ніякого слідства, а тільки прийде який донос і зараз вивозиться по кількадесять людей до таборів. В останніх днях знапрямовується всіх полонених до Домбя.“

З сього приводу так описує тамошні відносини „Напшуд“: „Окремі відносини панують в таборі на Домбю відносно інтернованих там робітників. Приміщено їх в бараках, що кишать від червів, недалеко виходків. Деяких приміщено в бараці ч. 2., так що не вільно їм виходити. Харчування інтернованих, приділених до кухні

2. або 16. є нище критики: щодня дають їм напів вварену зелень або обридливу зупу. Оноді дали фляки, але напів зігнилі й смердячі Кождий інтернований робітник дістає теж половину гнилого селедця, кусень жилистого мяса, а часом яйце. Хліба дають три четверті Фунта з кукурудзяної муки.

Інтернованим денікінцям чи бредівцям о много краще діється. Мають свобідний вихід до міста, де купують ріжні харчові середники і спекулюють ними серед інтернованих. Лікарська поміч тчж не відповідна- На кілька тисячів інтернованих є лишень двох лікарів, кількох медиків і Фельчерів.

В таборі находяться теж діти, так, що заряд повинен про те журитися, щоби їх краще кормити та дати відповідне приміщення. Щастя, що одна громадянка з англійської місії занялася дітьми і видав їм обіди.

Привілеї в таборі мають московські ОФІцири. Дістають порядну постіль, поміщені в чистих бараках, мають добру кухню в противенстві до прочих, навіть інтелігентів.“

Л. 0. з Зуб. (теребов. пов.) подає під д. 7. падолисту 1920 р. такі подробиці про сей табор:

„Інтернованими в заняті бараки 1, 2, 17, 18 і 19. Бараки не опалювані, інтерновані сплять на голих дошках; харч марний: рано чай без цукру, на вечерю те саме, на обід Фасоля, морква, або 2 оселедці на 3 особи, хліба 800 ґр. на особу. Всіх висилають на роботи при звоженню дерева. Сторожа часом бе; зате не жалує таких слів, як: кабан, хам, мурґа, свіня, с .. .. син — і т. п.“ П. Дз. у письмі до У. Г. Комітету у Львові пише між иншим.

„Положення наше впрост страшне. Барак діравий, неопалюваний зовсім, усі сплять на голих дошках, без сінників і покривал. Харч не можливий і не вистарчаючий; кухню нашу, яку ми вели самі, замкнули.

На милість Бога просимо всі о поміч, бо з голоду і холоду всі вимремо!“

З иншого звідомлення довідуємося, що інтернованих неволять здіймати капелюх перед жовнірами, що дозволяють їм бачитися з рідними в присутности офіцера не більше 5 хвиль, та що заборонили довозити для них харчі з У. Гор. Комітету в Кракові.

6) Вісніч.

Ось низка візнань тих, що вернулися з Вісніча, засуджені спершу на 5—10 літню тюрму.

П. Д. з Синьоговка (Збараж). Арештований за се, що найдено в нього кріс (був укр. стрільцем). Скова-

14*

ного катували, а відтак тернопільський суд васудив його на 8 літ тюрми.

У Віснічу перші чотири місяці жив одною морквою. Першу зиму пересидів на коридорі (8 м. довг., 4 м. шир.), без вікон і не опалюваному, враз з 19 товаришами. Арештованих уживали до важких робіт, при чому їх побивали. Біля до перебирання діставали тільки що два місяці.

І. М. зі Стрия. Арештований на донос Поляків. У стрийській тюрмі вдарив його ключник в лице. Віддав йому і за те три дні носив кайдани 15 кіл. важкі. Засуджений на 10 літ тюрми, опинився у Віснічу. Пережив те, що попередній.

I. UI. з Романівки (Тернопіль). В теребовельській тюрмі били його кулаками і прикладами, куди попало. В тернопільській тюрмі побивали його ключами і прикладами. Засуджений на 5 л. тюрми, опинився у Віснічу, де о голоді сидів в не опаленій келії без вікон.

0. Б. з Глубічка вел., голова читалі.ні. Перебув чимало ревізій, при чому заедно його побивали до того, що його тіло було вкрите синяками й ранами. Били його кулаком, нагайкою, колом. Засуджений на 8 л. тюрми, скований поїхав до Вісніча. Тут помістили його з найбільшими влодіями і харцизами. Кормили краяною, з гусінями звареною капустою. Чотири місяці хліба не давали зовсім. Жив у келії без вікон. Мусів ходити на тяжкі роботи. Сорочку зміняли раз на 3 місяці. — „Трактували нас — каже він — як псів, при чім пес у мене мав краще життя . . Майже усі хорували тифом так, що щодня 20 відходило до шпиталя.

В. В. з Лошнева (Теребовля), засуджений на 3 л. тюрми за те, що ніби то переховував кріс у хаті батька. В тернопільській тюрмі били його ключники ключами і прикладами — без причини. У Віснічу перейшов звичайну каторгу.

M. Н. з Стриївки (Збараж). Засудженого на 4 р. тюрми, перевезено скованого до Вісніча. Поділяв долю других арештантів.

Се сухі Факти.

А тепер послухаймо, що пишуть сі вязні до одного визначного нашого громадянина п. д. Вісніч, 10. жовтня 1920 р.

„В листі до Самаританської Секції Укр. Горож. Комітету, представили ми нашу тюремну гірку долю, шикани, команди, і просили о поміч головно моральну, бо знаємо, що о матеріяльну тяжко у наших інституцій. Ходило нам головно о се, щоби наші компетентні чинники прийшли в порозуміння з такими самими польськими чинниками і заключили конвенцію, що до обосторонного трактування політичних вязнів, де була б передовсім заборона поміщення нас зі звичайними злочинцями, які окрадають, бють і знущаються над нашими селянами, щоб уможливлено нам спільні помішення в келіях, спільний прохід, можність науки (книжки, папери і прибори до писання), право писати бодай два рази в місяць, право помагати собі поживою і грішми, право мати своє біля й одіж, і право частійших відвідин (оден раз в місяць).“

В иншому письмі з тюрми, яким ввертається увяз-нений до своєї родини, читаємо:

„Команда карного заведення видала дня 1. квітня приказ, небувалий дотепер в культурному світі, що вона не знав політичних вязнів, що всіх вязнів належить однаково трактувати. Моральні і фізичні обставини нашого життя з дня на день гірші і страшніщі, тому ми усильно просимо, щоби Самаританська Секція У. Г. К. і другі покликані українські чинники взяли нас у свою оборону, і по змозі своїх сил уможливили нам на-півлюд-ське веґетування в тюрмі.

В послідниму часі починають вводити в тюрмі такий режім, що положення наше навіть для тих, що за 12-15 місяців тюрми мали спосібність привикнути до неї, невиносиме.

Позволимо собі пригадати, що в Серадзу воло Лодзі в цивільній тюрмі конає в тюрмі дваицять кілька жінок-політичних вязнів, засуджені на самі великі кари. По відомостям, які ми одержали, їх положення ще страшніще ніж наше, бо там цивільна вязниця.

Просимо, щоби українська суспільність не забувала на наших політичних вязнів і пригорнула нас до свойого великого народнього серця. Як ми се будемо відчувати, то нам не страшна буде ні темниця, ні кайдани, ні смерть з голодового тиФу; будемо конати поволи, але гідно!“

Не можна краще замкнути сего жахливого розділу, як повторенням сего, що сказав про польські тюрми з українськими полоненими і вязняни та про польські по-ліційні орґани посол до ьаршав. сойму, Пужак, Поляк, який з рамени сеймової комісії обїхав сі місця страждань і смерти і навіч пересвідчився про каторгу укра-їнських мучеників.

„Вязниці — говорив він — головно на окраїнах представляються страшно. Се просто трупарні. Тиф е у них найбільшим паном. А причиною його поширення се очевидно перелюднення таборів і вязниць. Зноваж причиною перелюднення є Факт, що у нас забагато нових властей, які мають право арештувати. А відтак арештантські справи віддається дуже погільно до провірення Фактичних провия судом. Суди ж знову е теж лихо обсаджені. Відчувається велика недостача персоналу, Фахових сил, а ті що й е то ізза матеріяльних зглядів перекидуються на адвокатуру. Міністерство справедливости дивилося на се байдуже, а тим-часом справи інтернованих, полонених та політичних вязнів лежать нетикані в безконечність. Серед таксх відносин багато людей гине зовс:м невинно.

Другою важною причиною, як я вже сказав, переповнення вязниць, се безконечна автономія адміністра-ційних наших властей, відносно права арештування на окраїнних землях. Арештує там головно відділ дєфєн-зивний. В ньому більшість людей зовсім неФахових, які держаться девізи: без рукавичок робимо все, після нашої льоґіки і розумування. Для сих людей не іст-нують ніякі норми закона і правила а слідчий суд-дянадурномусить шукати хочби і ті ви якоїсь провини. Дуже часто актом обжалування є коротка записка на клаптику паперу того змісту: Арештувати на припоручення поручника X., а до сього долучена ще коротка кваліфікація вини: За большевизм, за агітацію, за перехід Фронтової лінії і т. д. Але Фактичних даних ніколи нема.

Так пр. у Вильні е близько 900 вязнів, 400 з них арештував дєфєнзивний відділ видно, що не за якісьтам провини, бо в передодві приїзду комісії з місця звільнив біля согки людей.

Крім дєфєн8Ивного відділу арештує також етапова і Фронтова жандармерія. Оба сі відділи взаїмно себе поборюють і собі на злість співзаводничають, чого жертвою падуть невинні люде.

Через взаїмні образи і гніви ріжних командантів жандармерії терплять ті іьки невинні арештанти. Не говорю вже про хабарництво, крадіж, мало не ра-бунки жандармерії. Сі закиди будуть подрібно про-вірені.

Також дуже сумним обявом є Факт, що жандармерія рекрутується з найгірших елементів, шумо-вин війська. Обходження її з арештантами є просто нелюдське. На порядку дня є знущання над арештованими. А хиба тортурування не впливає корисно на слідство. А в деяких вязницях замикано арештованого до спеціяльної шафи і в сей спосіб вимушувано потрібні чи прихильні провадячому слідство, зізнання.

На деяких дуже важних становищах дєфєнзивного відділу стрічається людей зовсім невідвічальних; так пр. в Пінську був комендантом фєльдфє6єль, який мав як найдальше ідучу повновласть арештувати І звільняти людей.

В кримінальній поліції ні сліду бюровости, подекуди просто нема ніяких протоколів. Комендант вязниці дає часто пояснення тільки устно, що того увільнив а того арештував. А часто протоколи навіть в важних справах знайти можна було в приватних домах писарів. Через те часто дійсні злочинці гуляють на волі а сотки невинних мучатся і гинуть.

Апровізація вязниць просто страшна. Ні в одній тюрмі, а виділи ми їх аж 25, не стрінули ми ні одної порції мяса. Люде їли якусь водянку закрашену морквою чи буряками, якою живлено також вязнів хорих на тиф і червінку. Не бачили ми ніде правильних харчевих пайків по вязницях. Такий-же сумний санітарний стан вязниць. Що більше нема ніде шпиталів купалень, відвушівень та ніякої сеґреґації ждучих. В о-лосся ставало на голові, як ми звиджували табори в Луцьку, Рівнім, Пінську . Тернополя. При вході до келії не можна було зрозуміти чи то лежать трупи, чи хорі тифом, чи тільки що йно з а х о р і л і. В одній салі лежав разом з недужими труп, для якого роблено щойно трумну. Бачили ми такі вязниці в Рівнім і Луцьку, де нас просили, щоб ми не входили до келій, бо звідти виходиться тільки з тифом. І се не було пересадою. Там вмирали масово вязні, адміністрацій» урядники, сторожі, а рату-вати їх не можна було, бо не було ні лікіь, ні лікарів, а найважніще харчів і опалу.

Колиж хто вийде щасливо з тифу, то ще довго мусить чекати на голаднання своєї справи. Всякі дев-інфєкції, контумації і пр. тревають в безконечність. Стрінули ми вязнів, які вже другий рік чекають на слідство.

Ще грізніщий стан у військових вязницях. ЇК о в-ніри увійськових вязницях дослівно гниють. Через 7 м:сяців не зміняється біля, просто подивляти терпеливість сих вязнів, що можуть витерпіти таку каторгу. В Мінську цілий корідор вязниці перемінено в уступове місце. Перед приїздом комісії чистили його на ґвалт вязні. У Львові бачили ми келію зроблену в коридорі, де на камінній підлозі в зимі мало ночувати 80 вязнів. Коли додати до усього Факт кидання голодних вязнів до темниць^ заковування в кайдани для примхи першого ліпшого наставника, виходить дійсно, що нема вже справедливости, яка поклала би конець сим надужиттям.

За правдиві надужиття крадіжі не сидить ніхто. Великих злочиниів, що поповнили міліонові крадіжі увільняється, признавши варятами і пр., а сидять місяцями жовніри за крадіж хліба, одіжи чи таке инше. Такий стан, 6—8-місячні терпіння дають тільки пригожий грунт для большевицької аґітації. “ Чи треба ще що додавати до сих слів польського посла? . . . Якими блідими являються супроти змальованих вище автентичних картин всі описи тюрм для політичних вязнів, не виключаючи навіть ославленої колишньої австрійської твердині у Шлісельбергу, змальованої пером італійського поета-мученика Сільвія Ііеліко!

Додаток I.

З мартіро/іьоґії учительства в pp. 1919 і 1920.

1. Пов. Пережаті (4 випадки).

ҐоФрик Михайло (13 л. служби) — двічи подавався до служби до Р. Ш. 0. в Бережанах, одначе ще в серпні 1920 р. ждав на відповідь надармо.

о. Дибицький Василь, катехит і проФ. держ. гімназії в Бережанах, цілий рік був бев посади, аж в мар-ті 1920 р. перенесено його службово до Тернополя.

Вікторія Кукурудзова (25 л. служби), вдовиця s дітьми, просила устно і письменно о привернення до служби — надармо.

Антонія Мерещовська, просила в грудні 1919 р.

0 приняття до служби, та вамість сего списано в нею протокол і вавішено її в урядуванню.

2. Пов. Шбрка (7 вин.).

Бирчак Іван, управ. 6-кл. школи в Бібрці, ЗО. мая

1919 р. арештований, а відтак конФІнований в Бібрці,

1 досі живе без середників до життя.

Бережницька Теодора, тимч. учителька в Острові, на своє пришення о привернення її до служби о-тримала відмовну відповідь.

Бокс Франц Карло в Жирави, 26. V. 1919 р. арештований і вараз випущений на волю; 27. V. арештований внову і вивезений на Замарстинів. 9. VI. перевезений на Личаків, 17. VI. внову до полев. суду;

4. VIII. знову до полевої жандармерії, аж 5. VIII. відставлено його скованого до Бережан, де пересидів у тюрмі до 25. VIII. — аж поки слідство не виказало його невинности. Не оглядаючися на се, ще в маю

1920 р. ждав прихильного вирішення своєї службової справи Р. Ш. К. надармо.

Басса Іван (18. л. служби) в Вільхівця, арештований невинно 8. VII. 1919 р. і відставлений до суду на Замарстинові, а відтак до тюрми Бриґідки, ЗО. X. перевезений до табору в Пикуличах, де перебув до 10. січня 1920 р. Вернувши домів, найшов декрет звільнення з посади з д. Бібрка. 15. VIII. 1919 р. ч. 460.

Анна Кулинич (34 л. служби), стала учителька 6-кл. школи в Бібрці, мати 5 нелітних дітей, зголосилася з початком липня 1919 р. до служби і заявила готовість скласти урядове приречення. Замість того резолюцією Р. Ш. О. в Бібрці з д. 15. VII. 1919. ч. 206 приказано їй з д. 1. VIII. 1919 р. опустити помешкання у школі, а рішенням пов. комісії P. III. О. з д. 9. VIII.

1919 р. звільнено її з посади. Ніякі інтервенції не мали успіху.

Іван Назанівський, управ, школи у Волощині (29 л. служби), вдовець, батько 6 дітей, 20. VI. 1919 р. арештований і третього дня випущений на волю, щоб зараз же бути арештованим в друге, немилосерно побитим і закинутим в табор в Перемишлі. 10. VIII. 1919 р. перевезений до Домбя, де перебув до 10. IX. 1919 р. Відтак його конФІновано. Рішенням Р. Ш. О. в Бібрці з д. 15. VIII. 1919 р. ч. 460 звільнено його зі служби.

Олекса Кулинич, учитель 6. кл. шк. у Бібрці (28 л. служби), звільнений зі служби ріш. P. III. О. з д. 15. VIII. 1919 р. ч. 450, а 10. V. 1920 р. його арештовано, та 13. V. випущено ма волю.

3. Пов. Лорщів (1 вип.).

Гусаківський Микола, хоч був в квітні 1920 р. принятий до служби і брав платню, та до навчання його не допускали.

4. Пов. Вроди (2 вип.).

Глібовицька Лнна, вдова по ґімназ. натехиті &

Бродах, ще в липні 1920 р. не могла діждатися вдовичої пенсії.

СтеФанія Лотоцька (15 л. служби) на своє прощення о приняття до служби, почула від інспект. окружн. Закліки заяву, що її приняття залежне від „Ради На-родової“ в Бродах.

5. Пов. Ііучач (3 вип.).

о. Барановський Евстахій, катехит виділив, шк. в Бучачи, спершу 2 місяці інтернований в Чорткові, ще в половині 1920 р. ждав надармо на привернення у службі.

Винар Василь, проФ. ґімназ. в Бучачи (23 л. служби), без переслухання усунений зі служби, а відтак арештований, перебув місяць в Бриґідках, а відтак його конфіновано в Бучачи.

Козак Володимир, був конФІнований в Потоці золотім, коли удався до староства в Бучачи, щоб дістати перепустку до Долини з метою обняття служби в прив. укр. ґімназії в Долині.

6. Пов. Горлиці (2 вип.).

• Карповичівна Юлія, звільнена з посади тому, що захоріла. На другу учительську посаду жде безуспішно.

Литвин Дмитро (14 л. служби), за те, що служив в часі україн. влади, звільнений і хоч признано йому врешті платню, сеї платні ще у вересні 1920 р. не міг діждатися.

7. Пов. Горо денна (2 вип.).

Інспектор Кабаровський з Городенки, арештований 3. VIII. 1919 р. і вивезений до Домбя, а відтак конФІнований у Львові, в 1920 р. оставався без посади.

Керницький, учитель прив. укр. ґімназії в Горо-денці, був приневолений властями покинути Городенку, щоб не мати змоги обняти служби.

8. Пов. Городок (2 вип.).

Ьичуровська Меланін (15 л. служби), арештована 11. VI. 1919 р. і перевезена з маленькою (2. міс.) дитиною до полев. суду на Затарстинові, а відтак неое-ведена до вязниці при вул. Баторія, після 3 днів на Личаків, а відтак знову до Бриґідок до ґарнізонов. шпи-таля. 5. VII. 1919 р. конФінована, спершу у Львові, а відтак дома у Вишенці вел., на що не згодилося староство. В жовтні 1919 р. по причині недостачі опалу і мешкання зголосися сама до Бриґідок і пересиділа там до 3. І. 1920 р. В тім часі конфіновано її в Ночапах, де перебувала ще в серпні 1920 р.

Ванда Коцкова (15 л. служби), арештована 25. V.

1919 р. і відставлена на Замарстинів, а 16. VI. випу--сцена і конФінована в Новім Санчи. Осталась без посади.

9. Пов. Долина (6 вип.).

Шевчукова з Джусів Марія, учителька з Турі вел., не оглядаючися на всі старання, ще в липні 1920 р. була без посади,

Деревницький Микола (32 л. служби), батько 4. Д'Т“й, управитель школи в Готові. На візвання до зложення приречення зголосився негайно, одначе, замість приняття дістав повідомлення, що має бути перенесений у стан спочинку. Після його інтервенцій в Р. Ш К. і після лікарських оглядин врешті 21. І. 1919 р. відібрано від нього службове приречення і асигновано йому платню, при чому мому сказано, що буде перенесений в инший округ. Тим часом P. III. 0. в Долині рескриптом з д. 4. III. 1920 ч. 1112. неренеслі його самовільно у стан спочинку.

Джусівна Анна, тимч учителька з Турі вел., двічи зголошувалася до служби без ніякого успіху. Не помогли ніякі відклики.

о. Лада, катехиг і професор прив. укр. Гімназії в

Долині, був конФІнований у Львові 6es причини, щоб не допустити до отворення сеї ґімназії.

Учит. Матулякова з Мізуня вийшла заміж за дозволом укр. влади. Польська влада подружя не признав.

Іван Микицей з Липи був перенесений за укр. влади до Богородчан. Польська влада признала се перенесення самовільним актом і тому не привнала йому посади.

10. Пов. Дрогобич (3 вип.).

Антонів Михайло, управ, школи в Добростові

(16 л. служби), жив у крайній нужді, викинутий в служби-

Бориславська Осипа з Сеятичкл, звільнена рескр. з д. 21. X. 1919 ч. 574/14.

ЕвФровинаКузьова в Дрогобича (19л. служби), ще в серпні 1920 р. оставалась без посади.

11. Пов. Жидачів (3 вип.).

Леокадія Гнаткова (26 л. служби), не допущена в липні 1919 р. до складення приречення.

Учит. ҐриФІвну, Польку, за те, що служила в часі укр. влади, позбавлено платні.

Миколу Ломиша з Журавна д. 8. VI. 1919 р. арештовано і інтерновано в Стрию, а відтак у Львові, а відтак конфіновано в ІУІонастирци.

12. Пов. Жовква (13 вип.).

о. СтеФан Білинський, катехит і професор ґімназії в Жовкві, вголосився до служби д. 3. XII. 1919 p., одначе отримав відповідь відмовну (Р. ПІ. 0. в Жовкві, д. 28. І. 1920 р. ч. 18) Не помогли ні рекурси до Р. Ш Кр., ні до міністерства, ані особисті просьби.

Іван Вассіян, управ, школи в Зіболках (42 р. служби), арештований 7. VIII. 1919 p., перебув у Бри-ґідках до ЗО. VIII. 1919 p., по чім його конфіновано в Зіболках. Звільнений з служби без переслухання рішенням Р. Ш. 0. в Жовкві з д. 1. IX. 1919 р. ч. 58.

Микола Гусаківський, принятий в квітні 1920 р. до служби, бере платню, та обовязків не виповняв.

Олександра Ґоцька з Двірців, звільнена без причини 15. VII. 1919 р.

Катря Дуткевич з Колодна, звільнена в грудні

1919 р.

Учит. Залітачева з Жовтанець, звільнена.

о. Андрій Круцько, катехит школи в Куликові, і Зофія СтеФанія Круцько, учителька тамже, звільнені з посади ріш. P. III. К. з д. 15. XI. 1919 р. ч. 4 і 5.

Юлія Корнова з Борового, арештована д. 6. VII.

1919 р. без причини, пересиділа в Бриґідках три тижні, а відтак 5. IX. 1919 р. звільнева з посади.

Павло Корнова, на учит. службі від 1879 p., викинутий д. 20. IX. 1919 р. з помешкання у школі і усунений 8 посади.

Др. Володимир Колпачкевнч, учитель держ. Гімназії в Жовкві, конФІнований і виключений 8 служби бев ПРИЧИНИ.

Катря Лущенчук, звільнена за се, що служила в часі укр. влади.

Олімпія Левицька 8 Желдця (ЗО л. служби), була арештована без причини, а в слід за тим звільнена в посади.

13. Лов. Золочів (4 вип.).

Зофія Демчишинівна, занята на основі відпустки в прив. укр. школі в Золочеві, не отримала ді-рожняного додатку, признаного їй асиґнатою P. III. К. з д. 3. IX. 1919 р.

Марта Капітанець з ПІпиколосів, звільнена д.

27. IX. 1919 p., а відтак арештована (8. XI. 1919 р.) — остається без посади.

Анна Льошкова з Підлипець (20 л. служби), звільнена 8 посади рескр Р. Ш. К. з д. 9. IX. 1919 р.

ч. 14995/1 — без ніякої причини.

Юлія в Черкавських Меджинова з Побуча, звільнена 8 посади, живе в крайній нужді з маленькою дитиною.

14. Пов. Нплут (1 вип

Петро Коцан з Цвітової, від 13. VI. 1919 р. інтернований у Львові, а від 26. VII. 1919 р. конФІнований в Ряшеві, відтак знову арештований в Підгайцях (26. III.

1920 p.).

15. Пов. Намита струм (6 вип.).

Розалія Будзінська (20 л. служби), учит. 6. кл. шк. в Камінці струм., 28. мая 1919 р. інтернована в Бри-ґідках, перебула там до 28. VII. 1919 р. Відтак конФінована. Зголосилася до служби і промовляла до старости по українськи. Староста не приймив зголошення і казав її інтернувати в Бриґідках, де пересиділа до

28. X. 1919 p., а відтак конФІновано її в Батятичах Звільнена з посади з заповідженням старости, що дістане її, аж буде Україна.

Михайло Брикайло з Добротвору (23 л. служби),

6. VI. 1919 р. арештований і інтернований в Бриґідках, а відтак конФІнований в Кракові, а з д. ЗО. IV. 1920 р. звільнений з посади.

Текля Базилевич від грудня 1919 р. ждала на посаду надармо.

Леонтина Вертипорохова з Сільця Беньків не принята старостою на посаду під замітом, що стоїть під впливом свого чоловіка, укр. агітатора.

Василь Вільчинський, звільнений з посади, а в липні 1920 р. арештований і інтернований, а діти без «піки.

Михайла Ліщинська з Браташів, д. 2. грудня

1918 р. зголосилася до служби і після списання протоколу їй признано платню у Львові. 19. серпня 1919 р. її конФІновано, 5. вересня зв.дьнено з посади, 9. XII.

1919 р. відставлено до Кракова до конФІновання, з початком 1920 р. звільнено від конФІнування. Ще в липні

1920 р. була без посади.

16. Пов. Ііололіия (3 вип.).

Осип Кузьма, зголосився до служби в марті 1920 р. і аж після ріжних митарств принято його до служби.

СтеФанія Книшова, вдова по учителю (19 л. служби), живе в нужді, полишена на ласку долі тому, що її чоловік був Українцем.

Роман Лисяк, учит. ґімназії в Коломиї, перенесений проти волі до Бережан, надармо апелював на сторінках преси до P. III. K., щоб вирішила його протест.

17. Пов Посів (3 вип.).

Володимир Бундзяк з Кобаків (14 л. служби), позбавлений посади 27. IX. 1919 р. Зголошувався до служби тричі, врешті 13. І. 1920 р. списано з ним протокол, та рішення своєї справи не мав ще в половині

1920 р.

Катерина Бундзяк поділяв долю свого чоловіка.

Тєодобія Витковицька з Кут [(38 л. служби), принята до служби аж в марті 1920 p., ще в липні не отримувала платні.

18 Пов. *Іісьио (1 вип ).

Михайло Комарчевський з Березців, ще в літі

1920 р. дожидав приняття до служби.

19. I toe. *Іьвів (19 вип.).

Александра Банахова (12 л. служби) з 3. дітьми. Бев переслухання надармо жде відповіди на прошення

о приняття до служби.

Діоніза Билинкевич з Винник (16 л. служби), від червня 1919 р. жде вирішення своєї справи.

Анна Банах з Сорок, жде свого приняття від 1918 р.

Марія Банах з Миклашева (8 л. служби^ жде так само.

їв

Михайлина Бернацька з Германова, ждала відповіди від падолиста 1919 р. і в марті 1920 р. повідомлено її, що посади не отримає

Рудольф Гаврих з Чижків (14 л. служби) дожидав від черввя 1919 р. посади.

Марія Гаврих (9 л. служби), звільнена з посади без переслухання; її рекурс не полагоджений.

Павлина Жулава з Добряв, в липні 1919 р. інтернована і перевезена до Львова, відтак конфінована в Яричові нов. до марта 1920 р. Зголошувалася до служби двічи надармо.

Іванна Коновалець з Зарудців, звільнена.

Анна Капустіева з Горбачів, покликана до служби аж в маю 1920 р.

Савина і Олена Козаківні з Ременова, інтерновані від 20. VII. до 27. VII. 1919 р. на Личакові, від

3. VIII 1919 р. конфіновані в Ременові і в серпні 1919 р. звільнені з посади.

Михайло Коновалець (40 л. служби) і Марія Коновалець (ЗО л. служби) з Зашкова, родичі от. Коновальця, від грудня 1919 р. дожидають вирішення справи.

Марія Кизимова з Чижикова (10 л. служби), отримала посаду щойно в марті 1920 р.

Адам Красіцький з Львова, емерит, ще в марті

1920 р. не отримував своєї платні.

СтеФан Кунинець з Глуховець, надармо робив заходи о привернення до служби.

Олекса Лотоцький з Стронятина (12 л. служби), жонатий з 5. дітьми, звільнений.

Анна Мартиняк з Гаїв, ще в квітні 1920 р. не була принята.

20. Пов. Надвірна (6 вип.).

Катря Водоставська з Надвірної, 15. вересня

1919 р. візвана інспектором опустити школу, пізнійші

її старання о привернення до служби остались без успіху.

Емілія Ольга Гарківська з Ослав білих, зголосилася до служби 10. X. 1919 р. і в половині 1920 р. ще ждала приняття.

Францішка Гладишевська з Гвовда. Ії справа анальоґічна з попередньою.

Ілія Дмитрик з Тарнавиці лісної, ще в липні

1920 р. був без посади.

Іван Лилик з Надвірної, зголосився до служби д. 14. січня 1920 р. — відповіди ждав надармо.

Михайло Моравецький, старш. учитель з Ланчина, арештований 25. VI. 1919 р. і вивезений до Надвірної, а відтак інтернований в Стрілкові.

21. Пов. Печеніжин (2 вип.).

Василь Боднар з Текучої (12 л. служби), ще в червні 1920 р. був без посади.

Параска Боднар (10 л. служби), анальоґічно до попереднього.

22. Пов. Перелштляни (4 вип.).

Степан Кретів (35 л. служби) 8 Туркотина, арештований д. 19. IX. 1919 р і інтернований в Бриґідках до д. 7. XII. 1919 р. а відтак на Личакові, а його жінку Поляки викинули з шкільного помешкання. Чотири рази робив старання з метою приняття до служби — бЄ8 уСПІХу.

Катерина Лиликова з Лагодова (Ю л. служби), тричі зголошувалася до служби — без успіху.

Григорій Лилик (15 л. служби), так як його жінка.

Володимир Любинець (18 л. служби), зголосився до служби 13. вересня 1919 р. і зложив приречення польській владі, та д. 4. X. 1919 р. його арештовано і відвезено до Пільзна та перетримано до 26. грудня.

іб*

Відтак конфіновано його дома в Утіховичах. Посади не дістає.

23. Пов. Підгайці (2 вип.).

Задорожний Василь з Божикова, інтернований як хорий в Кракові, а відтак в Домбю, в падолисті 1918 p., а відтак від 26. VIII. 1919 р. конФІнований в Козівц пропадає з голоду.

Осип Василь Лада (22 р. служби) з Литвинова, арештований і конФІнований до д. 5. І. 1920 р. Зголосився до служби 7. II. 1920 p., та інспектор прирік йому посаду щойно від вересня с. р.

24. ІІов. Рава руська (4 вип.).

Учит. Бобик, склав приречення, та до служби його не принято.

Володимир Климко з Лаврикова (31 л. служби), зголосився до служби в червні 1919 р. і з ним списано протокол. Р. Ш. 0. рішенням з д. 28. XI. 1919 р. ч. 6u4. звільнила його з посади і ніякі рекурси не мали успіху.

Василь Криса з Михайлівни (10 л. служби), зголосився до служби в грудні 1919 p., та його не принято.

Теодор Міцковський з Диниск, не оглядаючися на всі старання ще в половині 1920 р. був без посади.

25. Пов. Рудна (3 вип.).

Учит. Верхола з Новосілок, арештований і відставлений до Берестя. Жінку і осьмеро дітей викинули з помешкання у школі.

Олександер Голинський, арештований в дорозі до Рудок з метою зголошення до служби, пересидів у Бриґідках до січня 1920 р. Ще довго після того ждав на посаду.

Людвику Кульчицьку усунено з посади за те, що вона в часі укр. влади перенеслася з рудецького до стрийського повіту.

26. Пов. Рогатин (1 вип.).

Марія Аркадія Ґурґулова (ЗО л. служби), усунена з посади за те, що в часі укр. влади була управителькою своєї школи.

27. Пов. Самбір (2 вип.).

Ольга Біленька (13 л. служби), за те, що була управителькою виділ школи в Самборі в часі укр. влади, усунена і ще в серпні 1920 р. була без посади.

Тадей Залеський, проФ. держ. ґімназії, довший час інтернований в Брестю, а відтак конФІнований в Самборі, остався без посади.

28. Отар. Самбір (1 вип.).

Марія Лукашевич з Коніва, зголосилася до служби в падолисті 1919 p., але посади, не оглядаючись на рекурси і інтервенції, не отримала.

29. Поо. Скалиш (1 вип.).

Микола Блашків з Дорофіївки, зголосився в пору до служби, одначе ні посади, ні виплати залеглої платні за час від 1. IX. 1914 р. до 31. X. 1918 р. не отримав.

ЗО. Пов. Сколе (6 вип.).

Іван Гавриш з Корчина (24 р. служби), батько четверо дітей, признаний небезпечним і усунений з посади, 26. VI. 1919 р. арештований,, пересидів без пе-реслухання до 7. VIII. 1919 р. в Бриґідках, а відтак конФІновапий в Корчині і щодня мусить відбувати 20 кіл. дороги до Сколього і зголошуватися в станиці жандармерії.

Зофія Ґібайлівна з Феліціенталю, арештована з початком липня 1919 р. і після переслухання випущена на волю. З кінцем вересня на донос арештована в друге і у Львові конФІноьана. Звільнена зголосилася (на візвання) до служби, одначе посади не отримала.

Андрій Івасиків з Ялинковатого, втратив посаду ще в р. 1914 з тим, що може старатися о неї в пн-шому окрузі. Досі жде покликання до служби.

Онуфрій Курдидик, пов. інспектор у Сколім, до серпня 1920 р. дожидав свого реституовання.

Ольга Ліхновська з Синевідська вижн. і Софія Ліхновська зі Сколього, усунені з посади інспектором Лоґіньским.

31. Пов. Синтин (3 вип.).

Катерина Берлад з Волчківців, звільнена з посади рішен. комісії Р. Ш. К. з д. 5. XII. 1919 р. ч. 1821.

Ольга Гоїв (10 л. служби), арештована 19. IX.

1919 p., а відтак конФІнована в Порохнику до 20. І.

1920 р. Знільнена з посади тричі робила старання в ціли приняття — надармо.

Іван Ґдуля, проФ. реальної школи в Сиятині, арештований в липні 1919 p., ще в серпні 1920 р. сидів у вязниці.

32- Пов. Сокаль (4 вип.).

о. Вол од. Ардан, проФ. ґімназ. в Сокалі, досі без посади за те, що служив в часі укр. влади.

Марія Бобреці>ка з Завишні, зголошувалася до служби двічи, та ще в марті 1920 р. не була принята.

Волод. ҐоФрик з Ванева, арештований пересидів у Домбю від 19. VI. до 19. XII. 1919 p., при чому побито його до того, що повідбивано його нирки і повибивано зуби. Відтак конфіновано його в Белзі, де пропадає в нужді.

Василь Елїїв, проФ. учит. семінаря, не отримує платні.

33. Пов. Станиславів (5 вип.).

Олена Гречаникова з Колодіїва (16 л. служби), звільнена з посади 18. II. 1920 р. і не принята тільки тому, що жандарм мав з нею особисті порахунки.

'Геодор Грицак, проФ. реаль. шк. в Станиславові, не принятий до служби ще в середині 1920 р.

Іванна Федів-Ґадзінська з Колодіва, не отримала позади.

Василь Кульматицький з Дорогова (17 л. служби), батько 5. дігей, від 1. VI. до 1. VIII. 1919 р. сидів в арешті в Калуші, а відтак був конФІвований у Стани-славиві; врешті його реактивовано з перенесенням в ин-шу місцевість; його протести не відносили успіху.

Ольга Костишинівна, тричі просила о посаду, врешті рішен. P. НІ О. з д. 29. V. 1920 р. її відмовлено.

34. Пов. Ctnpuii (3 вип.).

Ірина Бардинівна з Дідушиць вел., вголосилася до служби і зложила службове приречення, та посади не дістала.

Інокентій Захаріїв з Дуліб (32 р. служби), інтернований без причини у Стшалковій і позбавлений посади.

Петро Кобат з Голобутова (20 л. служби), відсидів 5 тижнів у Бриґідках, а відтак конФІнований в Голобутові і досі не переслуханий.

35. Пов. Сяпш (1 вип.).

Казимира Ьоронь з Щавного (16 л. служби),

26. І. 1919 арештована, відсиділа до 10. II. в тюрмі в Сяноці, а відтак у Вадовицях, Віснічу і Домбю і щойно

14. XI. 1919 р. звільнено її і конФІновано в Сяноці. До служби зголосилася 21.XI. 1919 p., та ще в маю 1920 р. її справа не була вирішеною.

36. Пов. Теребовля (3 вип.).

Антін Дромирецький з Дарахова, римо-католик, звільнений Р. Ш. К. з посади на все, лиш тому, що служив в часі укр. влади

Павло Димідас з Будзанова (34 л. служби), зложив д. 1. IX. 1919 р. службове приречення, та 3. IX.

його арештовано і вивезено до Вадовиць, а відтак до Домбя, де перебув до 3. І. 1920 р. Відтак був конм-нований і позбавлений посади.

Мирослав Капій, учитель ґімназії, перебув інтернування в Стшалковій і Берестю до січня 1920 р.

37. Пов Тернопіль (2 вип.).

Іван Галущинський, учитель ґімназ в Тернополі,

20. IV. 1920 р. просив о переслухання, та ще в червні ц. р. ждав надармо.

Теодор Дерлиця, принятий до служби 10. IX.

1919 р, та в половиш 1920 р. ще не дістав платні.

38. Пов. Товмач (3 вип.).

Елеонора Грабовецька (27 л. служби), до служби зголосилася в жовтні 1919 p., та не була ні переслухана, ні реактивована.

Марія Калимівна з Винограду, захоріла на тиф, а слідом того в марті 1919 р. її звільнено з посади.

Зиновія Левицька з Голоскова, звільнена з посади д. 10. X. 1919 р. за те, що в часі укр. влади вийшла заміж.

39. Пов. Турка (1 вип.).

Михайло Маліш (26 л. служби), зголошувався двічи до служби, без успіху.

40. Пов. Чесанів (3 вип.).

Семен Головатий з Вільки жапал., конФІнований

і щодня мусить відбувати 6 кіль, дороги до жандармерії в Чесанові. Двічи зголошувався до служби — надармо.

Евфємія Лаврівоька з Любачева, була конфіно-вана 3 місяці, а відтак звільнена. Зголосилася до служби, та відповіди ждала надармо.

Гриць Лебедович з Башні гор., зголосився до служби д. 20. III. 1920 p., та до кінця липня 1920 р. не отримав відповіди.

41. Пов. Чорт ні в (3 вип.).

Олекса Бойцун, проф. ґімназ. в Самборі, арештований в Чорткові, перебув у Бриґідках до грудня 1919 р.г а коли обняв посаду директора прив. укр. ґімназії в Чорт-коьі, староста загрозив йому знову арештуванням і він був зневолений посаду кинути.

СтеФанія Брилінська в Шульганівки, ще в половині 1920 р. помимо запевнень влади, була без посади.

Яків Зазуляк з Шульганівки, без подання причин звільнений з д. 24. І. 1920 р. з посади.

42. Пов. Яворів (8 вип.).

Иараскевія Вальчакова з Віжомлі, арештована на безосновний донос в маю 1919 p., та швидко звільнена. Зголосилася до служби, та ще в маю 1920 р. її справа не була полагоджена.

Онуфрій Власійчук з Яворова (37 л. служби), звільнений з посади д. ЗО. IV. 1920 р. і на свій ре-курс до Р. Ш. К. ще в серпні 1920 р. не отримав від-повіди.

Михайлина Гординська з Наконечного (ЗО л. служби), звільнена з посади, а коли особисто поїхала жалуватися до P. Ili. К, після повороту ві Львова була арештована і інтернована в Пикуличах, де перебула без переслухання 4 місяці. Справа її посади не полагоджена.

Елеонора Залеська з Яворова (20 л. служби),

21. VI. 1919 р. вивезена до Домбя, де перебула до

3. І. 1920 р. і ще в липні 1920 р. була без госади.

Емілія Куманецька з Яворова (16 л. служби), на своє прошення о посаду 8 д. 13. І. 1920 р. отримала звільнення 8 служби (д. 22. липня 1920 p.).

Олекса Кулинич 8 Боніва (24 л. служби), звільнений з посади д. 17. V. 1920 р.

Софія Лопушанська з Мельник ad Сарни, зголосилася до служби з падолисті 1919 p., та д. 5. XI. 1919 p., отримала звільнення з посади.

Юлія Молчкова з Яворова, звільнена й досі не принята до служби.

* *

*

Отеє сухе і коротеньке занотування 157 випадків самовільного поведення поль. окупаційної влади 8 одною катеґоріею української трудової інтелігенції, яке мало на меті винищення сеї інтелігенції, щоб позбавити український нарід проводу і опіки. Яка траґедія окривається вже за тими 157 Фактами! А що-ж приходить-ся сказати про увесь вагал української трудової інтелігенції? Скільки вмарнованих, знищених і покалічених істнувань, скільки сліз, нужди, горя і страждань, яка втрата для народу!

1 все те діялося на очах культурної Европи!

Додаток II.

1. Спис священиків інтернованих і арештованих в р. 1919 і 1920.

1. Абрагамовськнй Михайло, Дібще (Бережани). 2. А б р н-совськнй Лев, Яхтопів. В. Адріяновнч Леонтін, Жовква. 4 Олександрович Иоснф, Ниів. 5. Антонншнн Михайло, Любінь. 6. о. Ректор Боцян Осип, Львів. 7. Борачок Севе-рни, Яйківці. 8. Бачннськнй Олександер, Львів. 9. Бачин-ськнй Іван, Слоніта. 10. Бачннгький Евзебій. 11. Барично ЛІихайло, Щирець. 12. Бартків Квотах, декан, Романів. 13. Березивськнй Тома, Ляховнчі. 14. Білецькнй Аидрей, Львів. 15. Бо д нар Юрко, Свістельннкн. 16. Боби-кевнч Тєофіль, Львів. 17. Ьобиняк Никола, Ляховичі Зарічні. 18. Боробець (укіич. богослов), Стрий. 19. Бучко Іван, префект семінаря, Львів. 20. Брнлінгький, Куряни. 21. Волинський Іван, Днчків. 22. Войнаровськнн 'Гит, Львін. 23. Винницький Іван, декан, Залізці. 24. Вннярський Володимир, Іванівна. 25. Городецькнй СтеФан, декан, Вербо-лівці. 26. Глібовнцький СоФрон, катехнт, Броди. 27. Галі б е й Іван, Нсвошин. 28. Галушка Ігнат, богослов, Львів. 29. Г а р у х Петро, Нестаннчі. ЗО. Г в о з д е ц ь к и й Олекса, Борщів. 31. Гнатів, богослов (тепер свящ.). 32. Гошонськнй Евген, Збоїска. 33. Ґоцькнй Алеї сій, Дворці. 34. Горни-кевнч 'іиров Львів. 35. Гірняк Григорій, Винники. 36 Го-ловкеннч Пантелеймон, Тейгарів. 37. Гайовський Онуфрій, Зарваниця. 38. Горалевнч Лев, Угерсько. ь»9. Гор-чнвськнй Омелин, віцеректор семінаря, Львів. 40. Д о н а-ровнч СтеФаи, Бортники. 41. Донаровнч Конст. Діоніз, Борусів. 42. Д-р. Д о р о ж н н с ь кн й, катехит, Львів. 43. Джу-іннськин Павло, катехит, Калуш. 44. Дивоссир Григорій, богослов, Львів. 45, Дмнтрнк Михайло, богослов, Львів. 46. Дольннцькнй Аидрей, Скварява. 47. Двльиицькнй

Ізидор, Львів. 48. Дубнцькнй Василь, катехит, Бережани. 49. Дурбак Савин, катехит, Теребовля. 50. Дуткевич Юліян, Дубе коло Бродів. 51. Дикий Алексиндер, Львів. 52. Дякович СоФрои Ч. С. В. В. Львів. 53. Д и к и й Иосиф, Козьова. 54. Дзеро-внч Юліян, катехит, Львів. 55. Дзерович Михайло, декан, То-порів. 56. Е лі я ше вгь к її й Богдан, декан, Зашків. 57. Жук Іван (тоді завідетель в Любші). 58. З в а р и ч Василь, богослои, Львів. 59. Задворняк Петро, Деревляни. 60. За торський Иоснф, Лапшин (убитий). 61 Захаріясевнч Лука, Дунаів. 62. ЗелЬ-ськнй Ізидор, декан, Милятин. 63. Залу жний Лев, Потік. 64. Залеськнй, сотрудннк, Бережани. G5. Иоснфович Дн-мнтрій, Гутар. 66. Іванчук Іван, Товсге (6 рази). G7. Кали н е в її ч Сильвесгер, Буск. 68. К а з а н і в і ь к и й Петро, Камінна Струмнлова. 69. Качмарськнй Евстахій, Слаиско. 70. Кар-пінський Плятон, Острівець. 71. Кіисівґер Гекюр, Збоїска. 72. Кіт Михайло, Новиця. 73. Кміцикевич Иосиф, Млини-ська. 74. Корд у ба Еміль, Олексичі. 75. Кореиець Оле-ксандер, Тернопіль. 76. Конрад Мартин, катехит, Тернопіль.

77. Ковальський Олександер, Львів. 78. Ковальський Іван, Липовиці. 79. Коновалець Володимир, Малехів. 80. Коритко Олександер, Ляшки. 81. Король Еміль, Саранчуки. 82. Кой-ст а н і н н о в її ч Онелян, Сянік. 83. Кузьма Зенон, ;,к. богослов. 84. Кузьмович, Лавочне. 85. Кудрик ІІавло, Рогатин. 86. Кучку д а Иосиф, катехит, Поморяни. 87. Курилас Василь, Гер-манів. 88. Кузьмак Маріян, Мшана. 89. Куницький Леонтій, Львів. 90. Кравчук Михайло, Бринці Церковні. 91. Кнрнлюк Василь, Воля. 92. Куницький Володимир, Оріховець. 93. Куницький Юрій, Ігровиця. 94. Коссак СтеФан. 95. Левиць-кий Никола, Плане. 96. Лада Василь, долина. 97. Левиць-кнй Никола, Оброшнн. 98. Леви цький Петро, Поморяни. 99. Левицькнй Юліян, Синевідсько Вижне. 100. Лежогуб-ськнй Те«>дозій, Львів (помер). 101. Логинськнй Иоснф, Володимнрці. 102. Л о її а т и н с ь к и й Есгеи, ІІрошів (тоді завід, в Протесах). 103. Лонушаиськнй Омелян, КІнашів. 104. Лободи ч Роман, Жидачів. 105. Лотоцький Володимир, Повітно. 106. Лнско Володимир, Городок. 107. Лучаківський Ант’и, Станькова. 108. М о х н а ц ь к и й СтеФан, Теребовля. 109. Марків Микола, ук. богослов. 110. М а тк о в с ь к н й Микола, Стрий. 111. Масяк Володимир. 112. Мащак Іван, катехит, Бібрка. 113. Мартиків Иоснф, катехит. Городок. 114. Мнлншке-вич Володимир (бог.), Львів. 115. М е л ь н и ч и н Василь, Городок. 116, Метельський СтеФан, (богосл.), Львів. 117. Мій-ськнй Олександер, Волків. 118. Моссора Михайло, Сколе.

119. Мицак Йосиф, С гростянець. 120. М и х а йл и ні н н Володимир, Вишенка Мала. 121. Музична Григирин, катехит Ж>рапно. 122. Мриглодович, Грабона. 123. Н і ж а н к о вс ь к и її О^тап, Завадів (вбитий). 124. Олійник Павло, Рогачин 125. Осадца Евин, катехит, Кережани. 126. П а т р и л о Михайло, богосл., Львів (2. рази і. 127. Паньківський Ілнрій, віце-ректор, Львів.

128. Паньківський Тєофіль, богослон, Львів (2. разв).

129. Пелехатий Петро, Кудерявці. 130. Петру шевич Кость, Стрий. 131. II етрнцький Петро, Колоколин. 132. 11 е-трнцький Теодозій (син'), Колоколин. 133. II е т р и ц я Петро, Токи. 134 ІІелліх Володимир, Радехів (3. рази). 136. 11 е-трик Володимир, Бабина. 136 II і д г о р о д е ц ь к и й Людвік, Со-лонка. 137. Побігушка Фнличон, богослов. 138. II о г о-р е ц ь к и й Іполит, Вродин (2. рази). 139 11 о р о д к о Володимир, богослов. 140. Подоліінгький Богдан, Ланчнн. 141. П р и й ма Тєофіль, Дуліби. 142. П р о о к у р и н ц ь к її й Мирослав, Дуба. 143. II риту ляк Мнхайло, катехит, Долина. 144. Плашо-вецькнй Володимир, Лядска воля. 145. ІІлешкевич Ігиатій, Добростани. 146. Пилиичук Василь, Білоголовн. 147. II я-сецькнй Никола, (ороки. 148. ІІясецькнй Алексей, Львів. 149. ІІясецькнй Никола, Галнчанів. 150. Нострнгач Михайло, катехит, Золочів. 151. Романншин Михайло, Суходоля. 152. Радаікевич Омелян, Вишенка мал. 153. 1’ ай таро в-ськнй Іван, Сороки. 154. Руд ниць кий Іван, Чертеж. 155. Рудо ви ч Інан, Львів. 1>6. Садовгький Іван, Ігідярків. 157. Селезінка Пикола, Янчин. 158 Свистун Володимир (ук. богосл.). 159. Сверг>н Пилип, Ольхопець. 160. Сень Василь (ук. богосл.). 161. Семків Гарасим. 102. С е м б р а-тонич Ізидор Лев, Львів. 163. Сеньковський Інан, богослов., Льв н. 164. Склепковнч Дми.рій, декан, Поморяни. 165. Сосенко Ксєнофонт, Конюхи. 166. Сосенко Антін, Оліїв. 167. Стетковнч Никола, Заруде. 168. Степанів Іван, Віішнівчіік. 169. С т а д н и к Андрій, Николаїн. 170. Стер-нюк Володимир, Пусто нити. 171. Сивенький Никола, Дернін. 172. Сухоровськнй ІО» тни, Заболотів (убитий). 173. Сахио Теодор, Лагодів 174 Скоморовськнй Мечислав, Дучанів. 175. Скоробогатий Володимир, Льиів. 176. Те лі щук Денис, Отиневичі. 177. Теодорович Евстахій, Бурштин. 178. Тис овський Володимир, Калуш. 179. Тимчак Мартии, боїослов., Львів. 180. Турчмавович Амнрозін, Тухолька. 181. Туркевич Михайло, Пониква коло Бродів. 182. Тур-кевич Іван, катехит, Львів. 183. Троян Д, Доброводи. 184. Федоришин Іван, Журавио. 185. Фіцалович Юліян,

Підгайці. 186. Хмильовський Никола, катехит, Золочів-187. Цурковський Евстахій, Богдан, Настас ів. 188. Ц е-гельський Михайло, декан, Камінна Струмнлова. 189. Цар Теодозій, Підкамінь. 190. Чехут Павло, Сеиечів. 191. Ча-пельськнй Іван, Львів (помер). 192. НІуль Дмитро, Брухо-внчі. 193. Ш е р е м е т а Констаитии, Болшовець, 194. НІ н и т-ковськии Станислав, Львів. 195. Щерба нюк Іван, Жидачів. 196. Юрнк СтеФан, Золочіи. 197. Лнорськнн Олекга, Не-сторівці. 198. Яиовнч Микола, Хотинь. 199. Яцковський Михайло, Львів. 200. Яримович Олександер, Львів. 201. Яр е-мак Василь. 202. Яворгький Іван, Романівна. 203. Це-гельский Теодор, Струсів. 204. Паньчншии Григорій, Гологори. 205. Венгрнвович FereH, Підгайці. 206. За-луцькин Ілія, Куропатннки. 207. Качала, Лісвики. 208. До-ливськин Аватоль, Підмихайле. 209. Секета Іван, Новиця. 210. Ерми Кароль, Берлогн. 211. К а ч о р о в сь к и й Михайло, Селиска. 212. Бучниськнй Иосиф, Гривів. 213. Бобовиик Михайло, Глібоиичі. 214. Дорош Володимир, Вибраиівка. 215. Бог а тюк Теодор, богослов., Тернопіль. 216. Залеський Михайло, Бережани. 217. Др. Богачевський Констаитин, Крилошанин Кап. Перем. 218. Лехицькин Захарій, катехит т*іми. в Сокали. 219. Тис Прокіп, завідатель парохії в Хлівчаиах. 220. Стецишии Михайло, парох в Гориици. 221. Утриско Володимир, декан Жовківський, парох в Скваряві нвв. 222. Марино иич Иосиф, містодек. Жоі іківський, парох в Любели. 223. Боднар Володимир, в Загірю. 224. Вітик Михайло, завідатель парохії в Михалевичах. 225. Косовоцький Яків, парох в Подільцях. 226. Онишкевич СтеФан, парох в Купно-вичах. 227. Рабій Фравц, декан Самбірський, парох в Самборі. 228. Яворскин Іван, парох в Стрільбнчах. 229. Шпиталь Іван, сам. сотр. в Тершові. 230. Тиердохліб Автін, парох в Краківци. 231. С о л о г у б Василь, парох в Наконечнім. 232. Л е-вицькни Лев, парох в Яворові. 233. Чертежинський Дмитро, парох в Бібрці. 234. Мнгаль Семев, сотр. в Судовій Вишни. 235. Прнсташ Ілия, парох в Липі. 236. Федевич Іван, катехит шкіл народи, в Турці. 237. Круцько Семен, завідатель парохії в Трускавци. 238. Була Михайло, парох в Розсохах. 239. Ліщннський Иосиф, парох в У герцях Неза-бітовськнх. 240. Мороз Григорій, декан Височаньский, парох в Бориві. 241. Ясеннцьк и й Кнпріян, парох в Жовтанцях. 242. Білик Олександер, сотр. в Черннляві. 243. Осі дач Михайло, парох в Ветлнні. 244. Трешневський Омелян, парох в Хороброві. 245. Плешкевич Іван, парох в Боратині.

246. Голі чек Іван, парох в Огердові. 247. Луцький Петро, паро\ в Полянах. 24S. Сендзік Іван, завідатель в Горуцьку.

249. Згорлякевнч Франц, декан затварннцькнй пар. в Хревіі.

250. Венгрннович Володимир, міст. дек. Затварницьк. Пар. в Тарнаві. 251. Нональськнй Айталь, дек. Комарянгькнй Пар. в Новосілках. 252. ІІрокурат Михайло, завідатель в Мпкло-вичах. 253. Яремкевич Василь, містодек. Жукотннськнй, на-рох в Волчн гор. 254 Гучко Василь, парох в Радружи. 255. Стеців Лев, парох в Літнні. 256. Олексин Василь, парох в Старій Соли. 257, Німнлович Теодор, завідатель Меднннч. 258. Нолчнковський Алексій, сотр. и Батятнчах. 259. Бенцін Андрій, парох в Старім Самборі. 260. Процько Павло, сотр. управ, в Мацошииі. 261. Паньківський Ілнрій, парох в Бмьську. 262 Яхно Яків, парох. 263. Грушкенич Теодор, завідатель в Смільні. 264. Кульчицький Симеон, парох в Вощанцях. 265. Добрянський Иосиф, сотр. в Мона-стирци. 266. Негребецький Іван, парох в Ясениці Сільній. 267. Салук Лука, катехит в Белзі. 268. Татомир Михайло в Кавську. 269. Константинович І міліян, парох в Саноці. 270. Р\дницький Антін, катехит в Дригибичи. 271. Кун-кевнч Василь, катехит в Дрогобичі. 272. Гура Дамян, парох в Камінці-Старе село. 273. Макар Сте*ан, завідатель в Новім Місті. 274. Менціиьский Юрій, парох в Кальникові. 275. Кормош Омелян, катехнт в ІІеремишли. 276. Комар-ннцький Михайло, катехнт в ІІеремиїили. 277. Ільннцькнй Володимир, парох в Горохівцях. 278. \иляк Дмитро, нарох в Ізбах. 279. Ярка Теодор, парох в Боратині. 280. Кріль Михайло, завідатель в ІІрелуках. 281. Ґіиь Марко, сотр. в Угнові. 282. Чайківськнй Омелян, завідатель в Яворі’... 283. Гайдукевич Олександер, сотр. в Бірчі. 284. Гайду-кевич Інан, сотр. в Кречовичах. 285. Заяць Іван, парох в Тулиголовах. 286. Мялецькнй Онуфрій, парох в Балнгороді. 287. ГІогорецький Омелян, катехнт в Ярославі. 288. Д о-роцькнй Михайло, парох в Злоцкім. 289. Білииський Сте-Фан, катехит в Жовкві. 290. Кліш Тєофіль, парох в Волковни. 291. Григорій Мороз, парох в Борині.

2. Спис інтернованих, зглядно конФінованих священиків і духовних осіб в Епархії Станиславівській.

1. Г ординський Василь, парох Глубокого. 2. Вілнн-кевич Тєофіль, парох 8 Раковець. 3. Мотюк Михайло, парох в Стару ні. 4. Городе цькнн Пантелеймон з Журак. 5. Бара-новський Евстахій, катехит з Бучача. 6. З б у д о в с ь к н й Вячеслав, парох з Зубрця. 7. Подляшецький Захарий, парох

3 Монастериск (замордований). 8. Галібей Адальберт, духовиик семінаря (замордований). 9. Лушпінський Антін, завідатель Соколова. 10. Кисілевськнй Нестор, катехит н Городеиці 11. Німецький Іван, парох з Корнева. 12. Соневицький Кли-ментін, парох з Гадиньковець. 13. Вальницький Іван, завідт. Коцюбинець. 14. Гребенюк Алексей, завідатель Трибуховець. 15. Вальннцький Юліян, богослов. 16. Ореньчук Ілия, богослов. 17. Ст-ельмащук Теодор, богослов. 18. Дрань-

4 у к, богослов. 19. Дзвиняцький Павло, богослов. 20. Б і л и н-ський Снмеон, парох з Орішкокець. 21 В ах Павло, богослов.

22. Яськевич СтеФан, завідатель з Єз)поля. 23. Микитнв Иоснф, завідатель з Лісниках. 24. Саницький Василь, сот-рудннк в Чортінци. 25. Ганкевич Ізидор, парох з Дзвиняча. 26. Чорнодоля Ілия, парох з Заліщнк. 27. Буклащук Нн-кифор, катехит з Заліщик. 28. К о в ч Григорій, парох н Цапів-цях. 29. Кур її як Теодозій, парох в Тлустім. ЗО. Коцик Іван, парох з ІЦнтовець. 31. Волинський Алек**ей, парох в Криворівні. 32. СтеФановнч Володимир, парох Кут. 33. Березюк Михайло, заві дат. Ферескулі. 34. Малицькин Иоснф, парох Борщева. 35. Гребенюк Симеон, екснозит з Мушкатівки. 36. Січинеький Амброзііі, парох з Біловець.

37. Чеховський СтеФан, завідат. в Внсічні. 38. Соиениць-кий Нестор, парох з Іваня пустого. 39. Яіупанськнй Петро, завідат. Кудривець. 40. Капусти нськнй Александер, парох Мельииці. 41. Шишкевич Михайло екснозит з Худнковець.

42. Чайковський Василь, парох з Мнкова. 43. Скобель-ський Андрій, завідат. Білих Ослав. 44. Гавушенський Михайло, парох з Дори. 45. Гаврнлюк Алексей, засідатель Надвірної. 46. Абр и сов ський Омелян, інспектор шкіль. з Надвірної. 47. Бобикевич Ізидор, парох з Саджавки. 48. Ніжинський Александер, запідаг. Печеиіжииа. 49. Казнов-ський Антін, парох Глубічка. 50. Косовнч Іван, екснозит в Пніиківцях. 51. Вигнанськин Иосиі», парох з Лисовець. 52. К о с е в н ч Володимир, парох Новоселиці. 53. П р о ц ь Иосиф, катехит з Снятииа. 54. Череватий Никола, закідат. Мар-ковець. 55. мітрат Гордіевськнй Іван з Стаииславова. 56. крилошанин, д р. ПІ е її к о в и ч Франц. 57. Д*Р- Баран Василь, професор теольоґії. 58. Раковський Иосиф, професор учит. семінаря. 59. Навроцький Василь, інспектор шкіл, в Станиславові. 60. Тесля Евстахій, парох з Королівни. 61. Сіменович Никола, парох Стриганець. 62. Попель Ва-снль, парох з Олеши. 68. Сірецький Антін, занідатель Ляц-кого. 64. Дурделла Михайло, парох з Хочякінки. 65. Б і-л її и к е її и ч Очелян, парох Дрнщева 66 Шкропида Ілия, парох з Кончак. 67. Петровський Енген, завідат. Петри* лона. 68. Деревянка Іван, готрудинк з Будзанова. 69. \ ч и-терко Михайло, занідатель Бичконець. 70. Саврій Петро, парох з Вербовець. 71. Грабовецькнй Іван, занідатель Джурчиа. 72. Ткачук Ланреитій, завідат з Ласковець.

78. Гнатів Володнчнр, завідатель Оссояець. 74. Велнчков-ськнй Н< стор, парох з Паншінни. 75. Білннгькнй Прослав, парох з Поморець. 76. Кливак Ілня, завідатель в Лзлівцнх. 77. Гуньовський Алексей, сотрудннк в Чорткові. 78. ТІ о д о-лннськнй Богдан, катехнт в Г)(ягнні. 79. Гуменюк Vlar-далина, Ігученн Монаїтирн C. С. Василіяиок 80. Ц е н к н и р Аґнега магістра ноничик Ч. сн. Ваг. Вел. 81. Варениця Ар-кадін С. Василияика. 82. Г .і j б о н н ц ь к н й з Ні ібя. 88. По-пель Іван з Довгополя. 84. Целевнч, з Станиславова.

3. Арештовані монахи чина св. Василя вел.

Отці: І. ІІовх Маріян. 2. Головка Никола. 3. Маль-чннгькнй Евген. 4. Бараник Северіян. 5. Решетило С^1ге4>аи. 6. Дякович СоФроній. 7. Головецькнй Діоиізій. 8. Галабарда Єронім. 9. М а и ь к о Юліяи. 10. Маркевич (ІосаФат. 11. Гаиущак Ки-іріяи. 12. Котоннч Петро. 13. Бо д нар ПорФІрій. 14. Мар-тинюк Плятои 15. Пушкарський Павло. 16. Калииець Мирои. — Монахи: 17.3 а-свойськнй Погнф. 18. .1 ю т а к Маріян. 19. Ченіль Иоснф. 20. Панчишии Полікарп. 21. Ковалюй Дачян. 22. Ніидан Юрій. 23. Лишак Мнрон. 24. Луцик ПорФІрій. 25. Лабан ЛосаФат. 26. Шляхтонський Антін. 27. Богун Василь.

28. Шавала СтеФан. 29. Бідолах Гермаи. 30. Шавала Варлаач. 31. Войтовнч Прокоп. 32. 'Голочко 'Геодоаій. 33. X у д ь о Льойзій. 34. Н и ч а н Віталій. 35. Л н п с ь к и й Тео-долй. 36. Петри кін ИогаФат. 37. Кам енецький Василь.

38. Головацкнй Севасгіян. 3(J. Несторко Теодозій. 40. К о 6-*ар Микола. 41. Обчаннй Станислав. 42. Гавришко Іван.

43. Давндович Констаитни. 44 Кам енецький Никола.

Богослови: 1. ІНкільник Іван. 2. Коидро СтеФан. 3. Вах Павло. 4. Пристай Володнчнр. 5. Беберськнй Юліян, 6. Вовчик Михайло.

t

4. Інтерновані монахині у велику пятницю 1919 р. в монастири сьв. Манрини, при вул. Потоцького ч. 95. у Львові.

Монахині: 1. С л о б о д я н Віра. 2. Л а к о в и ч Константнна. 3. Худерська ИоснФа. 4. Слободян Ігнатія. 5. Цьорох Сальомея. 6. Філевнч Иоакнма 7. Артимовнч Вероніка. 8. Рудковська Марія. 9. гКурнбіда Надя. 10. Соснов-ська Олена. П.Галабарда Макрнна. 12. Б о й ч н к Ґерардй. 13. Букшована Софія. 14. II е н д н к Амброзія. 15. Плющ Иоанна. 16. Дейнека Корнеля. 17. Товпаш Пахомія. 18. Мокуиела Єремія. 19. Заболотна Парескевія, 20. Гри-невнч Теодозія 21. Бокало Єміля. 22. Козенка Ангустина.

23. Рурська Катерина. 24. Матвійко Вероніка. 25. Дуль Андрея (ранена через жовніра К}лею „dum-dum“). 26. Сколо-з д р а Александра. 27 М а з > р Михайла. 28. М у р н н е ц ь Агнета.

29. Добряньска Биіфанія. — СС: 30. Вонціховгька Мар-т*арета 31. Волянська Юлія. 32. Хпмнк Ангоиія. 33. Плюїц Ольга. 34. Гринух С'имеоиа. 35. Гураль Наталія. 36. Г о р-баиь ИогаФата. 37. Войтовнч АльФоиса. 38. Блитна Анна.

39. Мацелюх Параскевія. 40. Павлюк Анна. 41. Кулвба Аиастазія.

Замітка: Ой виказ обиимае тільки чагтину арештованих і інтернованих о іб духовного стану. Головно відноситься він до

1919 р.

Важніщі похибки

На стор.

62 рядок 2 з дол.

рядок 13 з „ 82 рядок 2 з г 92 'рядок 10 з „

93 рядок 11 згори окраїнах 107 радок 16 з „ Бачинськнн 11.0 рядок 8 з дол. 59.055’68

замість: Ужендого оглядом

198 488 га

відібрав їх в р>ки

хяв бути: Ужендового оглядом. Наведені

891.488 га

відібрав від адвоката Юр-кевнча ведення своїх справ і віддав їх в р>кн

окраїнах вимагав

Рачин«. ькнй

69.055*68

1

слона „Дзенніка Ужендого“, які свідчать, ідо Поляки трак» тують Східну Галичину як часть Польщі!

2

Зверта и) увагу, що вичислепі тут вчвпви підпадають під карві за

3

Признають се і польські автори, прии. Здзіслав Людкевнч, професор Головної Школи господарства в Варшаві, в праці „Політика аґрарва« (Варшава 1919) і Тадеуш Бжескі, процесор університету в Пошані, в праці „Матеріали статистичне до справи рольней“ (видання „Справа рольна*, том І, Варшава 1920).

6*

4

Дикість СЬОГО поняття кинеться в очн, коли перенесемо його на ґрунт західно - європейських відносин і запитаємо, чи приміром у Франції земля, яка знаходиться в приватній власности Аит'лійця, була бн „англійською землею“ під політичним оглядом.

5

Див. стор. 95.

Content

Крівава Книга Ч. 2. Матеріяли до польської інвазії (оригинал)

Польська окупація Галичини і міжнародне право.

Польська адміністрація в Східній Галичині.

Примушування українського населення до грошевих і особистих чинитьб для польської держави.

Убійства, знущання, рабунки, арештування, інтернування, засуди.

Табори полонених і інтернованих.

Нищення українського шкільництва.

Польська кольонізація Східної Галичини.

Польсьні проби фалшування волі населення.

Закінчення.

II. Часть.

Економічне винищування краю: реквізиції, контрибуції і грабування.

Арештування, биття, мордування і засуди.

Арештування, грабежі, катування і вбий-ства на Бойківщині і Гуцульицині.

Табори полонених і цивільних інтернованих.

Табори цивільних інтернованих і тюрми.

Додаток I.

Додаток II.

Важніщі похибки

1