Студії з української етнографії та антропології

Професор ХВЕДІР ВОВК

СТУДІЇ

З УКРАЇНСЬКОЇ ЕТНОГРАФІЇ ТА АНТРОПОЛОГІ Ї

Київ, «Мистецтво», 1995

Хведір Кіндратович Вовк (1847—1918). Фото

ББК 63.5(4УКР) B61

Підготовка видання, упорядкування ілюстрацій, передмова ЮРІЯ ІВАНЧЕНКА Макет та художнє оформлення ІВАНА ДИННИКА Відповідальні за випуск ВАЛЕНТИН КУЗЬМЕНКО. НІНА ПРИБЄГА

Текст друкується з незначними змінами, із збереженням стилістичних особливостей авторського мовлення за виданням: Гіроф. Хведір Вовк. Студії з української етнографії та антропології. Прага. Український громадський видавничий фонд. 1928.

§ Видавництво «Мистецтво»,1995 Юрій Іванченко, упорядкування ілюстрацій, передмова. 1995 © Іван Динкик, макет

„ 0505000000—010 207—95

ISBN 5-7715-0729-6

без оголош.

та художнє оформлення. 1995

ВИДАТНИЙ ВЧЕНИЙ І ПАТРІОТ УКРАЇНИ

За понад сім століть фактичної бездержавності українці, попри численні війни з загарбниками, тривалий геноцид, асиміляцію з боку сусідніх держав, голодомори та репресії, зуміли зберегти себе як націю з усіма притаманними їй особливостями. Волю до виживання й спротиву ворожим силам давала їм тисячолітня історія їхніх предків, позначена славними подіями часів Київської держави та козаччини. Дух їхній зміцнював приклад життя й діяльності в ім’я нації кращих її представників, з-по-між яких діячі науки та культури посідають першорядне місце.

Хведір Кіндратович Вовк (1847—1918) —антрополог, етнограф і археолог—належав до плеяди найвизначніших особистостей України другої половини XIX — початку XX ст., в якій світилися імена Пантелеймона Куліша, Миколи Костомарова, Михайла Драгоманова, Володимира Антоновича, Павла Чубинського, Івана Франка, Михайла Грушевського... Розбуджені до подвижницької праці в ім’я визволення своєї Батьківщини генієм Тараса Шевченка, вони, кожен у своїй царині, вписали яскраві сторінки в книгу її буття. Хведір Вовк своїми дослідженнями розвінчував вигадки російських імперських істориків, котрі лукаво доводили, що Україна — це усього лиш «юг России», її «окраина», й заперечували існування українського народу, його мови, культури. У своїх працях з археології, антропології та етнографії, зокрема вміщених у цій книжці, вчений переконливо доводить, що українці — окремий, відмінний від сусідніх слов’янських народів, антропологічний тип, що має цілком оригінальні етнографічні особливості. Завдяки Хведорові Вовку українська археологія та етнографія початку XX століття піднялася на один щабель з найрозвиненішими європейськими народознавчими науками того часу.

Народився Хведір Вовк 1847 р. в селі Крячківцях Пирятинського повіту Полтавської губернії. Походив із старовинного козацького роду. По закінченні Ніжинської гімназії, з якої, до речі, вийшли відомі українські етнографи й історики О. Афанасьєв-Чужбинський та брати Сементовські, вступив до Новоросійського університету в Одесі, затим перейшов до Київського університету ім. св. Володимира на природничий відділ. Все подальшеДкиття Хведора Вовка позначене невпинними і наполегливими пошуками у виробленні свого наукового світогляду. Його інтереси поволі еволюціонували в бік гуманітарних наук. В перші студентські роки він захоплюється хімією, ботанікою і зоологією. У Києві він захопився порівняльною анатомією, анатомічною антропологією, а потім, під впливом Михайла Драгоманова та Володимира Антоновича, етнографією, історією культури — українознавчими науками, що розвинулися в Україні в роки діяльності Громад.

Саме на той час припадає активна участь Вовка в діяльності Київської Громади, що відіграла значну роль в українському національно-визвольному русі. Разом з Михайлом Драгомановим, Володимиром Антоновичем, Тадеєм Рильським, Павлом Чу-бинським, Павлом Житецьким Хведір Вовк брав участь в організації недільних шкіл, виданні літератури українською мовою, збиранні етнографічних матеріалів. У 1874— 1876 pp. він обіймав посаду помічника ревізора губернського секретаря в канцелярії Київської контрольної палати, водночас багато сил віддавав роботі в Південно-Західному відділі Російського географічного товариства як його засновник і дійсний член. У 1874 р. він виступив на III Археологічному з’їзді, в організації якого взяв безпосередню участь, з повідомленням про український орнамент— першою українською мистецтвознавчою працею в цій галузі. Тоді ж Хведір Вовк працював над своїм оригінальним дослідженням з етнографії — сПрограмою Південно-Західного відділу Російського географічного товариства для збирання відомостей з етнографії». У 1875—

З

1876 pp. він, разом з Володимиром Антоновичем, бере участь у роботі археологічної експедиції в Київській та Волинській губерніях.

Активна діяльність громадівців викликала переслідування з боку російського уряду, який звинуватив їх у сепаратизмі й після підписання царем Емського указу в 1876 p., виданого внаслідок доносу голови Тимчасової комісії для розгляду давніх актів сумнозвісного М. Юзефовича — ініціатора арештів Тараса Шевченка та інших членів Кирило-Мефодіївського товариства — розпочав широкі антиукраїнські дії.

Багатьох членів Громади було заарештовано і відправлено на заслання. Частина громадівців у зв’язку з репресіями емігрувала за кордон. Хведір Вовк змушений був залишити Київ нелегально, оскільки йому загрожувало досить суворе покарання за спробу переправити в Україну підпільну друкарню. Так почалася важка й тривала одіссея вченого в Європі. 1879 р. Хведір Вовк подорожує по Болгарії, де досліджує етнографію та історію автохтонного українського населення Болгарії, зокрема Добру-джі. На цю тему він написав ряд праць, зокрема: «Задунайська Січ за місцевими спогадами та оповіданнями» («Киевская старина», 1883, т. І—V), «Економічні та етнографічні замітки про Болгарію» («Русская мысль», 1885), «Російські колонії в Доб-руджі» («Киевская старина», 1889, т. І—III) та ін.

Охоплений невситимою спрагою пізнання нового, Хведір Вовк їздить по Європі з міста в місто, аби хоч побіжно ознайомитися з^исленними етнографічними та археологічними колекціями в музеях Відня, Рима, Неаполя, Флоренції, Берна, Женеви, Цюріха, Парижа. Водночас пише цілу низку праць з порівняльної етнографії — нового в той час у Європі методу систематизації, класифікації та наукової обробки етнографічного матеріалу. Відомо, що до появи праць Хведора Вовка українська етнографія була простим описом особливостей народу, в якому переважало захоплення лінгвістикою та фольклором і нехтувався матеріальний побут. Він вважав, як і більшість тогочасних європейських вчених-природознавців, що етнографія та етнологія є галуззю антропології як передісторії. Поступово зацікавлення передісторією цілком опановує вченим, особливо після знайомства з відомим чеським археологом Любартом Нідерлє, працю якого він пізніше перекладе з чеської мови на російську.

У 1887 р. Хведір Вовк оселяється в Парижі — тогочасній столиці антропологічної науки. Нові ідеї та засади французької антропології, зокрема вчених Манувріє, Топі-нара, Ерве, Амі, Летурно, визначають коло зацікавлень та досліджень українського вченого. Він наполегливо студіює анатомічну антропологію, порівняльну етнографію, первісну археологію в «Антропологічній школі», «Школі вищих досліджень», «Музеї історії природи», «Музеї Трокадеро» під керівництвом відомих природознавців Брока, Тейлора, Галлі. Завдяки невтомній праці/Хведір Вовк став помітною постаттю в європейській науці. У Парижі його обирають членом Антропологічного та Історичного товариств і Товариства народних переказів. 1899 р. він став членом Наукового товариства імені Т. Шевченка, в якому за його ініціативою було засновано Етнографічну комісію. Світове визнання принесла вченому надзвичайно цікава, побудована на широкому матеріалі світової порівняльної етнографії із залученням величезного кола джерел праця «Шлюбний ритуал та обряди на Україні». її було видано спочатку у Болгарії, потім у Парижі (І892).

1900 р. Хведір Вовк бере діяльну участь у влаштуванні археологічного відділу Всесвітньої виставки в Парижі. З 1901 по 1905 р. він викладає у відкритій в Парижі 1. Мечниковим та М. Ковалевським Російській вищій школі суспільних наук соматичну антропологію, доісторичну археологію та етнографію, водночас працює над докторською дисертацією «Скелетні видозміни ступнів у приматів і в людських расах», яку захистив 1905 р. Як писав учень Вовка Л. Чикаленко, «всіма своїми думками та почуттями в Україні перебуваючи, Хведір Кіндратович бере на себе важку місію зв’язати українську науку з французькою і стає на довгі часи єдиним містком, через який наукові думки Західної Європи доходять до нас і навпаки. Хведір Кіндратович починає у французьких виданнях друкувати досить численні розвідки, в яких знайомить Західну Європу з видатнішими знахідками нашої землі і освітлює їх з точки зору західноєвропейської науки, з другого боку Хведір Кіндратович в численних статтях в російських та українських виданнях освітлює наш матеріал, вказує на його всеєвропейське значення і в той же час доводить, що тільки тоді стане у нас передісторія та археологія на науковий грунт, коли ми зазнайомимося з її придбаннями в Західній Європі і не будемо тішитися з своєї начебто самобутності».

У 1903 р. Вовкові вдалося вперше після тривалої перерви побувати в Україні. На запрошення Наукового товариства імені ^Тараса Шевченка, зокрема його голови Михайла Грушевського, він приїхав улітку до Львова і разом зі своїми послідовниками здійснив кілька експедицій на території Галичини, Буковини та Закарпаття й виклав їх матеріали в окремій праці. Набувши достатніх знань, вчений з головою поринає у вивчення минулого й сучасного України. Він бере участь як автор та редактор у більшості тогочасних наукових журналів та збірників, де постійно публікує відомості про наукове українознавство. Зокрема вчений був редактором журналів «Антропологія» (паризьке видання французькою мовою) та «Матеріали до україно-руської етнології», що виходив у Львові за ініціативою І. Франка. Під його редакцією вийшло сім томів львівського журналу (1899—1905).

1905 року в Росії настало деяке послаблення реакції. В січні 1906 p., коли Вовку, після двадцятишестирічної вимушеної еміграції, російські власті дозволили перебратися в Петербург, він вже читає лекції з антропології у Вищій школі П. Ф. Лесгафта, а з 20 лютого 1907 р.— у Петербурзькому університеті на кафедрі географії та етнографії, де вів курс анатомічної антропології, доісторичної археології та порівняльної етнографії. Водночас він організував український розділ експозиції Етнографічного розділу Російського музею в Петербурзі, а також розділ етнографії сучасних арктичних народів, першорядним знавцем якої також був.

У 1908 р. Хведір Вовк став членом Українського наукового товариства у Києві. Саме тоді він здійснив сенсаційне відкриття пізньопалеолітичної стоянки біля села Мізин на Чернігівщині, де знайшов шедеври мистецтва кам’яної доби — ідоли та стилізовані жіночі статуетки й фігурки тварин, браслети, оздоблені геометричним орнаментом, жіночі прикраси з бивнів мамонта, намистини з черепашок та ін.

Завдяки своїм зв’язкам з багатьма музеями Європи Вовк доклав чимало зусиль для обладнання університетської лабораторії найновішим на той час устаткуванням. Він був взірцем вченого, який органічно поєднував практичну роботу під час розкопів в експедиціях з дослідженнями в науковій лабораторії. Як згадував Л. Чикаленко, його обурювали досліди, що їх проводили вчені з імператорської археологічної комісії, «які науку повернули в звичайне шукання кладів, золота для прикраси Ермітажу, і до них часто звертався він словесно, на наукових зборах, і друком, молючи їх, принаймні, не нищити при своїх «дослідах» кістяків людських та звірячих, які могли дати природознавству величезної ваги матеріал. За малими винятками, сі мольби проходили марно, і ще довго побажання Хведора Кіндратовича лишатимуться «гласом вопіющо-го в пустині».

У петербурзький період свого життя Вовк протягом порівняно короткого часу здійснив доволі багато експедицій. Нині їх, мабуть, вистачило б на ціле життя не одному вченому. А тоді дослідник, попри всі труднощі в транспортному сполученні, обійшов майже всю Галичину, Буковину, Передкарпаття, Закарпаття. Він не лише вивчав історію, культуру й побут, а й збирав етнографічні колекції. 1908 р. Вовк дослідив Чернігівську губернію, 1909—Волинську, 1910—Кубань та півострів Та-мань, 1911 — Херсонську губернію. Під час розкопок він був прикладом серйозності в підході до роботи. Для нього не існувало дрібниць, він все обмірковував, передбачав і робив так, «що коли б будь-хто виявив бажання ближче придивитися до його праці, то знайшов би в матеріалах найдрібніші вказівки стосовно рельєфу поверхні стоянки, плану залягання кісток, числа знайдених звірячих кістяків, кремінного начиння відповідно кожному квадратному метрові. З розкопок було брато все, навіть те, що тепер при сучасному станові науки не має видимого значіння, але далі може його мати... Коли під час розкопок виникали проблеми, то робилося все, аби їх вирішити, а різні ненаукові здогадки керівник експедиції відкидав з характерним для нього гумором, а то й з непохитною суворістю. Цікавою рисою педагогічних методів Вовка було те, що він дуже швидко пускав своїх учнів до самої відповідальної праці... Бути його учнем — це багато значило. Це значило бути і співробітником, і молодшим товаришем, з яким обмірковуються не тільки дрібні поточні питання, але який і в широких загальних питаннях наукового значіння та в розробці питань практичної діяльності бере активну участь»,— згадував Л. Чикаленко.

Надзвичайно багато працюючи в експедиціях та професором університету, Хведір Вовк водночас встигав побувати в Румунії, Угорщині, Скандинавії, де вивчав етнографічні та археологічні колекції, закуповував експонати для Російського музею.

Глибокі знання народного побуту, звичаїв, подиву гідна освіченість вченого знайшли відображення в першій в українській науці грунтовній книзі «Український народ в його минулому і сучасному», виданій у Петрограді 1916 р. До неї увійшли дві праці — «Антропологічні особливості українського народу» та «Етнографічні особливості українського народу», які й понині є чи не єдиними грунтовними й узагальнюючими дослідженнями про культуру українського народу.

Хведір Вовк працював також у галузі історії літератури, архітектури, мистецтва, публіцистики. Крім уже згаданої праці про український орнамент, він написав дослідження про дерев’яні церкви. Як історик літератури Вовк також залишив помітний слід, особливо в праці «Т. Г. Шевченко і його думки про громадське життя», вміщеній у четвертому томі женевського збірника «Громада» 1879 р. Раніше, у 1876 і 1878 pp., він брав участь у виданні в Празі та Женеві «Кобзаря». До женевського видання він написав переднє слово, в якому виявив глибоке розуміння ролі Шевченка в національно-визвольній боротьбі українського народу.

Після падіння Російської імперії, в 1917 p., уряд Української Народної Республіки звернувся до всіх діячів української науки й культури, які свого часу змушені були залишити Батьківщину, з закликом повернутися в Україну і взятиДчасть у розбудові національної держави. До Києва виїхало чимало діячів української інтелігенції. Серед них був і Хведір Вовк, якому запропонували посаду професора Київського університету на кафедрі географії та антропології. Та по дорозі з ним трапився трагічний випадок — наглий і загадковий, якщо згадати подібні випадки з Олександром Мурашком, Іваном Стешенком, Миколою Леонтовичем, пізніше Георгієм Нарбутом, Олександрою Єфименко, які скінчили життя за загадкових обставин чи були знищені російськими чорносотенцями,— Хведір Кіндратович раптом захворів на нежить і помер. Поховано його в білоруському місті Жлобині.

Доля спадщини вченого за радянської влади більш ніж сумна. Праці його хоч і використовувалися всіма етнографами та антропологами, проте не згадувалися в науковому обігу й не перевидавалися, позначені тавром буржуазного націоналізму. Навіть портрет його, як згадує історик Сергій Сегеда в своїй статті про вченого в журналі «Наука і суспільство» (№ 1, 1990), восени 1972 р. було знято з галереї визначних вчених у приміщенні Секції суспільних наук Академії наук. А колись навіть більшовики у перший пореволюційний рік побоялися зневажити його авторитет. Щойно у Петрограді почалося масове ущільнення пролетаріатом помешкань «буржуазії та капіталістів», один з керівників Академії наук та нарком А. Луначарський звернулися до уряду з проханням не чіпати петроградську квартиру Хведора Вовка, оскільки в ній зберігалися унікальні рукописи з етнології Росії. Та й раніше його праця була удостоєна найвищих наукових відзнак Російської академії наук. Нині ж, після кілька-сотрічного нищення української культури, дослідження Хведора Вовка стають безцінним джерелом пізнання минулого нашого народу. Ідею перевидати цю книгу з доповненням ілюстративним матеріалом подав свого часу палкий популяризатор праць X. Вовка, видатний художник, етнограф та колекціонер народного мистецтва, незабутній І. Гончар. Рідкісні матеріали для перевидання надали професори М. Фіголь (Івано-Франківськ) та А. Фоменко (Дніпропетровськ), за що упорядник та видавництво висловлюють їм щиру вдячність.

ЮРІЙ ІВАНЧЕНКО

АНТРОПОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ УКРАЇНСЬКОГО НАРОДУ [1]

Досить уже найповерховішого ознайомлення з історичною долею території сучасної України, щоб не сподіватись від сучасного її населення особливої чистоти етнічного типу. Поминаємо вже те, що в наш час немає, мабуть, ні одного племени, яке заховало б повну чистоту раси; але на такій території, як Україна, що на протязі багатьох віків служила, так би мовити, битим шляхом для всіх масових рухів народів з Азії до Європи, населення не могло не мінятись щодо свого складу, мусіло затримувати в собі сліди попередніх етнічних верств. Явна річ, що наслідком цього не могпа не з’явитись певна змішаність етнічного типу її території. Певна річ, що означити характер цієї змішаности та вияснити, хоч до певної міри, ті етнічні елементи, що з них склалося сучасне населення України, можливо тільки шляхом складного антропологічного аналізу; цей аналіз розпочатий відповідно в дуже недавньому часі і тому дуже далекий ще від повної довершености.

Ще не так давно майже за єдину, а в усякім разі найпевнішу відмінну ознаку етнічних груп вважали їх мову. Всю класифікацію багатьох із цих груп, особливо так званих «арійських» чи «індоєвропейських» народів, базували на відмінах мови, а такі вирази, як «романські» чи «слав’янські» народи, й досі мають майже виключне лінгвістичне значіння. Несталість мови як расової ознаки давно вж^ примусила антропологів звернутись до постійніших, а тому й певніших .ознак, як барва зверхнього тілесного вкриття, волосся, очей, зріст, пропорції та форми ріжних частин тіла, а особливо кістяка. Уважне вивчення цих ознак виказало, що вони не тільки індивідуальні, але й передаються в спадщину, не зміняються на протязі багатьох тисячоліть, а тому, як найсталіші, можуть бути справжніми певними расовими ознаками.

Вивчення цих ознак у ріжних народів розпочато відповідно недавно, і воно не зайшло ще дуже далеко, так що навіть у Європі воно ще не охоплює ні цілого її простору, ні цілого населення її. Особливо відчувається це щодо східніх європейських країн, що їх займають слав’яне; ці країни на антропологічних картах і досі ще фігурують як обсяжні незабарвлені простори. Тому нема нічого дивного, що Топінар у своїй «Антропології» (1879) [2] ставився виразно негативно до можливости означити антропологічний тип слав’ян, а Денікер, що писав через двадцять літ після нього, вважав навіть саму думку знайти коли-небудь цей тип за чисту химеру [3].

І коли зважати справу тільки з погляду непогодження лінгвістичних ознак з ознаками антропологічними, то не можна не визнати ці думки безумовно правдивими, а надію знайти спільний антропологічний тип для всіх народів, що говорять слав’янськими мовами, звичайно, треба вважати за таку саму химеру, якою була б і спроба знайти єдиний антропологічний тип, наприклад, романських народів. Але, розглядаючи питання про антропологічний тип слав’ян з иншого погляду, а саме: виділяючи первісні, найстарші і, так би мовити, основні елементи слав’янства з маси асимільованих ним инших етнічних елементів; далі, з’ясовуючи,— явна річ, при достатній кіль-кости матеріялу,— взаємовідносини вказаних елементів шляхом того антропологічного аналізу, що про нього сказано вище,— можна, здається, на спробу означення коли не загального, то основного антропологічного типу слав’ян дивитись зовсім не так безнадійно, як названі вище автори.

Початок дослідження антропологічних ознак слав’янських народів належить до другої половини минулого століття і поки що являє собою ряд приватних праць з поля антропології окремих слав’янських народів. Однак, незважаючи на явну недостатність даних, що виявлені наслідком цих праць, почалися вже, приближно з 90-х років XIX ст., спроби узагальнити ці дані, з метою поставити антропологічну класифікацію слав’янських народів на місце лінгвістичної, що досі існувала. З-поміж цих спроб першою щодо часу, а мабуть і найбільш вдалою щодо методи, можна вважати класифікацію слав’ян небіжчика проф.' E. Т. Нашу, що ніколи не з’явилася друком у статтях Нашу, але яку він подавав у своїх лекціях в Musée d’Histoire Naturelle (Jardin des Plantes) y Парижі . Амі поділяв слав’ян на дві великі групи: 1) ясноволосу та яснооку, субрахіцефалічну та низькорослу, зачисляючи до неї полабських слав’ян (вендів), поляків, білорусів та великорусів; і 2) темноволосу, темнооку, брахіцефалічну та високого зросту, що до неї він йаво-див сербохорватів, словінців, чехів, словаків та українців. Другою^такою спробою, далеко більш опрацьованою, але, мабуть-таки, менше вдатною щодо ясности, була характеристика слав’ян, що її зробив Денікер. Характеристика ця є не стільки класифікацією, скільки спробою прикласти до слав’янських народів антропологічні ознаки запропонованих автором етнічних груп. На думку Денікера, до слав’янської групи населення Європи входять принаймні три головні раси (східня, адріятична та західня, чи кельтська) та дві другорядні (віслянська та субадріятична), але при тому питання про ролю та значіння кожного з цих етнографічних елементів зостається поки що не розв’язане. Ми маємо торкнутись ще цих класифікацій у дальшому викладі; а тепер перейдемо до спеціяльно українських студій.

Антропологічне досліджування українців почалося також з 60-х років минулого століття працями Коперницького [4] та Велькера [5]. Праці ті були ще такі незначні (виміряно було всього біля трьох десятків українських черепів), що П. П. Чубінський [6], який теж на початку 60-х років зробив спробу фізичної, характеристики українців, за них навіть і не згадав.

Сам Чубінський обмежився тільки помітками рекрутських установ за вказаною від нього програмою, а тому результати, що він їх одержав, крім хіба тільки барви волосся, не мають жадного антропологічного значіння. В 70-х роках, крім кількох промірів Вейсбаха [7] та невеличкої праці Про-ценка [8] про 70 українських черепів, з’являються вже й значно важливіші

досліди Майєра та Коперницького [9] над живими людьми, присвячені українському населенню східньої Галичини та доведені до 1885 року. Вісімдесяті роки відзначились працями Еркерта 2, Емме 3 та Дібольда . У дальшому десятилітті число досліджувань збільшується: з’являються праці Ікова , Попова^6, Гільченка 7, Талько-Гринцевича 8, Краснова 9, Петрова^10, Маге-ровського п. Перші роки нашого століття не були особливо багаті на антропологічні праці над російськими українцями та обмежились дослідами Краснова |2, Бєлодєда |3, Кожухова 14 та Прохорова І6. Але зате в цей час починається вже систематичне обслідування українського населення Карпатів, що я його провадив в 1904 р. з доручення Наукового Товариства ім. Шевченка у Львові та яке тяглося включно до 1906 p., а тепер його провадить проф. 1. Раковсь-кий на Галицькій рівнині. З 1907 року також, не припиняючи, провадять систематичне обслідування населення Великої України, почасти разом зі мною, почасти цілком самостійно, мої слухачі, студенти С.-Петербурзького Університету: разом зі мною C. І. Руденко (Чернігівщина), Л. Є. Чикаленко та О. Я. Шульгин (Полтавщина та Херсонщина), H. Н. Лебедєв (Курщина та Вороніжчина), А. Г. Алешо (Київщина), Е. С. Артюхов (Київщина), В. В. Сахаров разом зі мною (Волинь та Київщина), Б. Г. Крижановський (Поділля), Н. Ф. Кондраиіенко (Катеринославщина), Л. Є. Чикаленко разом зі мною (Кубань) та инш. Всі ці праці, крім мого досліду про гуцулів |6, ще не видрукувані, але весь їх цифровий матеріял, що переховується в Кабінеті Географії та Антропології С.-Петербурзького Університету, вже обрахований та в значній мірі ввійшов до таблиць та до змісту цієї статті, дуже широко доповнюючи, а почасти й замінюючи наслідки досі виданих праць. Бо ж далеко не всіма цими працями можна тепер користатись, тому що вони базовані на промірах інструментами иноді дуже неточними, а до того автори вживали часом дуже довільних метод, що робили неможливими які-будь порівняння, а тим самим і висновки. Щодо мене персонально та до моїх слухачів, працями яких я мав честь керувати, то ми вживали для своїх промірів виключно парижські інструменти Соїііп’а та Boulitte’a та наслідували методи і засоби французької школи Вгоса, що їх прийняла Міжнародня

Згода (Entente Internationale pour unification des mesures craniométriques et céphalométriques) 21 квітня 1907 p. в Монако та 14 вересня 1912 р. в Женеві

Цілком зрозуміла річ, що вищенаведеними працями антропологічне обслідування українського населення ще далеко не закінчене. Не кажучи вже про те, що воно обмежилося поки що тільки місцевостями, де український елемент становить щонайменше 50% цілого населення, і не торкнулось ще зовсім частин Таврії, Бессарабії тощо, воно не охопило ще всіх повітів по деяких губерніях, де вже були антропометричні праці; потребуе також це обслідування ще дуже численних додатніх відомостей. Але все-таки ми маємо можливість користатись для цієї праці численно далеко значнішим, а головне, далеко точнішим та систематичніше зібраним матеріялом, ніж той, що ним користались автори опрацьованих досі даних про населення Європи та Росії Денікер [10] та Івановський [11].

Це дає нам сміливість сподіватись, що наші дані та висновки з них коли не будуть остаточні, то в усякім разі покажуть те, що при сучасному стані нашого знання можна сказати про антропологічні ознаки українців.

Для якнайточнішого означення анатомічних ознак в антропології вживають звичайно промірів; а там, де вони цілком неможливі або занадто трудні,— статистичний обрахунок спостережень. Таким чином всі дані про антропологічні ознаки виявляються в цифрах та у вигляді таблиць. У цій статті, призначеній для широкої публіки, ця метода, хоч вона й найясніша та найдоказніша, могла б обтяжати читачів; тому ми зважимось обмежитись тут тільки найконечнішою кількістю цифр, що стосуються до самих тільки чоловіків. З антропологічних ознак ми скористаємось тільки найсутнішими для нашого завдання і примушені будемо втриматися од більше часткових подробиць, що знайшли чи знайдуть собі місце в спеціяльних наукових працях.

Вище ми згадували вже за те, що мову не можна заводити до числа надійних антропологічних ознак, бо вона легше за все підлягає стороннім впливам та внутрішнім змінам, аж до повного заникання та заміни другою мовою; прикладів на це можна найти досить в історії Європи навіть за останні два тисячоліття. Та все-таки в мовах та в їх діялектах зосталося ще багато таких рис, що можуть стати дорогоцінними вказівками для антропології та спричинитись до з’ясування певних антропологічних явищ. Ми вважаємо тому дуже корисним простежити антропологічні ознаки українців у зв’язку з географічним поширенням головних діялектів їх мови; в залежності від цього ми й розглянемо кожну з цих ознак по трьох групах українського населення: 1) північної смуги, що відповідає поліському та сіверсько-полісь-кому діялектам; 2) середньої смуги, що обхоплює українські та галицькі діялекти; та 3) південної смуги, що до її обсягу входять слобідсько-український, подільський, подністрянсько-галицький та південнокарпатський діялекти.

1. Пігментація (барва волосся та очей)

Барва волосся та очей хоч і не надається до безпосереднього проміру та припускає певну частку суб’єктивізму в спостереженнях, але проте вона дуже важлива з антропологічного боку, бо вона дуже чутлива щодо етнічної домішки. Щодо українців, то вона грає особливо важливу ролю, бо, як це ми побачимо далі, їх пігментація одзначаеться взагалі дуже значною одноманітністю, а порушення цієї одноманітности дають нам вказівки на сторонні етнічні впливи, які мусять бути обслідувані.

Північна смуга України щодо барви волосся дає картину майже послідовного згущення тонів в напряму з півночи на південь та зі сходу на захід. Найясніше волосся виказалось у населення північних повітів України на Курщині, з виразною, очевидячки, перевагою ясного волосся (58 % ясноволосих та 42 % каштанових) та з повною відсутністю темноволосих. Хоч ці цифри одержав H. Н. Лебедєв з невеликої кількости спостережень і їх значно послаблюють дані Петрова (38 % ясновол., 38% каштан, та 24 % темно-вол.) та спостереження того самого Лебедєва в дальших південних повітах тої самої губернії (20% ясновол., 60% каштан, та 20% темновол.), але в усякому разі ми можемо, не помиляючись, вважати курських українців у більшості за безперечних блондинів і, як це буде видно далі, за одиноких блондинів не тільки серед українців північної смуги, але й серед українців взагалі. Вже в безпосередньому сусідстві з Курщиною, у східніх повітах Чернігівщини, як показують мої вкупі з С. і. Руденком досліди, ясноволосих було тільки 12,5 %, каштанових — 27,5 %, а темноволосих — 60 %. Майже ті самі процентові відношення дають нам висліди наших обслідувань і в пів-денно-західніх повітах тої самої губернії, себто виразну перевагу брюнетів із зменшенням чистих блондинів (7,2 % ясновол., 34,4 % каштан, та 57,8 % темновол). За Дніпром, на Київському Поліссі (Радомиський повіт на Київщині), як видно зі спостережень В. В. Сахарова, темне забарвлення волосся ще сильніше: ясноволосих він зустрів 8,7 %, каштанове волосся було у

30,4 %, а на пайку темноволосих припало вже 60,8 %. Далі, на Волинському Поліссі, згідно з дослідами моїми та В. В. Сахарова, пігментація волосся виказується така сама, але з повною відсутністю ясноволосих (39,5 % каштанових та 60,4 % темноволосих); але в північно-західній частині тої самої Волині темне забарвлення хоч і переважає, та зразу й слабне (0 % ясновол., 44, 6 % каштан, і тільки 55,3 % темноволосих). Нарешті, в Холмщині темне забарвлення втрачає вже свою перевагу та уступає перед яснішим забарвленням (28,8 % ясновол., 28,8 % каштан, і тільки 42,3 % темноволосих).

Отже, щодо барви волосся, то, поминаючи невеличкі відхилення, у північній смузі України ми все-таки знаходимо виразну перевагу темного забарвлення; а щодо барви очей, то нам доведеться констатувати не тільки дуже сильні хитання, але й перевагу в цілком протилежний бік, а саме в бік ясного забарвлення, а до того перевага ця йде не в певному напрямі, а на перший погляд — трохи недоладно. Українці Курщини, як і треба було того сподіватись, в більшості своїй ясноокі (у північних повітах 58 % яснооких, 34 % мішаних і тільки 8 % темнооких; у південних повітах — 60 % яснооких, 20 % мішаних та 20% темнооких). На Чернигівщині ці відношення значно зміняються на користь темних очей (24,9 % яснооких, 37,8 % мішаних та 37,3 % темнооких), але в Радомиському повіті на Київщині перевага ясних очей знову посилюється (39,1 % яснооких, 34,7 % мішаних та 26 % темнооких). На Волині, у північно-східній та північно-західній частинах її, перевага ця посилюється ще більше (у півн.-східн. частинах: 60,4 % яснооких, 2,3 % мішаних та 37,2 % темнооких; у півн.-західн. частинах: 60 % яснооких, 9,2 % мішаних та 30,7 % темнооких); при цьому не можна не звернути уваги на порівнюючи великий % темнооких та незвичайно малий % мішаних очей у північно-східній частині Волині, а саме в Овручському повіті. Разом із значною перевагою темного забарвлення волосся цей великий % темнооких вказує на змішання двох ріжно забарвлених рас, притому на змішання, мабуть недавнє, яке не встигло ще дати скільки-будь значну кількість мішаних очей, що вказувало б на давнє змішання. На Холмщині яснооких 52,5 % і цілком однакова кількість темнооких та сірооких (по 23,7 %), що вказує також на змішання двох рас, яке, однак, сталося раніше '.

Переходячи далі до середньої смуги України, зустрічаємо в крайній східній частині її, на Вороніжчині, як показують досліди H. Н. Лебедєва, перевагу мішаного типу, цебто каштанової барви волосся (17 % ясноволосих, 50 % каштанових та 33 % темноволосих), з очевидним відхиленням до темноволосости. Потім, на Харківщині знаходимо відразу виразну перевагу темної барви волосся (згідно з дослідами Кондрашенка: 0 % ясноволосих, 21,6% каштанових та 78,3 % темноволосих). Але на Полтавщині, як показують цифри Чикаленка та Руденка, бачимо вже значне послаблення темного типу (8,6 % ясновол., 34,0 % каштан, та 57,2 % темновол.). З Київщини за Дніпром маємо цифри д-ра Дібольда та А. Н. Алешо, що значно розходяться між собою. Перший у місцевості, яку він досліджував, знайшов 21 % ясноволосих, 13% каштанових та 59% темноволосих (решта — сиві); а другий — 3,3 % ясноволосих, 20,5 % каштанових та 74,1 % темноволосих. Ці цифри вказують на те, що барву волосся у населення Київщини треба визнати вже виразно темною, тим більше, що частина спостережень Дібольда припадає на північних подолян. А подоляне, як доводять досліди Б. Г. Кри-жановського, відзначаються досить малою мірою темного забарвлення волосся (17,3% ясноволосих, 42,3% каштанових та 40,4% темноволосих), а в південно-західній та в центральній Волині перевага темної барви знову посилюється (3,3 % ясноволосих, 34,1 % каштанових та 62,5 % темноволосих). У Галичині, на північному сході, темне забарвлення помітно сильніше, ніж на російському Поділлю (6,2 % ясноволосих, 39,6 % каштан, та 54,1 % темноволос.), а на південному заході темноволосість уже наближається до київської (6,8 % ясновол., 22 % каштан, та 71,2 % темноволосих). Нарешті, на Карпатах, згідно з моїми спостереженнями, темноволосість одразу сильно підвищується, досягаючи у лемків 80,2 % на 1,1 % ясноволосих та на 18,7 % каштанових. У північних бойків ясноволосих уже зовсім немає, каштанових тільки 20,3%, а темноволосих — 79,6%; щодо бойків, які згуртовані біля залізниці Стрий—Лавочна, то у них помітний певний вплив русинів з Галицької рівнини, і на 5,6 % ясноволосих у них припадає 23,5 % каштанових і тільки 68,6 % темноволосих; а на західньому узгір’ю Карпат, у колишніх угорських русинів, також мною обслідуваних, виказалось 0 % ясноволосих, 37,7 % каштанових та 62,2 % темноволосих. Самі тільки південні бойки, безпосередні сусіди галицьких гуцулів з північно-східнього боку, відзначаються не зовсім зрозумілою для нас перевагою каштанового волосся (52 %) при дуже малій кількості блондинів (1,8%) і відповідно невеликій кількості брюнетів (всього 46,5 %).

Щодо барви очей, то середня смуга України виявляє ті самі особливості, що й північна, але в значно послабленій формі. На сході, на Вороніжчині, ясні очі виразно переважають (44 % яснооких, 44 % мішаних і тільки 12 % темнооких). На Харківщині, судячи по цифрах Гальченка та А. Н. Краснова, маємо те саме явище, але досліди Кондрашенка дають наслідки протилежні, а саме: переважає темне забарвлення (9,2 % яснооких, 16,4 % каштанових та 74,2 % темнооких). На Полтавщині, згідно з відомостями Чикаленка та Руденка, переважає мішана барва очей (19,5% яснооких, 54,5% мішаних та 25,7% темнооких). На Київщині, як спостеріг Дібольд, помітна лише дуже незначна перевага темного забарвлення очей (16% яснооких, 41 % мішаних та 42 % темнооких), а дані Алешо виказують цю перевагу цілком виразно (5% яснооких, 35% мішаних та 60% темнооких). Але далі на північному Поділлю, згідно з спостереженнями Б. Г. Крижановського, перевага темних очей слабне, ідучи в супроводі досить значного % мішаної барви очей (9,6% яснооких, 42,3% мішаних та 48,1 % темнооких). На південно-західній та центральній Волині ясних очей дуже багато — 35%, мішаних

24.1 % та темних — 40,7 %. Те саме, що й на Поділлю, бачимо на Галицькій рівнині: у північно-східній частині її, як свідчать матеріали Раковського,

21.1 % яснооких, 44,2 % мішаних і тільки 34,6 % темнооких; але в північно-західній Галичині знаходимо (мої досліди) перевагу темних очей (10,4% яснооких, 35,4 % мішаних та 54,2 % темнооких); у центральній Галичині — 15,8% ясних очей, 31,6% мішаних та 52,6% темних очей. На Карпатах, у лемків, маємо 16,5 % яснооких, 30,8 % мішаних та 52,7 % темнооких; у північних бойків — 20 % яснооких, 32,4 % мішаних і 47,3 % темнооких, а в центральних бойків (в долині річки Опора) маємо уже 31 % яснооких, 19,6 % мішаних і також 47 % темнооких; нарешті, у колишніх угорських русинів знаходимо 26,5 % ясних, 18,8 % мішаних та 54,6 % темних очей.

Взагалі, як бачимо в середній смузі України, з винятком, головно, деяких східніх місцевостей, переважає щодо волосся і щодо очей темне забарвлення, але кількість ясних, а особливо мішаних (сірих) очей дуже відчувається, вказуючи на етнічні домішки, що порушують одноманітність загального темного типу.

У південній смузі України, щодо барви волосся, ми бачимо вже майже цілковиту одноманітність: скрізь, за винятком південних бойків, рішуче переважає темне забарвлення. На Кубані, згідно з зібраними мною та Л. Є. Чи-каленком даними, ясноволосих 2,5 %, каштанових 15 % та темноволосих —

82,5 %. У східній частині Катеринославщини блондинів немає зовсім, каштанових 14%, а темноволосих 85%; а в західній частині ясноволосих —

0,45%, каштанових 26% та темноволосих 72,4%; в Мелітопольському повіті, у Таврії, згідно з даними того самого дослідувача, 8,1 % ясноволосих,

24,3 % каштанових та 67,5 % темноволосих. На Херсонщині, згідно з даними Чикаленка та Шульгина, ясноволосих 6,1 %, каштанових 36,9 % та темноволосих — 59,6 %. На Поділлю, як це видно з цифр Б. Г. Крижановського, по течії річки Бугу, ясноволосих 6,6%, каштанових — 24,6% та темноволосих— 68,8%; а по річці Дністру — ясноволосих зовсім немає, каштанових 21,9% та темноволосих — 79,1 %. У галицьких гуцулів, на початках Пруту по Білому та по лівому боці Чорного Черемошу, згідно з моїми дослідами, кількість блондинів не перевищує 4,3 %, каштанова барва волосся трапляється удвічі частіше,— усього 8,7%, а ціла маса темноволосих складає 86,9%. У гуцулів буковинських, по правому боці Чорного Черемошу та на початках Сучави та Серету, помітна певна домішка ясноволосого елементу, що дає 16,7%; каштанового волосся тут також дуже небагато (3,3%), а темноволосих — 80%. У колишніх угорських гуцулів, на початках Тиси, при дуже невеликій кількості блондинів (2,7 %), трохи більше каштанового волосся (13,8%), а брюнетів — 83,3%. Нарешті, у бачванців, русинів, що живуть найдальше на захід, у селах Коцурі та Керестурі у південній частині колишньої Угорщини (Бачка) та що їх справно зачислюють деякі автори до словаків, я знайшов 40 % каштанових та 60 % темноволосих.

Щодо пігментації очей, то за винятком Херсонщини, де ми бачимо наявну перевагу мішаних очей (18,7 % ясних, 50 % мішаних та тільки 31,2 % темних очей), та почасти Кубані, де помітно хитання між мішаними й темними очами, в усіх инших місцевостях південної України знаходимо повну перевагу темної пігментації очей: у східній частині Катеринославщини 38 % яснооких, 4,2 % мішаних і 57,1 % темнооких; у західній її частині — 23,4 % яснооких, 15,8 % мішаних і 62,8 % темнооких; у Таврії 21,6 % яснооких, 13,5 % мішаних та 64,8% темнооких; на Поділлю по течії Бугу 11,5% яснооких,

29,5 % мішаних і 59 % темнооких; а понад Дністром — 3,1 % яснооких, 25 % мішаних та 71,9% темнооких; по той бік кордону у південних бойків — 14,3% яснооких, 28,5% мішаних та 57,1 % темнооких; у галицьких гуцулів— 21,7 % яснооких, 20,3 % мішаних та 58 % темнооких; у гуцулів буковинських — 13,3 % яснооких, 26,7 % мішаних та 60 % темнооких; у колишніх угорських гуцулів — 22,1 % яснооких, 2,8 % мішаних та 75 % темнооких; нарешті, у бачванців — 35 % яснооких, 0 % мішаних та 65 % темнооких.

1 Зводячи все сказане до загальних зауважень щодо барви волосся та очей у всіх українців, мусимо прийти до таких висновків:

а) Українці є, в цілій своїй масі, люде майже однаково темноволосі та темноокі.

б) Ця грунтовна пігментація українців найслабша на північному сході, поступово густіша є в напрямі на південь та захід та досягає свого тахі-тит’а на південному заході, цебто в місцевостях, де українці стикаються з південними та західніми, крім поляків, слав’янами.

в) Барва волосся українців взагалі тотожня з барвою очей, цебто українці в більшості мають темне волосся і темні очі, але кількість яснооких значно переважає кількість ясноволосих, цебто, инакше кажучи, ясні очі трапляються иноді й у темноволосих (навпаки — рідше).

г) Ясне волосся та ясні очі і своєю незначною кількістю, і географічним поширенням свідчать про те, що українців не можна вважати за населення, що склалося з мішанини двох рас — ясноволосої та темноволосої, а треба визнати належність їх до одної темноволосої раси з місцевими ясноволосими домішками, що досить різко відмежені географічно та що їх цілком можна пояснити сусідніми етнічними впливами. Ми бачили, що найясніше волосся та очі має населення України в західній частині Курщини, цебто у безпосередньому сусідстві з великоросами, що, як відомо, відзначаються дуже ясним комплексом (37% ясного типу, 41% мішаного та 25% темного); рівень цього комплексу у найчистіших представників великоросів, як, наприклад, у чудово захованих забайкальських «семейських», доходить до 77 % ясного.

19 % мішаного і тільки 4 % темного. Далі, коли не перевагу, то дуже високий відсоток ясноволосих та яснооких знаходимо також у північній смузі України, де українське населення незвичайно тісно змішане з білорусами, цебто знов-таки з народом досить ясного комплексу (48 % ясного типу, 31 % мішаного та 21 % темного). Нарешті, у західній та центральній Волині на північному Поділлю, в напрямку з північного заходу на північний схід тягнеться не дуже широка, але досить довга смуга мазурсько-польської колонізації, що принесла з собою також ясне забарвлення (у поляків 35 % ясного типу, 46 % мішаного та 19 % темного). Так само польський вплив знаходимо і в східній Галичині до Карпатів, а почасти навіть і на Карпатах (лемки).

2. Зріст

Щодо зросту українського населення, то всі, як старіші, так і новіші, починаючи з Чубінського, письменники та дослідники визнають його вищим за середній чи високим. Але, як і инші антропологічні ознаки, зріст також до певної міри вар’їрує в ріжних частинах України, і ці варіяції дуже цікаво розібрати.

У північній смузі України найменшим зростом, що трохи навіть не досягає середнього, відзначається населення східніх повітів Чериигівщини по лівому боці річки Десни (1649 мм). Далі йдуть південні повіти Чериигівщини на південь од Десни (1659 мм). За Дніпром у Радомиському повіті на Київщині зріст майже такий самий, як і на південній Чернигівщині (1657мм), а на Волині, у північно-східній та північно-західній частині її, помітно навіть деяке зниження зросту (1643 мм та 1656 мм). Найвище на цілу північну смугу виходить населення українських повітів на Курщині (1663,5мм). Отже, тенденція послідовного звищення зросту зі сходу на захід хоч і помітна, але вона сильно переривається під впливом почасти сусідніх етнічних елементів, про що буде сказано далі, а почасти, мабуть, і від того, що тут заховалось старовинне населення країни; за докази щодо останнього факту скажемо потім, а поки що звернемо тільки увагу на порівнюючи невеликий відсоток малого зросту в північній смузі, на досить великий відсоток високого та сильну перевагу зросту, що наближається до середнього. Про це див. таблицю 1.

В середній смузі України, в східній частині її, найнизькоросліше населення знаходиться, мабуть, на Харківщині, де Краснов вичислив середній зріст 1642 мм, а з даних Еркерта виходить 1645 мм. Але й тут ці цифри виходять дивно малі, коли порівняти їх з тими, що одержав Кондрашенко, який знайшов у Змієвському та Ізюмському повітах середній зріст 1682 мм. На Вороніжчині, згідно з дослідами Прохорова, середній зріст населення більший, а саме — 1685 мм. Далі, у північно-східніх повітах Полтавщини, згідно з цифрами Чикаленка та Руденка,— 1675 мм, а в південно-західніх — 1702 мм. На правому боці Дніпра на Київщині, як спостеріг Дібольд, зріст досягає 1669 мм, а згідно з дослідами Алешо — 1679 мм та Артюхова (Звенигородський та Таращанський повіти) — 1690 мм. На Поділлю, як спостеріг Крижановський, зріст також дуже високий: для північних повітів Крижа-новський дає нам цифру 1683 мм. Але далі на південно-західній Волині, як показують проміри Сахарова, зріст одразу падає до 1663 мм. В Галичині він знову підвищується, хоч і з значними скоками: згідно з моїми промірами, у центральній Галичині зріст досягає 1664 мм та на півночі — 1682 мм, а в північно-східній частині, як спостеріг Раковський,— 1684 мм; в горах
Українці північної смугиКур іди наЧернигівщинаКиївщинаВолиньХолмшинаСередні для цілої північної смуги ЛебедсвВовк та РуденкоСахаро вВовк та СахаровСержпу-товський ПівнічніповітиПівденніповітиСхідніповітиПівденно-західніповітиРадомиськийповітПівнічно-східніповіти(Овручськ.)Північно західні пов.

Число проміре них328014123436659444 ІБаІаБаІЬзва волосся в % ЯснаКаштановаТемназва очей в %ЯснаМішанаТемна$8,042.058.034.0 8,020,060,020,060,020,020,012.527.5 60,027.5 35,037.57,234,457,822,340,637,18,730,460,839,134,726,039,560.460.4 2,337,244.655,360,09,230.728,828,842,352,523.723.7- ІІ.ЗрістВ аб<(мілів %:олютних цифрахметри)малийнижчий за середній вищий за середній високий1663,515,328,128,128,1164921,230.0 28.820.0165918,428,229.623.7165713.030.430.426.0164320,939,525.813.9165613,634,830,321,2166715.220.3 37,2 27,11656,3 111. Головний покажчикВ абсолютних цифрах [доліхоцефали в ж 1 мезоцефали І субрахіцефали [брахіцефали83.39.09.036.345.483,65,010,035.050.082.3 8,120.531.339.583.84.317.317.360.883.018,644.137.281,69,012,151,527,282,88.48.4 42,3 40,682,9 IV. Височина черепа (продовжний дія метр - 100)71,171,170,972,972,071,071,671,5 V. Личний покажчик103,5104,5104,7103,6103,3105,3103,3101,8103,7 VI. Носовий покажчик67,769,371,971,267,866,066,670,568,8 VII.ПрофільносаВигнутийРівнийВгнутий7,746.146.15,236.857.86,261,232,510,062,227,517,360,821,74,676,718,64,577,218,113.5 28,857.68,656,036,2 VIII. Довжина верхньої кінцевости (руки) щодо зросту44,943,745,245,343,044,944,943,944,5 IX. Довжина нижньої кінцевости (ноги) щодо зросту47,947,647,547,947,247,547,348,847,7 X. Довжина ніг щодо бюсту90,290,491,889,790,889,995,791,2
у північних бойків зріст знову сильно знижується, доходячи до 1664 мм, далі, у лемків він трохи вищий, і тільки у центральних бойків (тухольців у Ко-перницького) доходить до помірної висоти (1667), а в колишніх угорських русинів, що, мабуть, вплинули і на центральних бойків завдяки великій (тепер залізниця) дорозі через Карпати, зріст досягає 1677 мм. Отже, у середній смузі України можна вже ясніше помічати послідовне підвищення зросту зі сходу на захід, але знову-таки зі значними перервами, що їх пояснення, однак, не викликає жадних труднощів. Цифри Краснова для Харківщини взяті головним чином з промірів міського населення Харкова, що здавна був головним пунктом великоруської імміграції, тому вони й нижчі за цифри для Вороніжчини. На південному заході Волині, як це ми вже бачили та ще побачимо, був великий колонізаційний рух мазурів; аналогічні впливи спричинились до зниження зросту у лемків, а особливо у північних бойків, де, однак, головну ролю щодо зменшення зросту грало, мабуть, мешкання в чорних хатах та погане живлення — вівсяні пляцки замісць хліба.

Нарешті, у південній смузі України маємо виключно зріст або високий, або такий, що значно наближається до нього; але й тут знаходимо також певні хитання, що стоять в залежності від місцевих етнічних умов. На Кубані, яка лежить найдальше на схід, зріст чоловічого населення (проміри Гільченка— 1700мм, а мої та Чикаленкові— 1709мм) може стати поруч з таким самим високим, а то, може, ще й вищим зростом населення Катери-нославщини, де в східній частині досягає 1716 мм, а в західній частині знижується до 1700 мм. Ці місцевості займають виняткове становище щодо зросту, і в инших частинах України зріст населення вже не такий високий,— спочатку він трохи знижується, а далі послідовно підвищується. На Херсонщині, як показують проміри Чикаленка та Шульгина, він не більший як 1675 мм, цонад річкою Бугом на Поділлі зріст трохи вищий—1686 мм, а понад Дністром ще вищий— 1691 мм. Щодо Карпатів, то, з винятком північної частини південних бойків (1662 мм), зріст там ще підвищується та ступнево досягає 1700 мм: у галицьких гуцулів — 1690 мм, у буковинських — 1696 мм і, нарешті, у колишніх угорських— 1700 мм. Найдальший західній острівець український, у Бачці, також одзначається дуже високим зростом (1684 мм), що наближається, як і зріст гуцулів, до високого зросту півден-но-західніх слав’ян.

Озираючи тепер загальним поглядом цифри зросту українців, ми бачимо передусім, що вони надзвичайно рідко спускаються нижче середнього, а навпаки, в більшості місцевостей досягають цифр високого зросту та й переходять за нього. Середній зріст українців взагалі, на основі наведених нами цифр, рівний 1673 мм.

Географічно зріст українського населення розподіляється під впливом переважно етнічних умов, що не становлять особливих труднощів для їх з’ясування. Ми тільки що бачили, що найбільшого розвитку зріст українців досягає у південній смузі й головним чином у місцевостях, які зв’язують українців з близько з ними спорідненими групами південних слав’ян, що, як відомо, відзначаються високим, а часто й дуже високим зростом (серби — 1695 мм, сербохорвати, за Івановським,— 1692 мм, а за Денікером — 1700мм, босняки— 1723 мм та герцеговинці—1759 мм). Посуваючись на захід, ми бачимо дуже помітне зниження зросту у південних бойків, мабуть, під впливом загальних причин, що спричинились до зниження зросту у населення Галицької рівнини взагалі, а саме під впливом польського панування та проникання польського елементу до країни у великих масах (зріст україн-

ців на південному Поділлю та Херсонщині дуже високий, а на Катеринослав-щині досягає рівня, що перевищує навіть зріст гуцулів). Особливо високий зріст кубанських козаків залежить, явна річ, головно від того, що предки їх були з добірної, найбільш розвиненої фізично частини українського населення (запорожців), а крім того, мабуть, ще й од шлюбів з місцевими жінками ріжних кавказських племен, серед яких, наприклад, осетини досягають 1692 мм. В середній смузі України, на заході, у північних бойків та лемків знову виявилось близьке сусідство польського населення, яке трохи послаблюється, однак, близьким сусідством словаків (1683 мм) та чехів (1667 мм). Далі, на північному Поділлю, на Київщині та Полтавщині зріст звиїцується і зовсім падає на Харківщині та на Вороніжчині, де українці стикаються з великоросами (середній зріст— 1657 мм), що їх нижчий зріст теж залежить од инородніх, головним чином фінських низькорослих елементів (мордва — 1643 мм, зиряни — 1628 мм, черемиси — 1615 мм та ин.), які ввійшли тут до складу слав'янського населення. Нарешті, в північній смузі України, поминаючи великоруський вплив на Курщині на зниження зросту, яке найбільш помітне на Чернигівіцині та в північній Волині, могло впливати й те, що там українське, мабуть-таки, перемішалося з литовськими, польськими та великоруськими племенами,— факт, який, на думку новіших учених, спричинився до витворення білоруського племени. На це правдоподібно вказують і згадані вже нами відповідно невисокі відсотки низькорослого та високорослого населення в даних місцевостях, тоді як середній зріст досягає тут значних відсотків, як це можна бачити на таблиці 1.

Отже, ми маємо всі підстави, щоб вважати українців високорослими взагалі. Але тут стає питання, як ми мусимо дивитись на низькорослі елементи українського племени: як на останки старої низькорослої раси, що з’єдналися з великоросами, чи як на порівнюючи новіші етнічні домішки, що з’явилися ззовні. Щойно наведені дані щодо географічного розподілу зросту та наші пояснення щодо меншої високорослости певних місцевостей, особливо у північній смузі України, а також відповідно незначний відсоток малого та нижче середнього зросту на цілій Україні — все це дає нам, здається, право висловитись з певністю на користь того, що зростом українці становлять етнічно одноманітну високорослу масу, в основі якої ніяк не можна припустити злиття двох рас — високорослої та низькорослої.

3. Головний покажчик

За дуже важливу, з причини своєї сталости, ознаку вважають відношення продовжного та поперечного діяметрів голови, що визначається так званим ^головним покажчиком, цебто цифрою, яка показує відношення найбільшої ширини черепної части голови до найбільшої її довжини, яку приймають за 100. Відповідно до цього головного покажчика, як етнічні групи, так і окремі індивіди поділяються на довгоголових (доліхоцефали) з головним покажчиком до 77,7, середньоголових (мезоцефали) з головним покажчиком од 77,7 до 80,0 та короткоголових (брахіцефали) з головним покажчиком, вищим за 80,0; в свою чергу довгоголові поділяються на доліхоцефалів та судоліхоцефалів, а короткоголові — на субрахіцефалів (од 80 до

83,3) та брахіцефалів (од 83,3 та вище). Щодо цієї ознаки, то українці, як і взагалі всі слав’яне,— круглоголові, але рівень їх круглоголовости (згідно з нашими обчисленнями, середній головний покажчик українців взагалі рівний 83,4) у ріжних груп населення та в ріжних місцевостях має виключної ваги інтерес. Як у всіх більш-менш мішаних етнічно народів, в українців головний покажчик дає певні хитання, але ці хитання, як ми це зараз побачимо, зовсім не безладні, а, навпаки, дуже многозначні, особливо коли зіставити їх з хитаннями инших ознак.

В північній смузі України, на східньому її краю, на Курщині, знаходимо в українців головний покажчик 83,3. Далі, в східній частині Чернигівіцини головний покажчик трохи вищий за середній (83,6), але в південно-західніх повітах Чернигівщини він зразу дуже сильно падає до 83,0, знижуючись на північному заході до малої субрахіцефалії (81,6). Таким чином тенденція до звищення антропологічних ознак зі сходу на захід, яка помітна й тут, переривається і тут рухом довго- та середньоголових елементів з Великоросії, Білоруси, а особливо з Польщі на крайньому заході.

В середній смузі України вказані хитання менші. Найменшим головним покажчиком, як видно з промірів Кожухова на 120 суб’єктах, одзначаються українці Вороніжчини (81,0), але в дослідах Лебедєва цей покажчик значно вищий та наближається до середнього (83,2), цебто й тут до певної міри повторюється те саме, що ми бачили тільки що в північній смузі. Але далі, на Харківщині, як це дослідив Еркерт на 80 суб’єктах, головний покажчик також близький до середнього (83,2), а на Полтавщині, як показують цифри Чикаленка, Шульгина та Руденка, у північно-східніх повітах — 83,0, а в південно-західніх — 83,5. На Київщині проміри Дібольда (на 200 суб’єктах) дають головний покажчик уже порівнюючи значно вищий (84,5), алеТаль-ко-Гринцевич та Алешо дають значно менший покажчик — 83,2, а Артюхов для південно-західніх повітів дає 84,5 і для Звенигородщини та Таращансь-кого повіту — 82,6. У північній частині Поділля головний покажчик падає до 82,3, а в південно-західній та центральній Волині доходить до 82,1, далі в Галичині звищується од 82,2 до 83,3 у лемків на північному сході та до

84,5 у центральних бойків.

Нарешті, у південній смузі України хитань уже немає, і головний покажчик, цілком уже брахіцефальний, іде, рівно звиїцуючись, зі сходу на захід з дуже невеликим відхиленням у подністрянського населення Поділля. Найменшим головним покажчиком тут одзначаються кубанські козаки (проміри Гільченка дають 82,1, а мої та Чикаленкові — 82,6); далі, на Катери-нославщині проміри Кондрашенка дали в обох її частинах по 83,3, а в Тав-рії — 84,5; на Херсонщині проміри Чикаленка та Шульгина дають 83,7, на Поділлю проміри Крижановського по річці Буг — 84,0, а понад Дністром — 85,2; в Галичині, у південних бойків — 84,6, у галицьких гуцулів — 84,4, у гуцулів буковинських — 85,1, в угорських гуцулів — 85,0 і, нарешті, у бачванців — 86,3.

Для пояснення вищенаведених цифр нам не потрібні які-будь зауваження, крім тих, що ми-вже їх висловили з приводу пігментації та зросту українського населення. Невеликий головний покажчик українців Курщини та Вороніжчини цілком можна пояснити близькістю великоросів з їх малою субрахіцефалією (за Денікером — 81,1 та 82,9, а за Івановським — 82,3), яка, безперечно, залежить од того, що вони проковтнули ще більше субрахі-цефальних фінів (80,1), черемисів (79,2), естів (79,0) тощо. Ці самі зауваження цілком достатні й для пояснення помірної субрахіцефалії населення Харківщини. На малу брахіцефалію кубанських козаків міг вплинути головний покажчик осетинів (81,9). Трохи складніше питання про головний покажчик українців південних повітів Курщини: цей покажчик, що його вичислив Лебедєв, дивує своєю несподіваною висотою (84,0). Ясна річ, що
Українці середньої смугиВороніж ти наХарківщинаПолтавщинаКиївщина й1X%.GВWЧ■єч0 В X V І П X *—«»ОXЯо.иSXVаі3оииXXУЯІ і sa Зіtr я і *11ІІ314

ë , тО ?X с їх1SС Яр X Е ТX XS яс 21 . »О О S с їх13G S

Число промірених17016—-97296138—200 ІБаІаБаІЬ>ва волосся в % ЯснаКаштановаТемна>ва очей в %ЯснаМішанаТемна—17.050.033.044.044.012.039.061.0 52,7 47,341,358.754.7 45,221,678.39,216.4 74,27,833,758,310,957.032.09,434,356.228.2 52,1 19,5—21,013.059.016.041.042.0 II. ЗрістВ аб в %:олютних цифіих малийнижчий за середній виший за середній високий165818,030.032.020.031.231.231.2 6,21642164518,047,520,314,0168212.3 17,5 25,744.316757,725.034.133.117023,618,123,954,3—1669 III.Головний , покажчикВ аб< в %:олютних цифрахдоліхоцефалимезоцефалисубрахіцефалибрахіцефали81,083.011.0 88,8 88,8—83,283,44,112.3 35,048.483.03,714.1 34,4 47,683,53,510,138,447,883,23,719,476.876.884.48,516,075.575.5 IV. Височина черепа (продовжний дія метр = 100)—69,867,6—70,872,072,7—71,2 V. Личний покажчик—1043——101310281023—— VI. Носовий покажчик—71,569,8—72,470,371,8—64,1 VII.Профільноса[Вигнутий 1 Рівний [Вгнутий—18,756,225,0——14,465,020,619.2 57,423.321,064.414.4—— VIII. Довжина верхньої кінцевости (руки)—44,7——45,844,744,4—— IX. Довжина нижньої кінцевости (ноги)—46,9——47,346,751,4—— X. Довжина ніг щодо бюсту—87,0——89,894,297,5—— КиївщинаПоділляВолиньСхідня Галичина (рівнина)Східня Галичина (горці)/•'opcv кі русин.і

оаVАртюхов0XяЇї£ 5л1яиВовкаsВяа0іва.ВовкВовкСередніцифридл«ЦІЛОЇсеред Південно західні повітиІ

gаі =її .5 к Е 5

Бойки

смуги (5І і ■» 52 .9 Е SXÎп■5 “— еїї е §яї " р. 2 3 S Ë Я аоXг ? 2 § С 5Яї51VяÖ £ ї « В % s з Е 5XиXое:ПівнічНІЦентральні

12012427120652303485910491757153249,4 3,322,574,1—6,224,269,48,329,664,017.342.340.43,334,162,56,239,654,16,822,071,24,829,865,31,118,780,220,379,65,623.568.637,762,2— 5,035.060.0—4,540,654,88,742,249,09,642,348,135.024.1 40,710.435.4 54,215,831.652.621,144,234,616,530,852,720,232,447.331,319,647,026.5 18,854.6— 16791685167116641683166316821664168416531644166716771669 9,124,125.840.85,623,333,837,09,925.4 35,029.59,233.031.0 26,75,825,028,840,49,528.3 36,625.417.617.241.723.317.617.241.723.37,417,537,937,023.0 26,4 28,622.028.4 27,028.4 16,210,133,332,024,616,922,630.230.2— 83,284,583,482,582,382,183,383,082,883,383,184,584,583,2 5,711,637,545,04,010,419,366,12,59,935,851,68,715,041,235,97,717.3 32,742.36,520,740,931,622,933,343,710,15,042.342.36,412,937,043,51,112,141,845,01,313,334.650.61.48.4 25,3 64,75.59.5 16,9 67,8— 68,670,967,867,072,070,770,772,470,271,871,272,773,170,6 1003103810311031105210211003104199210181011105810211024 71,871,872,172,371,269,377,776,571,471,775,474,466,072,1 16.771.711.713,775,011,38,169,722,13,165.530.519.5 68,911.56,660,932,425,043,731,216.938.9 •11,121,169,29,625.360.4 14,320,466,313,225,666,57,Н21,962,314,817.0 62,421.1 44,344,844,544,743,444,3

44,044,5 47,348,447,747,548,347,448,047,848,648,044,745,447,647,6 91,193,291,790,493,590,592,491,993,592,589,087,390,890,9 Українці південної смугиКубаньТаврія овX!5USи я а *0 XЮ у2XVаяаgX0и Число промірених614037 [БаІаБаІЬ>ва волосся в % ЯснаКаштановаТемна>ва очей в %ЯснаМішанаТемна44.7 55,3 57,242.82,515.0 82,520.035.045.08,124,367.521.6 13,5 64,8 II. ЗрістВ аб< в %валютних цифрах малийнижчий за середній виший за середний високий17003,2И,732,849,117092,35,030,062,717068,113.521.6 56,7 III.ГоловнийпокажчикВ абв %валютних цифрахдоліхоцефалимезоцефалисубрахіцсфалибрахіцефали82,19,821,324,644,282,62,520,022,555,084.55,440.5 54,0 ГѴ. Височина черепа (продовжний діяметр = 100)—71,471,6 V. Личини покажчик—103,7100,6 VI. Піковий покажчик69,662,367,0 [Вигнутий VII. Профіль носа Рівний Вгнутий—32.562.5 5,08,178,313,5 VIII. Довжина верхньої кінцевости (руки)——44,2 IX. Довжина нижньої кінцевости (ноги)47,546,747,4 X. Довжина ніг щодо бюсту—87,791,3 КатеринославщинаХерсонщинаПоділляСхідня ГаличинаБачка

РКрижановськийВовкВовк

цифридля ! КондрашенкооІІІІГуцули

ЦІЛОЇпівденноїсмуги

По БугуПоДніструПівденнібойкиГалицькіБуковинськіУгорськіиВОоа 7816765бі329369зо3620789 14.085.04,526,072,46,136.956.96,624,668,821,978,11,852,046,54,38,786,916,73,380,02,713,883,340.060.0— 98.0 4,257.123,425.762.718,750,031,211.529.5 59,03,125,071,914,328,557,121,720,358,013,326,760,022,12,775,035.065.0Е 17161700167516861691166216901696170016841693 7.25.312.375.41,68,236.054.110,816,744.627.74,921.334.439.43.16.2 46,9 43,716,830.529.5 23,25,820,328.944.910,320,624,144,85,418,927.048.120,040.040.0— 83,383,383,784,085,284,684,485,185,086,384,1 2,514,141,042,33,012,040.045.01,53,150,744,63,39,824,662,36,325,068,71,06,125,767,01,510,133,455,03,210,720,066,033,366,75,020,075,0— 70,870,271,572,873,173,274,274,873,174,973,0 102,0102,6—102,4101,7101,1102,1103,1101,2102,3102,1 76,475,262,369,870,971,871,173,263,163,968,9 7,562,329,27,562,329,213.8 75,310.99,862,327,89,356.234.323,458.318.332.4 41,226.43,350,046,62,763,933,235.055.010.016,260,523,2 44,344,3—44,444,2

47,847,847,448,048,147,847,747,547,947,447,6 90,990,590,092,192,591,890,990,494,090,591,0
до певної міри ця цифра (в таблиці вона з’єднана з цифрою для північних повітів) може підлягати сумніву, бо вона виведена з серії всього 19 людей, але коли прийняти до уваги, що в числі промірених було 36 % субрахіцефа-лів, то прийдеться шукати иншого пояснення, що про нього ми скажемо далі. Потім, коли звернемось знову до порівнюючи малого головного покажчика в південно-західній частині Чернигівіцини та на північному сході Волині, то він, як і всі инші етнічні ознаки населення цих місцевостей, мусить залежати від домішки білоруського елементу (головний покажчик білорусів — 81,8) або, що також можливо, від недостатнього проникання українців в місцевості, зайняті раніш білорусами. Ще складніше питання про досить малу брахіцефалію серед населення північно-східньої частини Полтавщини. Для пояснення цього факту згадаємо тільки те, що, здається, нігде на Україні не переведено стільки експериментів для зміни етнічного характеру населення, як саме в цих місцевостях. Не кажучи вже про розпочате ще в XIV віці переселення людей з берегів Бугу та Дністра, а далі про також давню імміграцію білорусів та чернигівських українців,— ще в XIX столітті поміщики робили спроби переселяти туди цілими селами великоросів; при цьому цікаво зазначити той факт, що це дуже мало відбилося на мові, і коли цей вплив можна помітити, то тільки на деяких етнографічних подробицях, особливо в північних повітах. Антропологічно, як це спостеріг я та Чика-ленко, населення козачих сел Полтавщини дуже різко відріжняється від колишнього кріпацького населення і своїм високим зростом, і темнішою пігментацією, і вищим головним покажчиком. Далі незначну субрахіцефалію північно-західньої, південно-західньої та центральної Волині треба вже инакше поясняти. Говорячи про зріст, ми згадували вже про вузьку смугу, що тягнеться через північно-західню та центральну Волинь та кінчається в північних повітах Поділля. Явна річ, і в цьому випадку ми також маємо до діла з впливом польсько-мазурської імміграції (середній головний покажчик поляків — 82,1), а на північному заході Волині міг також відбитись і вплив литовський ятвягів (головний покажчик литовців — 81,8). Тільки тим самим впливом можна пояснити й помітну субрахіцефалію північно-східніх галичан, що її сконстатував Раковський. Вплив цей виказався, однак, дуже слабким щодо галицьких горців; коли в них це й помітно, то хіба що на галицьких гуцулах, бо їх головний покажчик трохи нижчий за покажчик буковинських та угорських гуцулів. Ці останні так само, як бачванці, і головним покажчиком знаходяться в наявному зв’язку з буковинськими румунами (головний покажчик — 86,3), почасти з болгарами (84,7), боснійськими сербами (85,7), сербохорватами (86,0), герцеговинцями (86,7), трансиль-ванськими румунами (87,2), а почасти також і з західніми слав'янами (чехи — 85,4, словаки — 85,4, моравські словаки — 85,3).

Ця картина середніх головних покажчиків та їх географічного розподілу на Україні стає значно рельєфніша та виразніша, коли ми підемо трохи глибше і звернемо увагу на відсоткове взаємовідношення ріжних черепних типів у місцевостях, що дають субрахіцефальні головні покажчики. Роздивляючись з цієї точки погляду цифри південно-західніх повітів Чернигівщини (головний покажчик — 82,3), ми бачимо, що кількість доліхоцефалів не перевищує там 8,1 %, мезоцефалів — 20,5 %; але субрахіцефалів там є 31,3% і брахіцефалів — 39,5%, цебто, инакше кажучи, основну частину населення (майже 40%) становлять справжні брахіцефали. Те саме, але в більшій мірі, знаходимо і в українських повітах Курщини, де загальний головний покажчик, однак, уже брахіцефальний. На Полтавщині (головний покажчик — 83,25) бачимо те саме відношення: 1,8% доліхоцефалів, 12,1 %

Головний покажчик у %Барва волосся в %Барва очейв % УкраїнціiS>»но'5.т§с.3 s5 §0 геЧ-Ѳ-sІ■§!3О5І15Îя! * а. геиа •§■о505g03ОX3оs5£яо04Xваs'я36£ [МалийІТ Нижчий за середній Чернигшшина „ _ ..Вишии за середній[Високий18,421,031,629,00,01.3 2,61.33,92,66,55,25.29.25.29.29,27,817.113.12,61.31.3 2,69,210.514.514.56,59,214.510.50,02,62,65,29,213,111,811,89.25.2 17,19.2 [МалийКиївщина Нижчий за середній (південно-за- Виший за середній хідні повіти) [Високий10,025.025.040.012,56,21,23.73.76,212,58,715,05,08,710,017,52,56,210,05.03,73,715.020.0 33,71.251.25 2,55,010,010,013,73,715,013.723.7 [Малийv Нижчий за середній Херсонщина „ .Вишни за середній[Високий2,55,030,062,52,510,012,57,512,52.57.5 10,0 35,02,52.5 .2.5 10,02,55,025.050.02.57.5 10,02.52.5 10,0 20,02,510,032,5 [МалийГуцули Нижчий 33 середній Вищий за середній [Високий6,518,929.245.21,40,73,03,73.0 4,48.1 14,83,714,117,025,90,72.31.4 2,30,72.31.4 2,30,21,42.34.41.4 2,9 9,07.40,74,42,39,64,411,717.029.1
мезоцефалів, 36,4 % субрахіцефалів і 47,7 % брахіцефалів. На Київщині (цифри Алешо дають там середній головний покажчик 83,2)—те саме: 5,7% доліхоцефалів, 11,6% мезоцефалів, 37,5% субрахіцефалів та 45% брахіцефалів. У північних повітах Поділля (середній головний покажчик —

82,3) відношення дуже близьке до того самого явища: 7,7 % доліхоцефалів,

17,3 % мезоцефалів, 32,7 % субрахіцефалів та 42,3 % брахіцефалів. Майже те саме бачимо і в північно-східній Галичині та на Кубані. Словом, в усіх перечислених нами місцевостях України з субрахіцефальним покажчиком справжні брахіцефали коли не переважають, маючи абсолютну більшість, то все-таки перевищують чисельно навіть кількість субрахіцефалів при порівнюючи невеликому відсоткові довгоголових та середньоголових, цебто брахіцефали становлять корінне населення. Трохи инакші виявляються відношення на Волині; тут субрахіцефальний середній головний покажчик з дійсною перевагою субрахіцефалів при невеликій кількости брахіцефалів: у північно-східній частині Волині — 0,0% доліхоцефалів, 16,8% мезоцефалів, 44,1 % субрахіцефалів і тільки 37,2 % брахіцефалів; на північному заході — 9 % доліхоцефалів, 51,5 %, цебто абсолютна більшість, субрахіцефалів і тільки 27,2 % брахіцефалів. Тут брахіцефали наявно уступають перед субрахіцефалами; субрахіцефали становлять тут більшість, і це приводить до думки, що вони, особливо на північному заході Волині, були раніше основним населенням і тільки вже потім перемішалися з зайшлими українцями, після чого підлягли ще впливу польеько-мазурської колонізації.

Таким чином наші дані щодо головного покажчика цілком підтверджують все те, що було сказане нами з приводу пігментації та зросту. Майже повна відсутність довгоголових, дуже невелика кількість середньоголових і навпаки— дуже велика кількість короткоголових та взагалі значно менша кількість субрахіцефалів — все це ясно вказує нам і щодо головного покажчика, що в основі українського племени не могло бути сполучення двох ріжних рас, і що українці, які належать до короткоголової взагалі слав’янської родини, є справжні брахіцефали, що їх головний покажчик тільки де-не-де послаблюється до субрахіцефалії сторонніми етнічними домішками.

З усіх розібраних досі нами антропологічних ознак кожна зокрема приводить нас до викладених нами висновків, але коли їх зіставити одна з одною, то вони ще ліпше освітлюють етнічні особливості українського народу. Брак місця не дозволяє нам зробити це в усіх бажаних подробицях; тому, щоб не мати справи з великими та складними таблицями, ми візьмемо тільки чотири групи і розглянемо цифри, що до них належать, у їх взаємному зв’язку між собою.

Досить навіть побіжного погляду на наведену таблицю, щоб переконатись, що серед українського населення найвищий зріст відповідає і найвищому (брахіцефальному) головному покажчику та найбільшій мірі темної пігментації, або, инакше це сказавши, що українці, поминаючи всю сучасну їх змішаність, в істоті належать до одної раси—до раси високорослої, брахіцефальної, темноволосої та темноокої; ця раса, чисельно пануючи над домішками, і дає певні середні цифри, а домішки, аритметично знижуючи ці середні цифри, зостаються у великій кількості своїй чисто механічні. Иншими словами, українське населення, маючи, наприклад, свій середній зріст вище за середній взагалі, складається коли не в більшості, то в дуже значній частині з високорослих; далі, субрахіцефалічні своїм середнім головним покажчиком, українці в головній своїй масі — справжні брахіцефали і т. ин. Перейдім тепер до огляду,— якнайкоротшого,— решти антропологічних ознак населення України.

4. Висотній покажчик

Висотній покажчик, іцо показує висоту черепа, в українців ріжних місцевостей так само неоднаковий, як і инші ознаки. В північній смузі найменший висотній покажчик знаходимо в південно-західній частині Чернигівщини

(70,9), а найбільший у Радомиському повіті на Київщині (72,8). В українських повітах Курщини та в східніх повітах Чернигівщини висотній покажчик однаковий (71,1); на північному сході Волині (72,0) він дуже наближається до полтавського (72,7) та до північнокиївського (72,9), а в північно-західніх повітах Волині спадає до 71,0, щоб звищитись у Галичині, у центральних бойків, до 72,7 та у колишніх угорських русинів до 73,1. Порівнюючи ці цифри з головними покажчиками цієї самої групи, не можна не запримітити, що між цими ознаками існує майже повна відповідність: низьким головним покажчикам відповідає менша висота черепа і навпаки. У середній смузі України, як це можна було б припустити вже à priori, найменшим висотнім покажчиком одзначаються найдалі східні українці на Вороніжчині та Харківщині (69,8 та 67,6 за Еркертом і 70,8 за Кондрашенком). Трохи вищий висотній покажчик на Київщині (за Дібольдом — 71,2, за Алешо — 68,6 та за Артюховим — 70,7); ще вищий він у північних повітах Поділля (72,0). У північно-західній та у центральній Волині цей покажчик, так само як і головний, помітно спадає (71,5) з відомих уже нам причин, а в Галичині він хитається між 71,2 та 72,7, знову-таки в очевидній відповідності з головним покажчиком. Нарешті, у південній смузі України найменший висотній покажчик знаходимо на Катеринославіцині (70,8—70,2), де він менший, ніж на Кубані (71,4) та в Таврії (71,6), хоч на Катеринославіцині головний покажчик вищий. Але далі висотній покажчик іде цілком правильно, звищую-чись зі сходу на захід, та від 72,8 на Поділлю доходить до 74,8 у буковинських гуцулів, і це звищення, як і в инших місцевостях, іде відповідно до зви-щення головного покажчика.

Спільний хід висотніх та головних покажчиків вказує вже нам, що до висоти черепа в українців спричинились ті самі обставини, від яких залежить і решта антропологічних ознак. Середній висотній покажчик українців взагалі (71,3), виведений нами з місцевих цифр, так само як і головний покажчик, вищий за висотній покажчик великоросів (за Івановським 70,1) та білорусів (за тим самим автором — 66,1 або, згідно з новими цифрами,— 67,6). Щодо порівняння висотнього покажчика українців з покажчиком поляків, то ми від нього мусимо одмовитись, бо для цього останнього покажчика у польських авторів немає даних, а тому нема їх і в Івановського.

5. Покажчик личний

Надзвичайно важливе значіння має в антропології взагалі, а в антропології Росії особливо, личний покажчик, що дає відношення між довжиною та шириною лиця. Під словами довжина лиця розуміють або загальновживане значіння цього слова (од початків волосся на лобі до нижнього краю підборіддя) чи анатомічне його значіння (од так званого ophryon’a, цебто від середини лінії, що торкається верхнього краю бров, до нижнього краю підборіддя). У даному випадку ми маємо на оці лице анатомічне, за найбільшу ширину якого ми приймаємо, як це прийнято в науці, скулястий діаметр (diam. bizygomaxique) цебто так званий повний личний покажчик (index facial total) Топінара.

У північній смузі України личний покажчик незначно хитається між

103,3 та 104,7, притому нам не довелося помітити якої-будь правильности: у північних повітах Курщини він (103,5) нижчий, ніж у повітах південних

(104.5); у східніх повітах Чернигівщини (104,7) вищий, ніж у південно-західніх (103,6); в Овруцькому повіті на Волині він вищий, ніж у північно-західніх волинських повітах (103,3). У середній смузі, в межах Великої України, як, наприклад, на Вороніжчині, а особливо на Поділлю, покажчик цей, мабуть, вищий, ніж у північній смузі (104,3 на Вороніжчині та 105,2 на Поділлю), але він досить помірний на Харківщині (101,3), на Полтавщині

(102.5) та на Київщині (за Алешо — 100,3). У Галичині він зразу спадає до

99,2 у північно-східніх галичан, до 100,3 у північно-західніх, 101,1 у бойків та 101,8 у лемків, доходячи до 105 тільки у центральних бойків.

Трохи менше ця ріжниця помічається в південній смузі України: на Кубані личний покажчик рівний 103,7, у східніх повітах Катеринославщини — 102,0, в західніх— 102,6, на Поділлю — 102,4, а далі, в Галичині— 103,1 у буковинських гуцулів, 102,1 у галицьких, 101,2 в угорських та 101,1 у південних бойків.

Взагалі, виходить, що українці належать до числа більше-менше вузьколицих народів (середній покажчик 102,7), притому вузьколицість ця збільшується помітно, хоч і не цілком правильно, зі сходу на захід, принаймні в середній та північній українських смугах, в міру віддалення від більше широкоскулястого великоруського типу.

6. Носовий покажчик

Хоч українці взагалі майже вузьконосі (лепторіни), з середнім носовим покажчиком в 70,9, але серед них, явна річ, помічаються певні, не дуже, правда, великі відхилення в бік мезорінії. Найцікавіше те, що найбільш вузьконосе з усіх українців є населення північної смуги (середній покажчик 69,0), притому тільки чернигівці виказуються дуже малими мезорінами (71,2—71,9). В середній смузі носовий покажчик вищий, ніж у північній

(70,9), притому найменшої висоти досягає він на Київщині (64,1) та на крайньому заході, у колишніх угорських русинів (66,0), а в инших місцевостях він переходить також до малої мезорінії, що не перевищує, однак,

77,7. Нарешті, в південній смузі носовий покажчик знову невисокий (69,0), з винятком Катеринославщини (75,2—76,4), де, мабуть, дає себе відчувати довгочасне сусіДсїво з татарами. На жаль, ми позбавлені змоги порівняти український носовий покажчик з покажчиком великоросів та білорусів, тому що майже всі російські антропометричні дані, наведені в Івановського, засновані на промірах довжини носа від перенісся (між очима) до носової переборки, в той час як ми, йдучи за французькою методою та правилами міжнародньої згоди, брали довжину носа від nasion’a, цебто від лобно-носового шову.

Значіння профілю носа серед етнічних ознак, на нашу думку, й досі недостатньо оцінено, і, мабуть, це сталося тому, що він, на жаль, не дається до проміру та мусить означатись на око. Однак ріжниця між вгнутим, рівним та орлиним носом така різка та виразна, що навряд чи дає багато волі суб’єктивізму при означенні,— в усякому разі, суб’єктивізму тут мусить бути менше, ніж, наприклад, при означенні барви волосся чи очей. Щодо українців, то ця ознака не тільки цілком виразна, але й значно вільніша від винятків, ніж усі инші ознаки. Розглядаючи відсотково кількості підрахованих нами трьох форм профілю в усіх трьох смугах України, бачимо, що, з винятком українських повітів Курщини (46,1 %), центральної Галичини (44,1 %) та галицьких гуцулів, вся решта українського населення в значній більшості має рівні носи, притому в галицьких гуцулів порівнюючи невеликий відсоток рівноносих (41,2 %) пояснюється дуже великим відсотком людей, що мають вигнутий (орлиний) ніс. Географічно профіль носа розподіляється в наявному зв’язку з иншими етнічними ознаками — зростом та головним покажчиком. Вгнутий ніс зустрічається порівнюючи часто на самій тільки Курщині та в центральній Галичині; далі, в досить значній кількості зустрічається він на Чернигівщині (27,5 та 32,5), на Вороніжчині (25 %), у південно-західній та центральній Волині (30,1 %), на Катеринославіцині (29,2%), на Поділлю (27,8—34,3 %) та у гуцулів (25,4—46,6 %), цебто в місцевостях, що підлягли впливу чи великоросів та білорусів, чи поляків; щодо Катеринославіцини, то тут можна припускати і якийсь монгольський вплив. Рівний профіль носа, що переважає скрізь, за винятком Курщини, треба зачислити до характеристичних ознак чисто українського типу. Нарешті, вигнутий (орлиний) ніс, найбільш рідкий, найчастіше зустрічається на Вороніжчині (18,7%), на Кубані (32,5 %), у галичан (20 %—25,1 %) та у галицьких гуцулів, причому у перших двох місцевостях можливий вплив іранських племен, а в гуцулів — найбільше правдоподібний вплив румунський та циганський.

8. Довжина верхньої кінцевости (руки)

Щодо довжини верхньої кінцевости, то нам, на жаль, бракує цифр для певних місцевостей, де височину acromion’a не можна було дістати з причини чисто випадкових умов. У північній смузі України, для якої маємо найбільше цифр, ця довжина хитається між 43,0 та 45,3; у середній смузі — між 43,4 та

44,7, а в південній — між 44,2 та 44,4. Цебто взагалі середню довжину руки в українців можна вважати за середню, що наближається до малої, при цьому рука українців коротша за руку великоросів (46,02) та білорусів

(45.06), але трохи більша за руку югослав’ян (у герцеговинців - 44,1 ). Найбільша довжина руки українців на Курщині (44,9) та на Вороніжчині

(44.7), що наявно вказує на вплив великоросів; а більша довжина руки у волинян (44,8—44,9), мабуть, пояснюється впливами білорусів чи поляків.

9. Довжина нижньої кінцевости (ноги)

Довжину нижньої кінцевости ми обчислювали, зменшуючи зріст людини, коли вона стоїть, на її зріст, коли вона сидить. Довжина, що її одержуємо таким способом, щодо точности мало в чому уступає довжині від проміру великого trochanter’a, але дає змогу обходитись без проміру голої людини,

бо це на практиці викликає великі труднощі та ще більше зменшення кіль-кости людей, що годяться бути проміреними. Ця остання обставина примусила нас замиритися і з тим, що наші цифри не можуть бути порівняні з цифрами, що їх дістають проміром височини великого trochanter’a і які заведені до зводок антропометричних даних А. А. Івановського. Цифри, які ми одержали, показують, що довжина нижньої кінцевости щодо зросту майже в усіх українців однакова (середня довжина 47,55) з дуже невеликими хитаннями (від 46,0 до 47,9), притому ці хитання, коли взяти їх географічний розполог, очевидячки, аналогічні з хитаннями инших антропологічних ознак. У північній смузі України найменшою довжиною нижніх кінцевостей одзначається населення північної Волині (47,3) та Радомиського повіту на Київщині (47,4), а найбільшою довжиною — українці Холмщини (48,8), північних повітів Курщини (47,9), південно-західньої частини Чериигівщини (47,9) та населення Овручського повіту на Волині (47,8). В середній смузі найменшу довжину нижніх кінцевостей знаходимо в українців Вороніжчини (46,9), а найбільшу — у лемків (48,0), у подолян (48,3), у північно-східніх галичан, у Звенигородському та Таращанському повітах на Київщині (49,1) та у пів-денно-західніх полтавців (51,4). Нарешті, в південній смузі найкоротша нижня кінцевість виказується у кубанських козаків (46,7), а на Херсонщині, а особливо на Поділлю, вона довша (48,0—48,1); у гуцулів вона хитається між високими цифрами (47,5—47,9). Для порівняння з поляками, білорусами та великоросами можемо взяти цифри, наведені у Івановського, з цих цифр виявляється, що довжина нижніх кінцевостей в українців (53,66) переважає довжину їх у поляків (52,07), у білорусів (51,7), а особливо у великоросів (50,5). За обчисленням A.A. Івановського, українці односяться до групи племен з найдовшими ногами.

10. Довжина нижньої кінцевости щодо бюста, чи скелічний покажчик (index skêlique)

Скелічний покажчик, що вичислюється з довжини ніг супроти бюста (цебто височина тулуба + височина голови), як виказали недавні праці Manouvrier, заслуговує дуже великої уваги і, без сумніву, має більше прав на зачислення до особливо важливих антропологічних ознак, ніж, наприклад, обсяг грудей, що не має жадного антропологічного значіння. Даючи довжину нижньої кінцевости, щодо инших складових частин зросту цей покажчик треба вважати за фізіологічний, і, як довів це Manouvrier, він мусить мати дуже важливі практичні пристосовання, не кажучи вже про його етнографічний інтерес. Щодо цієї довжини, то всі українці виявляються досить однакові, притому скелічний покажчик у них своєю височиною майже цілком аналогічний з довжиною ніг щодо зросту; цей факт вказує на те, що взагалі високий зріст українців залежить не стільки від довжини тулуба, скільки од довжини ніг, через те українці й мають бути заведені до числа племен макроскелічних. Найвищим скелічним покажчиком у північній смузі України одзначається населення південно-західньої частини Чернигівщини

(91,8), яке разом із тим одзначається і найбільшою довжиною ніг щодо зросту; а населення північно-західньої Волині, що має найкоротші щодо зросту ноги, відзначається й найменшим скелічним покажчиком (87,0).

У середній смузі вороніжці, ідо мають найкоротші щодо зросту ноги, відзначаються також найменшим скелічним покажчиком (87,0), а в подолян, що мають найдовші щодо зросту ноги, покажчик цей досягає 93,5. У південній смузі найменший скелічний покажчик у найкоротконогіших кубанців (87,7), а найбільший знову-таки у подолян (92,5).

Розглянувши отак головні антропологічні ознаки українського населення і резюмуючи все вищесказане, ми мусимо прийти до таких висновків:

I. Українці є досить одноманітне плем’я, темноволосе, темнооке, вищого за середній чи високого зросту, брахіцефальне, порівнюючи високоголове, вузьколице, з рівним і досить вузьким носом, з порівнюючи короткими верхніми та довшими нижніми кінцевостями. Сукупність цих ознак ми вважаєм можливим визнати українським антропологічним типом.

II. Відхилення від цього етнічного типу, в нечисленній кількості осіб, можна спостерігати головно на скрайках території, заселеної українцями, їх легко пояснити сусідніми етнічними впливами, а це виключає можливість припущень про ріжноманітний склад українського племени в його первісному і найдавнішому вигляді.

III. Посилюючись з північного сходу на південний захід, український тип найбільше виявлений в середній, а особливо в південній смузі України. Щоб мати графічне уявлення його поширення, ми даємо тут мапи зросту, головного покажчика та пігментації населення України. Зіставляючи антропологічні дані про українців з лінгвістичною маною Михальчука, ми бачимо, що площа білоруських впливів майже цілковито покривається площею поширення поліських діялектів, тоді як середня смуга захоплює територію українського діялекту, а південна — слобідська — українські діялекти. А Поділля з Галичиною відносяться до площі поширення червоноруського діялекту.

IV. Порівнюючи антропологічні особливості українців з такими самими особливостями инших слав'янських народів, ми бачимо, що українці, безперечно, найбільшу спорідненість виявляють з південними та західніми (з винятком поляків) слав’янами, і, згідно з поглядами Нашу і Deniker’a, їх слід зачисляти до так зв. адріятичної, або динарської, раси, яку ми воліли б назвати слав'янською.

V. З огляду на брак даних, щоб припускати, ніби первісне українське плем’я витворилось із двох рас (темної, високої і короткоголової та ясної, низькорослої та довгоголової), а також з огляду на досить, на нашу думку, ясні і всіми визнані ознаки етнічної мішанини у великоруського, білоруського та польського племен, мішанини, що сталася за порівнюючи недавніх, майже історичних часів, ми гадаємо, що й припускати склад первісного слав’янсько-го племени з двох вищезгаданих елементів нема достатніх підстав. Ріжницю між слав’янськими племенами, що її вперше сконстатував Нашу, слід відносити тільки до сучасних нам слав’ян, беручи цей термін в лінгвістичному розумінні.

VI. Значно складнішим, а тому й тяжчим, є питання про відношення українського племени до племен білоруського та великоруського, споріднених з українцями лінгвістично і, як гадаємо, походженням. На думку А. А. Щахматова, лінгвістичні дослідження виказують, що первісна маса східніх, чи руських, слав'ян в дуже далекі часи, але в усякому разі вже в епоху свого перебування на середньому Дніпрі, диференціювалася на три групи: північну, середню та південну. Наслідком татарського нападу північна

група з частиною середньої витворила з себе великоруське плем’я, що проковтнуло масу фінських елементів; а з решти середньої групи та з прилучення до неї сусідніх південноруських, литовських, польських та за-хідньофінських елементів утворилося плем’я білоруське; нарешті, південно-руська група, яка «ціліше, ніж всі инші, заховала свій зв’язок з старовинною групою відповідних їй діялектів», витворила групу малоруську, що з утворенням самостійної культури перетворилась в українську. Перекладаючи цю гадку А. А. Шахматова з лінгвістичної мови на антропологічну, ми сказали

б, що крайня східня галузь адріятичної, чи слав’янської, раси, зайнявши середню течію Дніпра, верхні течії Західнього Бугу та Німану до Волхова включно (здогади про первісну батьківщину слав’ян ми зоставляємо цілком на боці) і змішуючись з племенами, можливо ще неолітичними, які раніше займали вказані території, та асимілюючи ці племена, поділилась на три групи. Кожна з цих груп і далі підлягала ріжним етнічним впливам, які в північній та середній групі виявились передусім в мішаній барві волосся та особливо очей, далі в зниженні зросту та в перетворенні брахіцефального головного покажчика в середній субрахіцефальний, що повстав з механічної мішанини основних брахіцефалів з порушеними субрахіцефалами і навіть доліхоцефалами. А щодо південної групи, яка потім стала українською, то, підлягши в свою чергу впливам іранським і, можливо, почасти й тюркським, але зоставшись порівнюючи чистішою, вона переховала в собі більше слав’янських рис, ніж північні, споріднені з нею групи. Явна річ, що поки що ми зважаємось говорити це тільки в загальних рисах, але, висловлюючи ці загальні думки, ми базуємось на наведених нами вище антропологічних ознаках білорусів та великоросів, які мають в собі безперечні сліди фінських та инших впливів, що будуть встановлені тільки тоді, коли будуть переведені скільки-будь точне вивчення та антропологічний аналіз цих племен

ЕТНОГРАФІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ УКРАЇНСЬКОГО НАРОДУ^12

Розуміючи етнографію як народній побут, зовнішній та внутрішній, ми маємо за мету зазначити побутові особливості українського племени та зіставити їх із такими самими особливостями инших народів, особливо сусідніх з українським.

Побутові особливості кожного народу є наслідок його колективної чин-ности, спрямованої на задоволення його життьових потреб. Економічний бік цієї чинности становить завдання окремої галузі знання, а ті форми, що їх прибирає сама ця чинність, а також і наслідки її у вигляді побутових річей, психічних та соціяльних явищ підлягають науковому дослідженню в ділянці етнографії. Під впливом ріжних факторів — раси, зокільного оточення, традиції та, нарешті, культури — кожний народ творить ці речі та ці явища по-своєму, і оригінальність цієї творчости тим більша, чим сам народ цільніший як расова та громадська група.

Тому для характеристики побутового життя українського народу ми повинні розглянути його способи здобування сировини, техніку, його їжу, житло, домашню обстанову та одежу, вірування, звичаї та обряди, громадські та правні розуміння і, нарешті, народні знання, оскільки вони справді народні, цебто незалежні од безпосереднього впливу шкільної науки.

Цілком зрозуміла річ, що огляд усіх цих боків побуту українського народу може бути тут зроблений тільки в межах нашого знання та дангго видання. Етнографічні відомості за Україну ще дуже нечисленні, а дссліди в цьому напрямку майже не вийшли ще з фази збирання матеріялів, га н це збирання переведено ще далеко не вичерпуюче. З причини однобічі ого розуміння завдань та змісту етнографії в діяльності українських етно~рафів до останнього часу переважало захоплення лінгвістикою та творами усної народньої словесности (фольклор) на некористь вивчення так званого мате-ріяльного побуту. В семи великих томах «Трудовъ жспедиціи» Нубійського,— в найбільшому збірнику з етнографії України,— матеріяльному побутові уділено всього тільки 77 сторінок. Спеціяльні розвідки з поля народньої техніки ще дуже нечисленні (Зарѣцкій, Рябов, Лисенко тощо), та й ті з’явились завдяки головно піклуванням земств про розвиток сільської промисло-вости. Наукова розробка зібраних уже етнографічних матеріялів, можна сказати, майже ще не розпочата, коли не рахувати кількох статей про будівлі, про церковну архітектуру, про орнаменти, про музику, весільні звичаї тощо. З існуючих наукових періодичних видань українській етнографії присвячені тільки «Матеріяли до українсько-руської етнології», що видаються у Львові. Далі, досить багато матеріялів дали «Харьковскій Сборник», «Кіевская Старина», «Wiata» та инші аналогічні видання 2.

1 Друковано в збірнику «Украинскій народъ въ его прошломъ и настоящемъ», т. II, СПБ., 1916.

3 Загальні праці з української етнографії: Рігельман, Лѣтописное повѣствованіе о Малой Россіи; Бантышъ-Камемскій, Исторія Малой Россіи, изд. 3-є. Москва, J842; Шафонскій. Черниговскаго намѣстничества топографи

І. Мисливство^13

Між способами задоволення життьових потреб найелементарніший та найпримітивніший — це мисливство та рибальство. Зрозуміла річ, що вони й становили головне джерело здобування їжі та одягу українців.і в доісторичні часи, І потім ще досить довго на початках добн історичної. Племена, що заселювали Україну за глибокої старовини, залишили на своїх селищах та на дні своїх примітивних землянок немалу кількість слідів свого мисливського існування. Уламки кісток на палеолітичних стоянках виказують нам, що найдавніші насельники нашої країни годувались ще м'ясом мамонта та носорожци, забивали мускусних биків, диких коней, первісних биків, північних оленів, полярних зайців тощо. Населення неолітичної епохи вже не застало більшости них тварин, що вимерли або виселились на далеку північ; на його частку припали вже зубри, лосі, благородні олені, коні, бобри, дикі кабани, ведмеді, рнсі тощо. Але воно привело з собою худобу вже здомашні-лу: бика, вівцю, козу, курку, голуба тощо, хоч разом із тим не відкидало й черепах, а навіть і річних скойок, що їх останки цілими завалами тягнуться по узгір’ях київського берега Дніпра на дуже великому просторі,

Палеолітичні стоянки, крім кісток тварин, дають ше й цілий шерег зна ряді.; більша частина їх пристосована до розрізування забитих звірів та для використання їх шкури та кісток з ріжною метою; тільки деякі з цих знарядь могли служити за зброю мисливцеві, та й то лише на полюванні за малнми звірятами Тому можна вважати найбільше правдоподібним те, що великими тваринами люде користувались, знаходячи їх уже мертвими, або ж забивали їх в ямах та пастках каміннями та дубинами. В землянках неолітичної епохи знаходимо вже знаряддя, які, без сумніву, служили й за мисливську зброю: вістря списів, сокири тощо, з обробленого кременю та ще більше з кісток чи рогів лося та оленя. Шодо початків історичних часів і так званого київського періоду, то ми маємо вже значну кількість вказівок, як у рпзкоп ках, так І в літописних відомостях. В ті часи ловили звіря головним чином у таких місцях, куди тварини ходили до водопою, ловили за допомогою сітей (тенетів), пасток тощо; на бобрів робились особливі «гони», мабуть, пастки, куди заганяли цих звірят; птиию ловили сітями, притому особливо були вживані «перевіеи», цебто великі сіті, що завішувались поперек лісової просіки чи дороги в спеціяльно придатних для того місцях, які мали назву «перевісиш»: назва ця, разом і з самим пристосованцям, заховалась і досі в північних губерніях Росії. Безперечно, що в цей період мисливство було ще головним джерелом життя населення України: звірячі шкури — куниць, білей та вивериць — були знаряддям обміну, нимн виплачували й податки (останнім пережитком такого «ясака» на Україні був обов'язок запорожців ще в XVIII ст. постачати до Найвищого Двору «дичину, звірину і птаство»);

Побережники з Калуша. що на Ста-ніславщині (нині Івано-Франкіищи-на). Фото кінця XIX ст.

«скора» була річчю вивозної торговлі. З того самого часу починається і монополізація мисливства вищими станами у формі присвоєння князями, їх підручними та духовенством права на «ловища, боброві гони та перевісища»; можливо, що спочатку це була свого роду винагорода князя та його дружини за знищення хижих звірів: ведмедів, вовків, пардусів тощо. З часом це право поширилось на всі вищі стани — на бояр, а потім на шляхту — поміщиків. Воно існує й тепер у формі поміщицького привілею в Галичині, де селяне не мають права стріляти ведмедів, кабанів та оленів, що псують їх поля, і мусять цілими ночами, розкладаючи вогнища та трублячи в труби, стерегти ті свої поля, що сусідять з панським чи скарбовим лісом.

В наші дні, коли хижі тварини знищені та розвинулось хліборобство, явна річ, що мисливство цілком втратило колишнє значіння для населення України; а коли селяне полюють і тепер, то роблять це поодиноко, ловлячи чи стріляючи дичину майже виключно на продаж. В місцевостях, що й тепер дуже лісисті, наприклад в Карпатах, ловлять ще ведмедів, споруджуючи на них особливі пастки, так звані слопи; дуже подібні речі можна також спостерігати ще иноді й у північних частинах волинського Полісся. В названих частинах України, а також на Буковині трапляються ще иноді рисі. Вовків, там, де вони ще є, труять отрутою, ловлять тенетами, а найчастіше заманюють в особливі ями з приманкою, цебто в так звані вовковні, щось подібне до двох концентричних загородок з ліски, з живою приманкою всередині; вовк іде на приманку та сам зачиняє за собою вхідні двері. Як надзвичайна рідкість ще дуже недавно траплялись бобри. На початках 70-х років забито одного бобра біля Чорнобиля на Київщині, другого бобра забили на річці Сеймі на Чернигівщині, а р. 1894 одного представника цієї майже вимерлої у нас породи знайшли в околицях Кременчука на Полтавщині. В Сосницько-му повіті на Чернигівщині іце й досі трапляються видри. В лісах волинського та черннгівського Полісся трапляються ще лосі; дикі кабани згадуються шс й досі на Поділлю. Нарешті, зайців, що існують ще більш менш скрізь, стріляють, ловлять собаками, захоплюють у канканах та пастках, особливо зимою.

Досить примітивне полювання і на птицю. Иноді її просто б’ють довгими киями чи батогамн з олов'яною кулькою на кінці, як це роблять, наприклад, з дрохвами під час ожеледі або осінніх дощів. Деяких водяних птиць оточують на воді і також б'ють довгими лозинами, як, наприклад, водяних курочок, молодих каченят тощо. Перепелиць та куропаток ловлять сітями, заманюючи їх,— перших — вабиком. других — зернами Дорослих качок ловлять таким способом, що до перетягнутого поперек річки міцного шнура чіпляють волосяні петельки сильця, куди й попадає голівкою необережна птнця. На дрібну птицю споруджують сильця на землі чи на деревах або забивають її склепцями. На Чернигівщині населення цілими селами виряджається І тепер ще на болота збирати яйця качок та иншої птиці, цілком не вважаючи на те, що цим способом нищиться дичина, і доходячи в цьому до справжнього варварства: «знайде гніздо, розіб'є одне яйце,— як вже наснджене, то всі ногою й передавить, а як свіжі, то забере»...

Значно складніші та цікавіші ріжні способи полювання на дрохв та на стрепетів, які ще трапляються зрідка у південних степах. Всі ці способи полягають більш-менш в непомітному підході чн під’їзді до птиці, що пасеться; робиться це за допомогою грубого, але досить удатного приладу, що ним наподоблюються рухи коня, як він пасеться; або инакше,— роблячи круг птиці широкі кола, що ввесь час звужуються; а то ще під’їжджають до птиці по лінії зигзагу. Але ці складні та тяжкі способи полювання зникають вже разом із зниканням степових птиць та самих степів.

2. Рибальство [14]

Зважаючи на те, що в наших палеолітичних стоянках знаходимо тонкі, старанно оброблені знаряддя, які й досі ще вживаються деякими примітивними народами замісць гачків на вудках, можна гадати, що й палеолітична людина на Україні практикувала вже рибальство не тільки руками, але й за допомогою певних знарядь. В неолітичних стоянках трапляються вже справжні рибальські гачки, вирізані з кости, та підважки з випаленої глини до сітей, а це свідчить уже про дуже розвинене рибальство. В залізний період рибальство, як видно з численних знаходок, було вже значно розвинене, а на початках історичних часів рибні ловища ставали вже монополією князів, а особливо манастнрів Тоді вже ловили не тільки «удицею*, але — «мережами», «бредниками» та неводами. Трохи пізніше «галицькі рибалки» вирушали вже в далеку иодоріж, шоб ловити рнбу на нижньому Дунаєві, де Й «пакостяше» їм князь Іван Р«>- »авич. Про рибальство за литовських часів відомостей у нас немає, але в часи Запорожжя рибальство, разом із полюванням, стає підвалиною економічного життя Січі. Рибні ловища, що оточували Кіш, щороку розподілялись між курінями, і запорожці звичайно шле літо перебували у плавнях. Так само рибальство було головним їхнім промислом і після відходу їх на вустя Дунаю після зруйнування Січі. Мабуть, тепер уже не підлягає сумніву, що запорожці разом із своїм політичним ладом занесли і свої рибальські навики і на Дін, де, як відомо, рибальство розвинулось до значних розмірів і звідки воно було вже донськими козаками занесене на Волгу та на Каспій, а потім і на Сибір.

Me дивлячись, однак, на такий широкий розвиток рибальства на Україні, на наших річках ще й тепер можна бачити рибальські сценки, що живо нагадують коли вже не якусь Нову Каледонію, то принаймні новгородців XIV століття, які «риби руками імаша у брега». Авторові цих рядків довело ся самому спостерігати на березі історичиої Стугни, недалеко від Київа, кількох хлопців, що ловили рибу просто руками; тут-таки на місці прокусува-ли головки у спійманих рибок та нанизували свою здобич на зігнуті в кільце прутики лози, що висіли у них на шиях. На півночі Ковельського повіту на Волині після спаду весняної води в мілких річках населення також виймає руками з мулу в'юнів та линів. В селі Жолвннці, біля Черннгова. таким самим способом ловлять ще окунів, просто з берега. В узеньких річечках та ровах часто можна бачити дітей, а то й дорослих, що ловлять дрібну рибу звичайними кошиками, з якими в містечках люде ходять на базар. Частіше, однак, кошик заміняють хваткою чи підсакою, маленькою конічною сіткою на довгому держалні. На Десні та на Сеймі можна бачити такі самі хватки, тільки дуже великі, що їх просто тягнуть по дні. Прогресивнішою одміною є ловіння риби, звичайно, тільки досить великої, за допомогою ості чи сандо-лі. Остю найпростішого виробу місцевих ковалів б’ють пстрцгів українські горці, гуцули та бойки на гірських карпатських річках — Пруті, Черемоші, Сяні тощо. На Великій Україні цим самим знаряддям, вже більше удосконаленим, ловлять сомів, а иноді також великих коропів та иншу рнбу, користуючись при цьому способі ловіння риби жаровнею на носі човна та ловлячи вночі. А на берегах Чорного моря, на побережжю острова Тендри та в Ягор-лнцькій затоці сандолями б'ють червону рибу — білугу та осетрів. Тут тризуб сандолі легко відстає від держална і прив’язаний до нього довгим шнуром; це дозволяє,— коли не можна одразу на поверхню витягти тяжку ранену рибу,- пустити її «погуляти», цебто ослабнути від кровопуску, після чого вже не тяжко підтягнути її до човна. Такий сандоль вже наближається до типу гарпуна, вживання якого, оскільки ми знаємо, цілком невідоме на Україні. Особливу відміну ловіння риби колючими знаряддями дає вживання тачкових снастей: вудок, переметів, кармаків. Про вудки, явна річ, нема що говорити, бо вони на Україні не відзначаються ніякою оригінальністю. Переметами звуть довгі мотузи, перекинуті через річку, з прив'язаними до них на малеиьких мотузочках гострими гачками. Иноді, особливо на малих річках, на ці гаки нанизують поживу, а часом, ловлячи велику рибу, дають їй волю самій наштовхуватись на вістря гачків. Цей останній спосіб, що найбільше нищить рнбу, давно вже заборонений законом, але все-таки ще недавно його вживали та, мабуть, у трохи меншому обсягу вживають і тепер на цілому Озоисько-Чорноморськиму побережжі, від Кубані до дельти Дунаю включно, У формі так званих кармаків, цебто сполучених кількох переметів, що їх розставляють на помор’ю чи на вустях річок. Звичайно річки, спливаючись з морем, утворюють на місцях спливу мілини — майбутні дельти. На цих мілинах за допомогою особливого приладу забивають у дно палі, а до них прив’язують тонкі мотузки, що лежать нарівні з водою, бо підтримуються поплавками у вертикальному положенні. До мотузків у горизонтальному напрямі прикріплюють два мотузки, що з них верхній лежить нарівні з водою, а нижній — на половині глибини. До цих мотузків у свою чергу нав'язують на тонких, але дуже міцних шнурках гострі гачки на кожному переметі по 60 штук Кілька таких переметів і становлять кармак Вся ця система, дуже проста сама по собі, відзначається разом Із тим значною рухомістю: гачки ввесь час хитаються від хвилювання води і тому саме й стають великою небезпекою для риби, що хоче зайти до річки кидати икру. Перебираючись через ряди гачків, що висять зверху Й знизу, риба неминуче зачепиться за один з них; вона змагає вирватись, б'ється і, явна річ, попадає ще на кілька гачків, що рвуть її тіло, доки вона не втратить сили або не під’їде рибалка і не доб’є її чокушею — своєрідним молотком Своїм розпо-логом кармаки нагадують ннший. ще примітивніший спосіб рибальства, а саме нерухоме перегородження річок. На Україні нам довелося спостерігати цей спосіб у найпрнмітнвнішому вигляді на західньому схилі Карпат в Угорщині, в селі Кушниці... Невеличка, надзвичайно мілка літом гірська річечка була перегороджена двома стінками з назбираних тут-таки з дна дрібних камінців та глини; стінки ці сходились під кутом, залишаючи дуже вузеньку протоку для води, а протока загороджена була невеликим ятіром з лози. Таку саму загороду, але з ліски чи з двох лісок, що їх проміжжя набите глиною, роблять і на мілководних болотяних річках Полтавщини, наприклад на Удаї. Звичайно, такі суцільні перегородження річок, що зустрі* чаються у багатьох напівдиких народів, наприклад у північноамериканських індійців, можливе тільки на дуже вузьких та невисоких водах. В басейнах великих річок воно вживається тільки на мілких припливах, де перегорожу звуть ізом, а також на єриках, цебто штучних малих протоках, що сполучають бсиюти з річкою чи з озером. На вусті їх ставлять ятір чи котець, в залежності від глибини води та сили течії, а на єриках будують ціле спорудження, що звуть гардом, Ерик уже є в невеличкому вигляді справжній рибальський завод. Коло нього звичайно ставлять хату чи принаймні добрий курінь — кирган або помешкання дія переховування снастей, посуду, наловленої риби; там е також одна чи кілька колиб для робітників, а за лихої погоди там чистять та солять рибу. На самому вусті єрика, поперек його будують високу перегорожу з міцних палів, що скріплені лозою так, щоб через неї могла протікати вода та ніяк не могла пропливати доросла риба. Далі, досить близько від першої перегорожі роблять з доброго очерету чи лози ще одну досить міцну перегорожу, що звуть глухою лісою, яка значно підвищена над рівнем води. Потім, на иівтора-два метри від другої перегоро-жі ставлять ше одну ляп/, чи лісу, але вже врівень з водою. Простір між двома останніми перегорожами звуть вискочкою. Нарешті, на початку єрика, де він виходить з болота, ставлять ще пару або дві пари ліс, що сходяться під кутом; ліса ця має вузьке горло; проти нього з внутрішнього боку вбивають кілок. Риба з плавні чи з болота заходить до горла першої ліси, потім до другої, а потім, діставшись до низької перегорожі, скаче через неї та попадає до вискочки, звідки її й вибирають підсакою. Спеціялістами будування таких гардів на дунайських гирлах вважаються виключно руснаки. цебто українці, і хто б не був хазяїном єрика, то за гараджія — завше українець.

До ізів та єриків близькі своїм основним принципом котці, чи коти (табл.

Via), але ними не перегороджують цілої річки чи протоки, а ставлять їх на водному просторі, на так званому ході рибн. Котиі роблять також з ліс, очеретяних або з тонких дерев'яних патичків; ліси ці поставлені так, щоб утворити пастку для риби. Найчастіше одна ліса ставиться вздовж рибного ходу; наприкінці цієї ліси двома півколами ставиться друга велика ліса таким способом, щоб по обох боках першої ліси зоставались вузькі щілини, які прикривають зсередини палею та звуть їх устенками Зайшовши до цієї другої ліси, риба може з неї вийти через один тільки одчинений для неї отвір, що веде до другої округлої ліси, а ця творить уже безвихідний простір, звідки рибу вичерпують, як із рибного садка. Форми таких котців бувають дуже складні та ріжноманітні, в залежності від тої чи иншої місцевости та від розпологу рибних ходів. Нарешті, ще один спосіб перегородження водного простору, але вже з мстою оточити його частину,- це сіті; про них ми тут не будемо говорити, бо вони коли в чому й оригінальні на Україні, то хіба тільки в певних деталях. Бредні, неводи, волокуші, митуни тощо (табл. V16) ріжняться між собою головним чином тільки розміром, що пристосований до рибальства в малих чи великих річках, у лиманах і, нарешті, в морі. Одміни сітей у формі ятерів, жаків тощо також загальновідомі і більш менш скрізь однакові.

Цілком окремо треба зазначити надзвичайно оригінальне пристосованця для ловіння виключно кефалі, що вживається на лиманах Озовського моря. Це так звана чеканка, або доріжка. Це є щось подібне до довгого мату з куги чи оситняку, біля 15—20 метрів завдовжки та біли 3 метрів завширшки; довгі краї заломлені догори та досередини, творячи наче невеликі облавки. Вживання цієї доріжки засноване на тому, шо кефаль боїться кожного темного предмету, навіть тіні в воді, та завше змагається Його переплигнути. Для ловіння цієї риби доріжку за тихої ясної, але не місячної ночі просто розстелюють на поверхні води, і кефаль, пливучи зграєю, починає одна по одній плигати та викидатись на доріжку, де й зостається, бо сплигнути назад до води не пускають і і загнуті краї чеканки. Цей спосіб так вражає своєю оригінальністю, що, не бачивши його на очі, тяжко собі його уявити

Взагалі рибальство на Україні давно вже стало капіталістичним промислом і для маси населення є хіба що иноді підсобною працею, за винятком дуже нечисленних робітників, шо остаточно закинули хліборобство. Щодо техніки, то українське рибальство скорше йде на регрес, ніж до прогресу, але це явище помітне скрізь. Як і мисливство, рибальство втратило своє колишнє видатне значіння, і коли воно може числити на майбутність, то тільки в формі штучного рибоводегва та правильного зужиткування морських рибних багацтв.

3. Скотарство 1

Як це вже вище зазначено, здомашнілі тварини з'явились на території сучасної України на початках неолітичної доби, разом з новим населенням, що було, мабуть найповніше, азійського походження. Оскільки можна гадати, основуючись на знайдених кістках, кількість пород здомашнілих тварин дуже мало збільшилась з того часу; кицька, гиндик, цесарка, а за останні часи — нові закордонні породи худоби, свиней та птиці. Поминаючи, однак.

' Ариетоп, ор сіт , Апучшіг Д Н Кь дрг*ігьйшей неторіи домашннхь жмвотных-ь вт> Россіи (Тр VI Арх С. вь ОдрссѴ); Иэслѣдоваиіе совремсниаго состоянія скотовидстпа въ Россіи. Москва. 1884—1885.

таку старовннність скотарства на Україні, можна, здасться, мати сумнів, чя процвітало воно дуже в князівський період та за попередні часи залізного віку. Згідно з відомостями візантійських письменників, на Руси тих часів худоби було небагато, і її здобували купівлею чи грабіжкою у сусідніх кочових народів, про що свідчать І літописи. У князів бували, правда, дуже значні табуни коне» та великі череди худоби; чималі отари мало також духовенство, то користувалось обов’язковим для селян постачанням вівса для коней та було звільнене татарами від податку на худобу. А в простого народу худоби було мало, а деякі насельники київської землі в XII столітті зовсім не мали коней. Багаті на траву південні степи в доісторичні часи були зайняті напівкочовим населенням, що, як, наприклад, скифи, ловило та прикрочувало диких коней та, мабуть, і розводило вже здомашнілих, Коні тільки пізніше стали приступні слав’янським племенам, що на початках своєї історії тримались більше на межі степової смуги і тільки в так званий козацький період одвоювалн у кочовників степи, де трава, як каже Шафонсь* кий, «солодкістю та наїсністю дуже переважала лісову». В цей саме період І розвинулось на Україні скотарство в порівнюючи дуже значних розмірах; розводились табуни коней, гурти худоби, отари овець тощо. Наприкінці XVIII століття той самий ШафонськиЙ нараховує в самому тільки Галицькому повіті ІЗ кінських заводів та 28 заводів рогатої худоби; в Зіньківському повіті — 15 кінських заводів, 27 заводів худоби та овечих 16: «поверх того в кожному селі від 200 до 500 скотин буває*; у Глинському повіті — 15 кінських заводів І т д. Коні розводились таких нород: «неаполітанської, англійської, Іспанської, данської та береберської» Цих коней та рогату худобу Україна постачала тоді до Москви. Петербурга, Риги, на Білорусь, а кілька десятків тисяч рогатої скотини гнали доСнлезії, Явна річ, що тепер скотарство на Україні скоротилось і каїн заховалось десь ик головне джерело існування, то хіба тільки на Карпатах, у гуцулів та бойків, на їхніх гірських полонинах.

Гуцули, як насельники гір, мають дуже обмежені простори землі дія засіву, а тому зимою займаються рубанням лісу, що сплавляють пізніше, вже весною, а літом — випасають скотину на своїх полонинах, цебто гірських пасовиськах. Ранньою весною майже все чоловіче населення сіл переходить на гори, де Й провадить цілком пастуше життя. Гурти га отари всього населення, що тягне до даної полонини, цебто безлісної частини гори, що не надається до сінокосу і тому служить тільки за пасовисько, об'єднуються докупи в одну череду. Ці гурти та отарн, що до них належить як і своя власна худоба, так і куплена «у долині» для випасу та перепродажу, звичайно ідуть до спільної череди тільки після старанного позначення власности тавром, надрізом на вусі, на рогах тощо. Спільну череду женуть на ціле літо на пасовисько. Ще раніше виряджається туди ватаг — колись виборна, а тепер довірена особа власника полонини — з навербованими пастухами для ріжного роду скотини, з майстрами для виробу сиру тощо. Діставшись на місце, ватаг передусім мусить дати лад в цілому сгоіы^', цебто в дерев’яних будинках для людей та ріжного роду худоби. Спочатку він підходить до стаї, цебто досить довгої повітки, що поділена на дві нерівних части ни, в першій з них, меншій — коморі — переховують харчі, посуд та вироблений сир, а в другій—більшій — знаходиться ватерник, цебто кам'яне чн дерев’яне, набите глиною спорудження для вогню — ватрнще, з кругобіжним гаком для казана, лава, де спати, тощо. Ватаг, творячи дуже оригінальну молитву, одчиняє двері, заходить за ватрище, б’є ліворуч від себе сокирою

Отара овець на дніпровій заводі. Гравюра Форбереера з картини Н. Сергеева. 1890.

в стіну та з належним заклятгям кидає на ватрище стару підкову, що мусить охоронити від грому ціле стоїще. Далі, зараз же беруться здобувати за допомогою тертя самої ватри, цебто живого вогню. Для того беруть загострений з двох кінців шматок сухого дерева, до вістря в щілину з обох кінців вправляють по шматочку трута та вставляють цей шматок дерева між одвірком та забитим у землю міцним кілком; за місць одного кілка вбивають в землю два товстих палі, перев'язуючи вгорі мотузком. Далі намотують на деревину ремінь та починають дуже швидко її вертіти, аж поки не з’явиться спочатку димок, а потім і вогонь. Коли дістануть таким способом вогонь та він розгориться, тоді ватаг бере з нього жар, кидає його з молитвою в воду, а потім цією водою кропить навхрест всі будинки, всю маржину, цебто цілу череду, як вона надійде, навіть вим’я у корів, а рештки тієї води переховує потім в пляшечці до кінця літнього сезону. Коли це своєрідне водосвяття скінчене, ватру урочисто заносять до стаї, кладуть на ватрище, де вже лежить підкова, і цей вогонь побожно підтримують аж до самої осени, а восени, відходячи додому, ватру не гасять, а дають їй загаснути самій. Взявши з палаючої ватри розжарену головешку, ватаг знову обходить з нею всі будинки, без перерви читаючи «отченаш», і, нарешті, кладе її на воротях, кудою мусить ввійти ціла череда, що тим часом наближається до стоїща. Прийнявши худобу та окропивши її приготованою зазначеним вище способом водою, розміщують її по кошарах, цебто в шести- чи восьмикутних загонах з палів. Як упорядкуються вже иа своєму хазяйстві, дадуть всьому лад, зварять кулешу (рід мамалиги з кукурудзяної муки) та заготовлять постелі, ватаг трембітою — довгою (сажнів два, а то й більше) дерев’яною трубою скликає пастухів, підходить до свого місця коло ватри та запрошує товаришів послухати його, стати на коліна та спочатку помолитись за здоров’я цілого народу православного, що на цілому світі, потім на себе, просячи бога «заступити та оборонити» всіх христіян та всі гурти й отари хрнстіяиські «на росах, на водах, на кождих переходах, від усякого лиха І від припадку тяжкого», 1 як він допоміг зібрати цю христіянську худобу, так нехай і допоможе повернути її власникам...

З такими самими молитвами та заклягтями проходить ціле літнє життя гуцулів: щоденне випасання скотини, доїння, виріб сиру тощо Такі самі церемонії супроводять і поворіт скотини додому восени. Майже цілком так само, тільки шо хіба трохи не так колоритно, переводиться й випас овець у бойків, з тою ріжницею, що в них все це відбувається в менших розмірах та й має не такий кочовий характер. Стоїще в них не зостається весь час на тому самому місці, як у гуцулів, а переноситься кілька разів за літо з одного місця на друге, тому й будівлі в них робляться переносні і складаються з кілків з нав’язаними до них матами, сплетеними з тонкої лози. Переносять стоїша почасти з причини виснаження грунту, почасти щоб загноїти ЦІЛИЙ простір навкруги стоїща. Разом зі стоїщем переносять також і маленьку будочку, чи курінчик, для вівчара,— там знаходиться його постіль, потрібні харчові запаси та струмент.

На Великій Україні в скільки-будь широких розмірах скотарство провадять тільки на поміщицьких чи громадських пасовиськах на Катеринослан-щині та на Херсонщині, та ще на Кубані, де воно має вже помітне східне забарвлення Там ше можна й тепер зустріти тип справжнього чабаиа. що вдягнутий звичайно в овечі шкури (не виключаючи з того й штанів), підперезаний поясом; на поясі в нього висять: гаман, спеціяльно чабанський, з ріж-ннмн дрібними причандалами, ніж, ланцет пускати кров, ріжок з «добрим» дьогтем та квачем мастити рани, лешатка для витягання з ран червів тощо. Озброєний чабан гирлигою, цебто дуже довгою палицею з гачком на кінці, що ним можна зловити вівцю при потребі. На Україні цей гачок виточений, на півночі його заступає звичайна шишка, скривлена набік. Ці чабани весь час переходять з місця на місце, майже завше маючи з собою невеличку чабанську гарбу, цебто бодню на колесах, з харчами та иншим добром, Иноді цю гарбу заміняє велика бричка з плетеним з очерету дашком або ціла плетена чн дерев’яна будка на колесах.

Розведення здомашнілої птиці на Україні провадилось колись в значно більших розмірах, ніж тепер, хоч у наші часи ноно знов трохи відживає, завдяки дуже доброму збутові за кордон. У місцевостях, де е ще велика кількість болот, як, наприклад, на Волині та па Чернигівщині, селяне розводять иноді великі гурти водяної птиці, гусей та качок, що ціле літо живуть на болотах у напівдикому стані та вертаються додому тільки з заморозками. Дорога гречка та взагалі зубожіння населення зменшили нині й розведення курей, але воно має великі шанси на розвиток через збут яєць за кордон; проте розвиток цей, мабуть, не торкнеться селянського господарства, а скорше прибере капіталістичний характер. Досить багато людей також кохається в розведенні голубів, і дуже часто можна побачити де-небудь під стріхою повітки завішені на кроквах голубники, цебто штучні гнізда, сплетені з соломи у вигляді порожнього конусу або півсферичної форми. Рідше тримають

голубів просто під стріхою хати або а окремих гилубниках, більше-менше на західноєвропейський кшталт.

Дуже велику ролю в господарстві старовинної України грало бджільництво- В дуже далекі від нас часи воно зачалося «видиранням* меду диких бджіл, шо гніздились у дуплах дерев; потім стали вирубувати в деревах штучні дупла, а ще пізніше, мабуть вважаючи дупла непридатними, стали довбати порожнечі в зрубаних колодах та прив'язувати ці колоди бІльше-менше високо на деревах. Такі колоди,— вони мають І тепер ще назву боргуй,— Існують І нині в нас на Волині (табд. Vila), на півночі Київщини та в північній Чернигівщині. Щоб влазити на дерева, в цих місцевостях ше й тепер в ужитку плети чи лазива, що сплетені з мотузків чи а ремінців та що про них згадують акти початків ХѴШ століття та ранїшІ. Досконалішою, хоч також дуже старовинною формою бджільництва є приміщувати колоди для бджіл чи нуликів на просторах, що зостались після вирубання лісу,— на пасіках, де вулики ставили чи просто на землі, чи на пнях від зрубаних дерев, чи, нарешті, на невисоких підставках. Цей пасіціний спосіб бджільництва, однак, згадується в документах тільки з половини XIV століття. А наприкінці XVIII століття він уже заступив бортьове бджільництво навіть у таких місцевостях, як бувший Березненськин повіт на Чернигівщині, та почав заступати Його І в Городницькому (Шафоиський). Вулики ці відзначались дуже великим обсягом І тому були нерухомі Далі на південь їх уже в XVIII ст. почали заміняти на невеликі, легко переносні вулики — колодки. Продукти бджільництва в старі часи розцінювались дуже високо, а бортьові дерева охоронялись законом дуже суворо. За козацький період бджільництво па Україні досяглозначного розвитку, але потім, як настало на Лівобережжі кріпацтво, бджільництво почало занепадати, і в наші часи зійшло на те, що селяне мають по кілька вуликів, та Й то про це дбають тільки заможніші хазяї. На Чернигівщині подекуди та на Волині переховані ще по старих козачих та шляхетських господарствах старовинні вулики з видовбаних колод, часто величезних розмірів, нноді півтора метри в діямстрі; в одній такій колоді иноді міститься два, а то й три вулики. Взагалі, «пні» нині заміняються скрізь на дощаті вулики, але бджільництво все-таки скрізь занепадае. В деяких дідичів, у духовенства є ще й тепер хороші пасіки, звичайно, удосконаленого типу. Особливо щодо цього відзначається галицьке духовенство; багато його представників у Галичині провадять бджільництво в дуже значних розмірах, незважаючи на те, іцо його дуже підриває підмішування цезарину до бджолиного аоску в торговлі та заміна в уиіятській одпрані воскових свІЧОК на стеаринові. На зиму вулики, в кого їх небагато, ставлять звичайно до комори при хаті, а значніші бджолярі споруджують окремі льохи, чи омшакнки,— наполовину в землі.

4. Хліборобство 1

Розведення хлібович рослин, як вказано вище, з’являється за часів неоліту на Україні. Крім численних зернотерок, що постійно знаходяться в розкопках, не раз знаходили в землянках цілі запаси збіжжя, иноді в припаленому стані, У знаходках залізного віку трапляються зерна пшениці, жита,

' Шафопскій. Чернкговскаго нам&.тничества топограф, ullvc.ivіс Кісвк, 1851; Аристов. op. til.: Чубинскій. Труди экспед., т. VII; Афанаснечь Чужбинскій, Собр. соч.„ 1893, т VIII; Русаль А. А к Описаніе Чермиг. губ,, 1898 1899; І. Swietek, Lud natlrabski. Krakow. 1893, та инші проса, ячменю, С0ЧО8ИЦІ тощо. Єсть вказівки на те, що на початках князівського періоду хліборобства існувало вже навіть у таких малокультурних місцевостях, як земля Деревська; згадується також, що було вже й володіння орною землею. Але це навряд чи дає право для твердження, що Україна тих часів була вже країною цілком хліборобською і що розведення хлібо-внн було вже головною підвалиною Існування її населення Хліб, і навіть не стільки хліб, скільки каша та сочиво, цебто варені зерна пшениці, сочовиці тощо,— все це скорше було сурогатом м'ясних харчів, бо ліпше забезпечувало регулярність споживи, ніж продукти мисливства, тим більше, що кращі «ловища* дедалі все частіше ставали власністю князів, бояр та духовенства. Способи користування землею були цілком примітивні (так звана підсічна господарка), грунт обробляли за допомогою рала, хоч у південних частинах тогочасної України був уже Й плуг. Може, не без певного перебільшення, дехто з дослідників визнає, що плуг був більше поширений, ніж рало; иншї, однак, гадають, що це було також рало, тільки назване по-книжному плугом. Орали кіньми й валами («рало волово*»), і можливо, що відома фраза Мономаха про смерда, що орав конем, стосувалась головним чином до Сіисрінини, що найбільше підлягала половецьким нападам. Незалежно від того чи иншого вирішення питання про те, чи плуг запозичили слап'яне у німців, чи німці у слан'ин, треба звернути увагу на те, що український плуг, який навряд чи дуже відріжняється від уживаного в старі часи, дуже подібний до старовинного колесного плуга (сигrus) римлян і складається майже з однакових з ним головних складових частин, якщо судити про це по його малюнку у відомому словнику Rich’a. Багато спільного з українським ралом має також римське рало (aralrum), іцо до нього також впрягали полів. Начебто посередньою формою між римським та українським плугом € плуг—орало сучасних болгарів: його окремі частини майже всі мають назви, дуже близькі до українських. Не треба забувати також, що порода українських сірих довгорогих волів майже ідентична з угорською та італійською породами. За козачий період етнографічні відміни в знаряддях та способах оброблення землі вже цілком визначились, дожили і донині і тепер зачинають нівелюватись через заведення нових, удосконалених господарських знарядь. В козацькі часи хліборобство на Україні вже починає цілком домінувати, а мисливське та рибальське господарство відходить до другого ряду, заховуючись більше на півдні, на дніпрових плавнях тощо. Хліборобсь ка культура тоді вже грала дуже велику ролю навіть на землях, чи «воль-ностях», Війська Запорожського, що йому російський уряд зовсім несправедливо закидав, разом із парубоцьким життям, брак хліборобства. Запо-рожські землі були вже вкриті хуторами, де процвітала хліборобська господарка.

В наші часи в хліборобському господарстві України довершується перехід од системи трьох піль до системи з багатьома нилями; а щодо знарядь та способів обробляння землі, то вони до останнього часу змінялись дуже повільно на протязі багатьох століть Рало вживають тепер тільки для того, щоб заору вати засів, а занесена з Білоруси литовсько соха вживається тільки в північних повітах Волині, Київщини та головним чином на півночі Чериигівщини; соха-московка у північио-східніх повітах Чернигівщини. а в усіх инших частинах України цілком панує воловий плуг, дарма що дехто з русифікаторів-поміщиків пробував завести замісць нього великоруську соху, як це, напр., змагались зробити,— звичайно, цілком безуспішно,— на Полтавщині. «На Україні, каже один із спеціялістів хліборобських знарядь

п. Зеленій,— ішла своя історія, заходила зміна орних знарядь, і ця історія південних знарядь ішла зовсім незалежно від історії знаряддя північного».

Український плуг (мал. 1), що тепер уже зникає, не тільки цілком однаковий на цілому просторі України, але й його складові частини мають скрізь, починаючи від західніх повітів Куртини та Вороніжчини і до Карпатських долин включно, майже ті самі технічні назви; здається, єдину їх варіяцію становить те, то київський кочегень у Велдижі (Кариати) звуть когутом... Рало також майже скрізь однакове, хоч, наприклад, на Поділлю наральник насаджують на нижній вигнутий кінець ручки, або чепіги, так само як у болгарському оралі, а на Київщині та Полтавщині його прикріплюють до окремого шматка дерева, вбитого в градку (дишло) ; цей шматок дерева звуть копистю, і до нього додають ще окреме пристосоваиня—жабку, що не пускає градку спускатися на нижню частину чепіги. Таким самим прикладом ідентичностн технічних назв на цілій Україні може бути А конечна приналежність І плуга і рала — ярмо (мал. 2).

Ось, наприклад, назви частин цього знаряддя в ріжних місцевостях України:

Полтавщина:

4. Снизки.

5. Гіривій.

6. Калачик.

1. Чашина.

2 Підгірлиця. 3. Занози.

Київщина:

1. Ярмо.

2. Підгорле.

3. Занози.

4. Снизки.

5. Привій

6. Каблучка.

Прикарпатська Галичина:

1. Ярмо. 4. Снози.

2. Підгорлиця. 5. Привій.

3. Занізкн. 6. Облук.

Північно-волинське ярмо вже досить відріжняється од загальноукраїнського типу, передусім своєю довжиною (біля двох метрів), а потім ще й тим, що в ньому немає підпрлнці, а її заміняють нижніми загнутими кінцями кульбак, що заступають снизки та приймають до своїх дірок кінці заноз. Ці особливості, що близько нагадують південнослав'янське (болгарське та сербське) ярмо, як формою, так і назвою окремих частин, цілком тотожні з білоруськими; а разом із тим назви окремих частин сохи і на волинському, і на чернигівському Поліссі цілком инші, ніж на Міншині. Це пояснюється, мабуть, тим, що ярмо — знаряддя дуже старовинне, тоді як соху запозичили білоруси від литовців та великоросів і вона заступила старовинне рало відповідно не так давно.

Для скородження на Україні вживають звичайно борону — чотирьохкут-ну чи трапецевидну ряму з перехресними перекладинами, що до їх на перехрестях набивають дерев'яні, а тепер частіше залізні зуби. У північних частинах Волині, Київщини та Чериигівщини борона відзначається часто значно примітивнішим влагодженням. Ряму борони там роблять з гнутого дерева, а поперечини — з міцних гілок; перехресні частини зв язаиі звитими з дерева калачиками, цебто кільцями, а до простору між цільно стягнутими гілками вбивають дерев'яні зуби. Цей рід досить первісної борони поширений головним чином на Білорусі, де переховалась ще старовинна вершалина. чи волокуша, що е просто дерев'яний пень з відрубаними на певній відстані від стовбура сучками; ця волокуша, певне, існувала й на Україні, але там вона вже зникла.

Загальновідоме вживання на Україні волів, шоб орати плугом, різко відзначає її від Великороси та наближає до південних та західніх слав’янських країн до Болгарії, Сербії, а також і Чехії. За останні часи, правда, на Україні майже скрізь волів починають заступати коні. Не слід, однак, думати, що цю заміну викликало поширення легких плугів, — конструкція їх зовсім не перешкоджає глибоко орати, справжня причина цієї заміни зубожіння населення України, для якого видаток на пару волів (200— 300 карбованців, а то й більше) тепер уже не під силу, а звичайного селянського коня можна купити й за 50— 60 карбованців. Багато селян вважають невиплатним тримати навгть і коней та орють коровами, иноді навіть бовкуном, цебто одною скотиною замісць двох, і для цього існує й особливо пристосоване ярмо Під час недороду в Єлмсаветградському повіті на Херсонщині доходило до того, що самі селяне,— попарно, чоловік та жінка.— впрягались в борони та волочили їх полем. Поминаючи історичні перекази про обрів, про орання Литвою тощо, сама етнографія дає нам приклади такої оранки не тільки у китайців, але й навіть у гірських чехів, де також ииоді впрягаються до плуга члени родини орача.

Одна з головних частин українського сільського господарства — це заготовлення запасів сіна на зиму. Це заготовання, чи косовиця, починається після засіву поля звичайно десь у половині червня, але, в залежності від географічних умов, воно запізнюється або прискорюється. Характер самої косовиці також неоднаковий в ріжних місцевостях На півночі Волині та на Чериигівщині сінокоси знаходяться на Лісових полянах та головним чином на заливних луках, а в инших місцевостях України вони лежать майже виключно на степах По течії Десни, по обох її боках, на заливних луках повно численних повіток, стоять вони на вищих місцях, що їх не заливає водою. Під час косовнш до цих повіток перекочовує мало не ціле населення з сед; іде енергійна праця, і за кілька день луки вкриваються копицями сіна, що не встигло ще висохнути під яскравим промінням сонця. Потім ш копиці починають волочити, цебто збирати до тих місць, де сіно буде складене в стоги, чи ло повіток. Хазяї, що мають невеликі шматки сінокосу, вантажать сіно з копиць на вози та й везуть до села. На Західній Україні, а особливо в Галичині, сіно складають в обороги, цебто великі стоги з рухомою стріхою (табл. VII). На степах косовиця починається раніше та переводиться трохи инакше. На степ виходять самі тільки косарі, лагодять там собі обсяжний курінь з кабицею (грубкою надворі), бо косарям треба доброї страви,— це розуміють усі, з цим годяться навіть наймачі. Через деякий час з села прибувають підлітки та дівчата з граблями та пилами громадити сіно, і тоді робота йде повним ходом до кінця. Оригінальну Й незвичайно гарну картину дає в степу попід стіною високої трави довгий шерег струнких, дужих косарів з їх плавкими та ритмічними рухами... Такий самий гарний і своєрідний концерт кіс. коли, перейшовши ручку, косарі спиняються та клепають їх дерев’яними мантачками. Головне знаряддя косаря — коса, на Україні, н залежності від кліматичних, а почасти й антропологічних умов, дуже відзначається від коси сусідніх народів, як своью величиною, так і довжиною кісся, цебто держална. При відповідно високому зрості косарів та при гущині високої трави косити ітриходиться неспішними, дуже широкими махами, що під силу тільки високим та міцним українцям, які вважалися найкращими косарями в Росії, Майже щороку, під час косовиці, на Херсон* щину, Катерннославшину та на Кубань їдуть цілі ватаги косарів з Полтавщини та Київщини, і день їхньої праці, при сприятливих умовах, оплачується порівнюючи дуже дорого. Праця косаря, безперечно, одна з найтяжчих селянських праць. Вона вимагає не іількн значної фізичної сили, але й вели кої витривалості! та уваги, бо при найменшій необережності косар ризикує або поранити попереднього товариша, або самому дістати косою по ногах. Тому вираз; «він уже косар» — про молодого парубка — означає визнаного иже справжнього робітника. Жнуть на Україні серпами, шо їх форма значно кругліша, ніж у сусідніх країнах; щодо давніх часів, то, як показують зна-ходки в розкопках, серпи мали тоді вигляд півкола, а скорше півеліпса, наділеного по довгій вісі. Крім вівса, проса, гороху тощо, справжні хлібови-ни. як пшеницю, жито, ячмінь, завше жнуть, а капи й косять, то тільки у випадку великого неврожаю. Тоді ці хлібовини, так само як овес та гречку, косять, прив’язуючи до коси так звані грабки, рід грабель, що їх довгі зубці ступнево зменшуються в довжині (табл. VId). Зжаті чи скошені стебла збирають у споли та перев'язують перевеслом, цебто джгутом з стеблин тої самої рослини, що її жнуть. Снопи потім складають у полукопки та копиці, а потім, якщо їх tie молотять тут-таки на полі молотарками, ик це тепер все більше поширюється, то звозить до клунь, де вони й лежать до обмолоту. Взагалі, клімат України цілком дозволяє молотити без попередньою сушення снопів в осєтях, що їх, з винятком північних частин Волині та Черни-Иящини, иа Україні зовсім немає, а як свідчить Шафонський, не було навіть і « таких повітах, як Ніжинський. Щодо вказаних північних місцевостей, то там осеть грає досить важливу ролю а господарстві. Осеть будують чи в самій клуні всередині, чи окремо від неї, але н у цьому останньому випадку неодмінно під дахом; складається осеть з підземної грубки та з поставленого над нею зовнішнього зрубу для складання снопів. В цьому зрубі є також вікно, нудою й подають снопи.

Молотять на Україні звичайно ціпами на гладко вичищеному та міцно утрамбованому току. ИншІ способи молотіння зустрічаємо тільки ця крайньому півдні України, де вони були запозичені в сусідніх народів. Це гак званий гарман, цебто той самий тік, тільки більший; на гармані розкладають снопи та ганяють по них коней, шо вимолочують зерно копитами, або тягнуть по них також кіньми котик, цебто кам’яний циліндр З глибокими вздовжними холоднамн В Бессарабії вживають так звані дикани, цебто болгарське, чи, краще сказати, за г а лыі «Середземно морське (tribulum у старих римлян) знаряддя, що складається з загнутої догори на передньому кінці дошки,— щось подібне до дна саней; до нижнього боку цієї дошки вбивають кремлеві уламки. На нижній Кубані молотять цим самим знаряддям, що його звуть

Косар. Літографія Білоусовіі. 1843.

там м'ялкою і де в ньому замісць шматочків кременю повбивані невеликі шматочки заліза, іцо дроблять та м'ягчать солому для скотини. Дехто з хазяїв для годування скотини, особливо овець, молотить снопи в околот, цебто не розв'язуючи їх; тоді певна кількість зерна зостається в них та йде на споживу вівцям, замісць того, щоб давати їм зерно окремо. Прочищене від полови, старанно перевіяне та трохи просушене на сонці зерно зсипають потім до сипників у коморі, чи, як вона зветься на Правобережжі, в шпіхлірі. Подекуди утримується ще й первісний спосіб переховування зерна в ямах, цебто в своєрідних льохах, більш-менш у формі груші, що викопані в землі, старанно обмащені глиною та чисто оббиті березовою корою. Такі ями з щільно приладженою лядою, охороненою ще до того від дощу невеличким у два схили дашком, можна ще й тепер побачити в багатьох глухих селах середньої частини Чернигівщини, по обох боках Десни, а не так уже давно, як каже Шафонськин, вони існували значно далі на південь на Полтавщині і ще далі. Явна річ, що сільські громади та поміщики мають більші приміщення для переховування зерна, як гамазеї, шпіхлірі, що про них буде мова далі у главі про будівництво. У деяких місцевостях, особливо на півдні, зерно, що переховується в коморі, приміщується не в сипниках, а в дуже великих, иноді понад зріст чоловіка, плетених з соломи чи з лози солом’яниках, довгувато-сферичної форми; а в лісових місцевостях зерно переховують у кадовбах, видовбаних у стовбурі дерева, теж дуже поважного обсягу. Такі кадовби особливо часто трапляються в Галичині, на Ватині та на Черни-гівщині.

Дроблення зерна, або здирання шкаралупини з нього, робиться в ступі, що буває ручна й ножна. Ручна ступа зроблена з дерев’яного пня, що стоїть вертикально та видовбаний у верхній частині; в ній товчуть зерно теж дерев’яним товкачем, що часто буває подвійний; ці ступи навдивовижу подібні до таких самих ступ у африканських народів, особливо у негрів. Ножна ступа (табл. VII, Ь) складається а пня, що лежить горизонтально, а частіше з обрубаного коріня дерева з видовбаною в ньому глибкою; в цю глибку входить досить товстий мінний товкач, приправлений до кінця коромисла, на другий кінець коромисла спирається нога того, хто товче, а точку опіру між товкачем та серединою коромисла дає перекладина між двома продовжними брусами, що йдуть од ступи горизонтально.

Зрозуміла річ, що тепер зерно мелють вже на млинах, але ще й тепер у багатьох господарствах можна знайти одну з найпримітивнішмх форм млина ручний млин, чи жорна, що про них згадується ще в житії преподобного Феодосія Печерського. Иноді ці жорна с просто пень, їло стоїть вертикально; вгорі в ньому видовбано глибку, куди вставляють нижній камінь, а на нього кладуть верхній камінь, що крутиться на залізному веретені. Трохи удосконалені жорна приміщуються на пні. що лежить горизонтально на чотирьох ніжках. Ще досконаліші жорна виглядають, як чотирикутна скринька без верху, на чотирьох ніжках з перекладинами у скриньці лежать камені, а з одного боку є жолобок для виходу муки (табл. VII, с). В такого роду жорнах камені майже завше плисковаті, дуже рідко заховують свою старовинну, трохи конічну форму; верхній камінь пускають в рух або просто невеликим патичком, що його вставляють в дірку ближче до краю каменя, або довгою палицею, що її один кінець нерухомо прикріплюють до стелі, а друтий кінець також вставляють в згадану дірку в камені. Нарешті, в найдосконаліших жорнах буває пристосоване щось подібне до педалі, шоб пускати в рух жорна ногою, В наші часи жорна вживать головним чином, щоб молоти сіль, але зрідка на них мелють ще Я муку, особливо коли мука потрібна спішно та в невеликій кількості. Иноді ще дружки молодої виконують на жорнах обряд мелення муки для весільного короваю, і не є луже цікавий пережиток старовини в обряді.

Поминаючи питання про походження водяного млина, а також і про те, звідки він з’явився до нас,— відомо, що цей млин з’явився в Малій Азії раніше, ніж у римлян, — ми звернемось до українського водяного млина, що згадується вже в ХШ столітті І переховався ще майже скрізь, маючи пристосований до того, щоб дерти крупи чи валяти сукно (валюхи| Тяжко було б тут давати опис цілого спорудження українського водяного млина (табл.

VII, с); ми вважаємо потрібним тільки зауважити, що номенклатура окремих частин його майже скрізь цілком однакова; одміни мають чисто місцевий фонетичний характер, як каш, замісць кіш, спренжина замісць пружина тощо, або: кулаки замісць пальці, шестерня замісць восмерня чи барабан, пудло замісць лубина, коритко замісць коритце тощо. Пізнішою та практичнішою формою водяних млинів треба вважати наплавні млини, що, звичайно, можуть існувати тільки на багатоводних та бистрих річках, як Дніпро, Десна тощо; млини ЦІ відзначаються тільки пристосованцям на кшталт парому, що лежить в основі млнна. та особливими колесами з дуже довгими лопатями, що пускають колеса в рух не за допомогою води, коли вона спадає на них, а просто течією річки. На таблиці VI, g ми бачимо такий млин на березі Десни. Нарешті, пізнішим, вже значно удосконаленим млином е віт ряк, чи машина. У простішій та давнішій формі вітряк стоїть на рухомому колі, за допомогою цього кола його можна повертати кругом та ставити в найвш іднішу позицію супроти впру (табл. VII, е). У новіших вітряках (голландської системи) повертається не цілий вітряк, а тільки його дах з крилами, що, звичайно, значно полегшує працю та надає млинові більшої стійкости (табл. VII, d). Етнографічно вітряки на Україні майже скрізь цілком однакові: старші, що повертаються на своїй основі, в більшості мають форму не дуже високого чотирьохкутного зрубу, иноді з невеликим балконом, щоб підіймати через нього мішки з зерном за допомогою баранця; вітряки удосконаленішої конструкції значно вищі за перші, часто шестигранної чи восьмикутної форми та переважно з двома балконами. Крил звичайно буває чотири, але їх форма зовсім не скрізь однакова: на Полтавщині та Київщині крила, чи, краще сказати, їх лопаті, мають вигляд вузького довгуватого паралелограма, а на Чернигівшині вони мають найчастіше форму, майже трапецеїдальну.

Еволюція цілого громадсько-економічного ладу українського села, що відбуваться в наші часи, явна річ, не могла не відбитись дуже сильно і иа етнографічних формах, що витворювались цілі столггтя та ше й досі не спинилися остаточно в своєму розвитку. Ми бачимо це на формах господарського побуту, що різко зміняються на наших очах; побачимо ше далі й на яншнх формах. Але сказати що-небудь про загальний напрям цієї еволюції ми зможемо хіба що тільки наприкінці цього нарису, коли розглянемо всі головніші явища побуту А поки що зазначимо один надзвичайно цікавий географічний факт, а саме: зміни форм господарського побуту Йдуть на Україні не з півночі на південь, як цього треба було сподіватись, маючи на оці політичне ганування великоруського племеии, а цілком навпаки, — з півдня на північ. В той час як на волинському, київському та черннгівському Поліссі старовинні етнографічні форми тримаються ще дуже міцно, в середній смузі України вони вже помітно зміняються на користь південних, а на півдні — на Катеринославіцині, Херсонщині, а особливо на Кубані - ми майже не зустрічаємо вже отих старовинних форм, а за місць ннх знаходимо форми цілком нові, взагалі довершено прогресивні, культурні, європейські по суті, але вони мають свій оригінальний відтінок; елементи цих нових форм вказують на те. що еволюція йде не з північних культурних центрів, а базується на тому, що цілком незалежно від названих центрів склалося та досягло свого максимуму на півдні, під впливом чинників загальноєвропейської культури.

Вертаючись до оброблення грунту, слід сказати ще хоч кілька слів про лі роди та садки- В дуже далекі часи, кати Київська Русь ще тільки прочищала собі місце в лісах, городина та овочі були дуже рїдкї; їх треба було привозити від Греків, Але в князівський період вже згадуються лаврські городи та городники, що саднлн гарбузи, фасолю, часник та цибулю, сіяли мак тощо. У печерськнх ченців були й сади «древа плодовита*. Мабуть, на початках все це було в дуже незначному розмірі, але, явна річ, було цього тут більше й траплялося воно частіше, ніж иа північно-східній Русі. В козацький період ми вже знаходимо пишний розквіт городництва та садівництва по цілій Україні. Павло Алсппський, описуючи свою подоріж через Україну, з захопленням говорить про розкіш ні просторі лаврські сади, що тяглнея вздовж цілої дороги від Василькова до Київа,— «що їм числа нема, що в них росли в прнзвіллі вишні, сливи, абрикоси, горіхи та шовковиці та виноградні лози» Лози ці давали «вино темно-червоне, що його розвозили з цього манастиря (Київської Лаври) до всіх церков козацької землі». Це багацтво на сади не було, однак, привілеєм самих тільки печерськнх ченців, а спостерігав його Павло Алеппський скрізь. «Кожна хата в козацькій землі оточена садками; огорожа з вишень, слив та инших дерев, а земля засаджена капустою, морквою, редькою, петрушкою, латуком тощо».

Ця закоханість українців у садках та городах, що її запримітив антіо ХІЙськиЙ подорожній, села, що літом просто потопають в садках, це й досі іце є етнографічною рисою, що різко відзначає українців од великоросів, бо великоруські села вражають відсутністю всякої зелені,— і, навпаки, набли жяе українців до південних слав’ян, що їх хати також оточені квітами та деревами. Але на Україні справа не обмежується самими садками навколо хати; при найменшій земельній спроможности українці завжди заводили Й заводять садн навіть поза межами обійстя, головним чином на лісових полянах. Ціла частина Чериигівщини на південь од Десни, як свід чить А. А. Русов, вкрита суцільними овочевими садами, що в добрий рік дають дуже значний прибуток. Тс саме бачимо й на Полтавщині, де тільки три села Зіньківського повіту самі постачали щороку на ринок понад півтора міліонн самих тільки яблук. Поділля, ще багатше на овочі, широку виряджа» цілі потяги сушні до Київа, Петербурга та Варшави. Навіть на Волині, судячи по останніх виставах, провадиться дуже інтенсивне садівництво, звичайно, не на півдні. На Київщині на чотири міліони десятин приладам 19 000 десятин садів, що служать як домашнім, так і промисловим цілям. До Київа звозять силу яблук, слив, груш, вишень, волоських горіхів, броскнн та абрикосів. Але культура винограду, що так процвітала на Україні літ 200 3Û0 шму, тепер майже цілком заникла, і тільки в Ботанічному саду Київсько го Університету ще літ шість тому можна було бачити виноградні лози, що й досі не можуть всохнути серед бур'янів. Які далекі ці здичавілі лози від того часу, коли, за царя Олексія Михайловича, до Москви спроваджували і Вілгорода та Київа «кавунових садівників та пасішннків». а з Лубенського Мгарського манастиря «ченців для садового виноградного діла».

Так само, як і виноград, наслідком «мудрих заходів» фінансового ві домства, майже цілком заникла й культура тютюну, яка ше 50—60 літ тому давала значні прибутки не тільки поміщикам, але й селянам. Потроху підтримується ще хмільництво, та й то тільки завдяки попитові з-за кордону Подекуди тримаються ще баштани [15] та деякі чисто місцеві особливості, як, напр., сливи в Опошні, малина на Харківщині, часник у Черкаському повіті на Київщині, соняшники на Кубані тощо.

5. Народня техніка [16]

Найтяжчим завданням у даному етнографічному нарисі буде для нас дати уявлення,— неминуче поверхове, про народню техніку. В ній більше, ніж у чому иишому, знаходилось місце для всіх можливих впливів, і, коли б ми захотіли розібратись в питанні: а що ж саме було творчістю самого українського народу? — то виконати цього не довелось би. Через своє reor рафічне положення Україна була відчинена для сили найріжноманітніших пиливів: південних, східніх, західніх і, безперечно найменше,— північних... Все це змішалося докупи, асимілювалось, набрало місцевого забарвлення та місцевого національного характеру. Певна річ, що в українській народній техніці заховалось чимало дечого надзвичайно примітивного. Але ці останки, дорогоцінні для історика та етнографа, з погляду національних особливостей можуть свідчити тільки про ту затримку, яку пришилось зазнати українській національній культурі за останні століття.

а) Здобування вогню та користування ним. Велика кількість вугілля та спалених кісток н розкопках без жадного сумніву свідчить нам про те, шо в палеолітичні часи населення України вже вміло і здобувати вогонь, і користуватись ним Про спосіб здобупанпя вогню в добу неоліту ми, на основі перехованих останків, висловитись не маємо змоги, але a priori слід думати, іцо здобували тоді вогонь за допомогою тертя, як цс робиться й тепер в рідких, головним чином, ритуальних випадках Ми вже згадували, як гуцули здобувають вогонь для запалювання пастушої ватри за допомогою швидкого верчення скалуша. цебто шматка сухого дерева з шматочками труту, шо вправлені в загострені та розщеплені кінці його; вертять його між двома міцно вбитими в землю кілками, шо мають відповідні глибкн, куди й входять кінці скалуша з трутом. Иноді такий скалуш вставляють просто в глибкн,-один кінець в двері, другий у причілок чи в стіну, і, натискуючи на двері одною рукою чи плечем, другою рукою швидко вертять скалуш за допомогою, наприклад, шнура тощо. Такі самі прилади на Україні вживаються також у тих випадках, коли треба обкурити скотину, щоб запобігти пошесті, тощо. До здобування вогню тертям беруться в крайніх випадках також мисливці та подорожні, коли випадково немає спромоги здобути вогонь инакше.

У розкопках залізного віку вже раз у раз трапляються кресала н формі шматка заліза із стонченими кінцями, що загнуті в один бік і сходяться кільцевими загинами. Цілком такої самої форми кресало, що було поширене раніш по цілій північній та середній Європі, вжинається ще й тепер на Україні. Для трута звичайно беруть або певні сорти сушених грибів, або розм’якшену дерев'яну губку, змочену в селітрі чи просто в людському мокрому. Літ ЗО—40 тому для цієї мети вживали приготований таким способом товстий синій папір, шо в нього раніш загортали голови цукру. Для переховування кресала, трута та креміню робились, робляться й нині шкіряні гаманці, иноді оздоблені мідяними бляшками, гудзиками тощо; їх носять у кишені, на поясі або на окремому ремінці через плече, і зустрічаються вони майже скрізь, але особливо часто на Волині та н південних губерніях.

Мабуть, таке само давнє й здобування вогню за допомогою сірки. В могилах залізного віку, де вже трапляються й згадані кресала, часто зустрічаються як шматки сірки, так і останки її на дні черепків або плоскодонного маленького посуду, а біля півстоліття тому на Україні в кожному, навіть поміщицькому, домі можна було ще знайти самодільні справжні сірники. Цікаво, шо такі сірники ше далеко не вивелись і в Західній Європі; їх можна купувати й нині в дрібних крамничках в самому центрі Парижа.

Переховування раз здобутого вогню у всіх примітивних народів було річчю особливої ваги. Сліди цього ми бачимо в тому, як гуцули підтримують невгасиму ватру і т. нн. Ясна річ, що одночасно з удосконаленням способів здобування вогню потреба в його переховуванні все зменшувалась. Але в українців і досі ше вигрібають з печі весь жар, примішують його в куточках припічка, вкривають попілом і залишають тліти, аж поки буде потрібний знов огонь Це особливо мало значіння, каїн фосфорні сірники траплялись ще рідко та були дорогі, а вироблялись згадані самодільні сірники; досить було до купки вугілля, що ще тліло, всадити один такий сірник, щоб мати полум'я. Здобуваючи вогонь кресанням, полум'я діставали або також за допомогою сірника, або клали жарину до віхтя, скрученого джгутом, яким досить було помахати в повітрі, щоб солома загорілась.

Для підтримання вогню а ріжних частинах України, явна річ, вживають і ріжних матеріялів. В той час як на півночі топлять дровами, в середній смузі не нехтують вже бур’яном, очеретом та особливо соломою, а на півдні — в Кобеляцькому та Костянтиноградському повітах на Полтавщині, на Херсонщині, на Катеринославіцині. на півночі taepiï та иа Кубані — прихо-днться вже топити кізяком, змішаним з соломою, половою та кншими річами, що скріплюють кізяк та добре горять. Заготовляють кізяк звичайно літом: вказану вище масу заготовляють у значній кількості, за допомогою спеціяль-ної формочки тиснуть з неї невеликі, иноді кубічні, нноді плисковаті цеглини, що їх потім сушать та складають на купи, обмазуючи ці купи верствою глини, шоб заховати кізяк од дощу та вгтру-

Помннаемотут ріжні форми користування вогнем для приготовлення їжі, для опалу та для освітлення, бо ж ми це розглянемо в дальших відповідних розділах. Згадаємо тут тільки про один спосіб вживання вогню, що переносить нас в добу глибокої старовини. В дуже далекі часи, коли виріб глиняного посуду не був ще відомий, щоб зварити зерна чи з якоюсь иншою метою, клали ЇХ до шкіряного чи дерев'яного посуду з водою та кидали потім у ту роду розпалене на вогні каміння, і тепер те подекуди на Україні, особливо у північних частинах її, де є досить валунів, переховався цей спосіб зогрівати воду для прання, чи, краще сказати, для зоління білизни. До жлукта, що в ньому покладена білизна, наливають гарячої води, а потім, щоб вона не вистигала, кидають туди розпалене на вогні каміння. А на півдні, наприклад на Полтавщині, де каміння трапляється дуже рідко, з нею метою вживають кульки, цебто штучне каміння циліндричної форми з дірою всередині, зроблене з випаленої глини.

б) Обробка мінеральних річевнн. Земляні роботи відомі на Україні вже з дуже глибокої старовини. Населення кам'яного віку, для виробу своїх знарядь, мусіло видобувати з крейдяних верств кремневі зростки, що далеко не завше знаходились під самою поверхнею грунту. З початків історичних часів ми маємо вже відомість в житії св. Феодосія Печерського про те. що для копання ям у грунті вживалася «регалія». Траплялись, мабуть, і дерев'яні заступи, подібні до тих, то переховались на білоруському Поліссі; це був просто кілок, а иа ньому сук трохи вище гострого кінця; на сук спиралась нога копача. Залізні заступи і иа самому початку мали форму, досить близьку до сучасної, але були значно тяжчі, хоч їх залізна частина, власне кажучи, була тільки окуттям первісного дерев'яного заступа. Ця форма ісиус й тепер, але вже її починають заступати фабричні заступи з залізним розтрубом. куди вставляють держално.

Для витягання накопаної з«гмлі, коли справа йде не про рови чи які-небудь ями. звідки її можна просто викидати заступом, вживають ріжних засобів. Добуваючи, наприклад, гончарну глину із значної глибини, копають шахту уступами, цебто залишаючи на глибині кожного сажня уступ, де б могла поміститись людина. Викопану в глибині глину землекоп подає в відрі чи в коробці товаришеві, що стоїть на ближчому до нього уступі, той передає дальшому і т. д. З тою самою метою, а також копаючи й криницю, вживають колесо з круглим ободом та довгою ступицею, що її насаджують на поперечний брус, який лежить на двох підвалинах. Мотузок цебра нав'язують на спицю коло ступнці, куди він і намотується при праці.

Найелементарнішим зужитком викопаної землі (крім спорудження насипів тощо) є виріб вальків для земляних будинків. Для цього роблять у землі заглиблення, розкопують дно. заливають водою, накидають туди коров'ячого кізяку та соломи, а потім заводять туди коней, щоб вони все це розмішали копитами. З одержаної таким способом маси роблять вальки і, поки вони ще досить мокрі, ліплять з них стіни будівлі. Підвівши стіни на височінь 40-50 сантиметрів, дають їм висхнути, а через кілька день ліплять знову. Крім вальків, на земляні будівлі вживають також липмам,— так звуть землю чи глину, також змішану з соломою, пиловою та кізяком, але витиснуту в спе-ціялміій формі на кшталт досить великої цегли: лнпман трохи висушують і ставлять з нього як холодні будинки, гак і хати для мешкання в тих місцевостях, де дерева дуже мало та воно дороге.

Далі, особливо сіра глииа, а иноді, як, наприклад, у Київі, й пластична синя, вживаються для виробу цегли, російського кирпичи. Ці дві назви, одна — німецька, а друга — грецька, дозволяють припустити, що цеглу почали виробляти на старій Русі греки, а потім техніку виробу запозичено у німців, мабуть через Польщу. Цегла старовинних київських та новго-родськил будівель відзначається квадратовою формою, незначною товщиною та дуже великими розмірами, а українська сучасна цегла, так само як і спо соби її виробу, має характер середньоєвропейський.

Г оячарство. Найважливішу галузь користування мінеральними річе-аинами становить, звичайно, виріб глиняного посуду. Виріб цей почався й у нас з неоліту і провадився спершу, звичайно, без гончарського кола Иноді навіть просто обмащували глиною посуд, що його плели з очерету або з лози; про це свідчить поверхня старовинних черепків, що їх знаходили у розкопках. У складі цих черепків помітна дуже часто велика домішка товчених скойок, а на поверхні видно відбитки, зроблені просто пальцями, ножем, зазубреним патичком тощо. В наші часи не тільки такий посуд, але й посуд, зроблений на примітивному ручному колі, одійшов у царину доісторичної археології, і весь відомий тепер посуд виробляється на колі, хоч способи його виробу, як мн побачимо далі, ще дуже примітивні.

Гончарну глину здобувають, звичайно, не скрізь, і. іірнродньо. місцевості, де її знаходять, стають центром гончарства. Каїн верстви цієї глини виходять на поверхню грунту, здобування її не зв'язане з жадними труднощами, але коли глина залягла глибоко, то приходиться копати шахти та подавати глину нагору способами, зазначеними вище... Саме здобування переводиться за допомогою копаниці, цебто звичайної залізної мегтики та заступа. Накопану та перенесену до двору гончара глину залишають по змозі довше (біля двох-трьох місяців) на купі иа повітрі; далі, в міру потреби, переносять її до хати, груть, змішують з водою та дають їй ще трохи постояти. Перед тим як уживати її, спершу прочищають її, а для цього скочують у довгуваті шматки (кулі, кобилки), б'ють веслом та довбешкою чи колотушкою і. нарешті, дуже уважно стругають, спочатку залізним стругом, а потім дріттим. щоб вичистити її від усіх камінців, корінців тощо; нарешті, зминають її у невеликі грудки, що йдуть вже на формування посуду.

Досконаліші способи прочищання глици. як, наприклад, одмучування. також відомі українським гончарам, але ними не користуються, бо посуд, вироблений з дуже доброї глини, був бн вищої якости і продавати його прийшлося б дорожче. А цс в наш час цілком неможлива річ, коли мати иа оці зубожіння населення та зниження його покупно! сили.

Виробляється всякий посуд виключно на гончарному колі, що йому рух дають ногою. Нам відомі два сорти такого кола: шльонський, старіший, що тепер майже цілком зникає, та волошський, новіший, що його тепер загальні» вживають. Ріжкиця між ними полягає в тому, що в першому обидва кола верхняк, чи голівка, та спідник — сполучені одне з одним шістьма вертикальними дерев’яними спицями, а в другому цих спиць немає та обидва кола тримаються на вісі, чн веретені, здебільшого вже залізному. Тому що в колі немає повної стій кости, його завше спирають на лаву за допомогою дерев’яної дощечки, що зветься копилом, або лисичкою. Головне знаряддя при формуванні посуду - це пальці гончара; на допомогу їм вживають тільки ножика, цебто тонку дерев'яну дощечку, майже півокруїлої чи довгувзтої формн, та дрота, щоб зрізувати з кола вже готовий посуд. Сформований посуд для просушений ставлять на п'ятра, цебто довгі дошки, а шл ім або вкривають поливою, або розмальовують; коли посуд висохне до належного ступня, його ставлять у горн, щоб випалити.

Поливу роблять звичайно з піску та окислого олова, спершу добре розмоловши їх на жорнах. Вона бѵва«- або ливка, або суха; в останньому випадку поливою обсипають посуд, ще перед тим обмащують якою небудь липкою річевиною, найчастіше дьогтем. Забарвлюють поливу циндрою на чорну барву, окислою міддю — на зелену, охрою—на червоно-жовту, нарешті, білою глиною — на білу барву. Для розмальовування посуду, головним чином мисок, барву наливають в коров’ячий ріг, а в вузький кінець його вставляють перо або квачик з пір'я.

Коли посуд зовсім приготований до випалу, його несугь та ставлять у горн (габл. VII, h). Спорудження горна майже на цілій Україні однакове. Він складається з двох частин, що знаходяться нижче рівня грунту: з пригребиці, чи погребицісвого роду припічка, та самої печі, що її верхня частина, чи стеля, з численними прогонами, цебто продовжними отворами для полум’я, служить разом із тим і за дно для третьої частини властиво горна, який виходить назверх у формі бані та служить для приміщення посуду, що його мають випалювати. Посуд ставлять у горні такнм способом, щоб вогонь рівномірно охоплював його та щоб, на випадок, коли якась посудина трісне, вона не впала на инші та не попсувала решти посуду. Цього досягають за допомогою так званих рачків, невеликих перемичок з глини, вставлених між посудом таким способом, щоб ні одна посудина не торкалась безпосередньо другої, але щоб асі вони разом були міцно зчеплені. Коли посуд встановлено, його учереплюють, цебто вкривають зверху черепками битого посуду та запалюють вигонь у печі, збільшуючи температуру по змозі повільно; потім вогонь посилюють, аж поки не буде спалена певна, відома з досвіду, кількість дров; наприкінці вогонь ступнево зменшують. Полив'яний посуд випалюють звичайно двічі, і друге випалювання звуть склснням посуду.

Форми українського посуду, як і взагалі майже всі форми посуду в європейських сучасних народів, не мають в собі нічого особливо оригінального. Цс або плисковаті посудини з трохи підведеними догори краями та дуже широким отвором (тарілки та миски); або майже півсферичні, з дуже випу-ченими у верхній третині височини стінками й також досить широким отвором (макотерть, або макітра)-, або майже цілком сферичні, з широким отвором та досить вузьким дном (борщівники, кашники); або трохи витягнуті

Гончар-українець. Гравюра Г. ЗеНфе-ра з малюнка М. Зінов'єва. Кінець XIX ст.

Гончар при роботі. Фото другої половини XIX ст.

догори, майже цілком круглі, з вузьким отвором (баньки); або високі, майже циліндричні, иноді трохи роздуті в своїй нижній частині глечики для молока (глеки, гладишки); або, нарешті, цілком циліндричні, низькі, з ручкою (ринки) та високі, з трохи звуженим отвором, баньки для конфітур тощо. Ці форми відміняються ріжними додатками у вигляді вухів, носика, ручки, ніжок тощо; иноді налають їм форму барильця, витягнутої миски чи ринки (поросятники) тощо. Цілком окремо треба поставити курушки та майже цілком уже заниклі каганці, що їх виробляли у вигляді ріжних тварин (барана, ведмедя тощо); далі цілий шерег дитячих забавок - свиставок у формі півників, качечок, коників, верхників, пань, офіцерів тощо. З-поміж всього посуду майже всі миски, иноді глеки для води чи сирівцю, та велика кількість дрібних виробів більше чи менше орнаментовані або принаймні вкриті поливою всередині чи розмальовані без поливи матовими барвами.

Орнаментація українського посуду дуже ріжноманітна, і в ній, так само як і в вишивках, розмальовуванні печей, у різьбленні дерева тощо, дуже яскраво виявились естетичні нахили українського племени. Поминаючи зміст, особливості та історію розвитку цієї орнаментації, про що буде мова у відділі мистецтва, спинимося тут тільки на деяких головних її рисах та на географічному поширенню. Основні мотиви її завше виключно графічні та барвні, до того майже виключно рослинні. Спроби рельефних форм трапляються надзвичайно рідко, і майже так само рідко зустрічаються й орнаменти цілком геометричні, а коли вони й зустрічаються, то завше у вигляді малого кола, розеток, колових смуг, зигзагів, хвилястих ліній та спіралей.

г

притому здебільшого все це є стилізацією рослинних форм. Щодо рослинних форм, що мають цілком виразний рослинний характер, то й вони до певної міри підлягають стилізації, а це вказує на дуже давню традицію та на сталість орнаменту. Рослини, що в’ються, гілля, квітки та рідше овочі становлять звичайний матеріял для сюжетів розмальованого посуду. Тваринні форми, як, наприклад, метелики, риби, птиці тощо, трапляються відповідно дуже рідко. Як на зразок тваринного орнаменту в українській кераміці можемо вказати на посуд, що його виробляє майстер Ілля Бацута в містечку Зінькові Летичевського повіту на Поділлі. Як формою, так і орнаментом цей посуд нагадує відому діпільську кераміку старовинної Греції. На рожево-жовтому тлі посуд цей розмальований брунатними горизонтальними поясками геометричного орнаменту; притому у верхніх поясках намальовані, правда досить примітивно, ріжні тварини. З тонів барв зустрічаються найчастіше брунатні, що переходять у червоні та зелені. Тло звичайно жовте і переходить трохи до брунатного на Полтавщині; на Катеринославщині тло — біле, так само, як у деяких місцевостях Галичини; на Київщині, а особливо на Поділлі, воно темне, иноді цілком чорне. На півночі, особливо на Черни-гівщині, орнаментація дуже бліда та бідна; яскравість та багацтво її посилюються, як і взагалі всі відзначені риси українського племени з півночі на південь та з сходу на захід; цілком аналогічне явище ми побачимо далі й на вишивках на полотні та сукні.

Гончарне мистецтво на Україні розвинулось у далеко більшій мірі, ніж у Великоросії, де й досі переважає головним чином дерев’яний посуд. В той час як на Україні ввесь посуд, без винятку, робиться на ножному колі, у Ве-ликоросії, особливо на півночі, утрималось ще й досі ручне гончарське коло, а витискання візерунків на посуді робиться ще й тепер за допомогою трісочки (Новгородська губернія). У Костромській губернії для міцности ще обплітають посуд смугами з березової кори. Цілком можливо, що менший розвиток гончарства у Великоросії залежить не тільки від великої кількости дерев’яного матеріялу, але й од етнічних впливів, головним чином фінських.

Щодо українського гончарства, то деякі форми, а головним чином орнаментація з перевагою рослинних форм та зеленої барви, примушують нас припускати можливість іранських впливів зі сходу та грецьких придунайсь-ких — з півдня та заходу. Цілком правдоподібно, що для України не перейшла, не залишивши жадних впливів, і висока гончарна техніка домікенської доби. А взагалі, простежити послідовний розвиток нашого гончарства та культурні на нього впливи поки що дуже тяжко, але безперечно можна сказати одно, а саме: що початки гончарства на Україні відносяться до найдавнішої старовини.

Фаянс та фарфор, що становлять вищий ступінь гончарного мистецтва, почали розвиватись на Україні тільки в пізніші часи. Біля середини XIX ст. вславлений був так званий «київський» посуд, що його виробляла відома Межигорська фабрика, дістаючи глину з Глухівського повіту на Чернигівщині. Великою славою користувались також вироби фабрики Мик-лашевських, що дуже влучно наподобляли закордонні зразки, тимчасом як Межигорська фабрика зуміла витворити свій особливий, безперечно український характер.

Ш кл о на Україні звичайно вироблялось не в селянських господарствах, а на невеликих заводах, чи гутах, що їх наприкінці XVIII століття було досить-таки багато на Чернигівщині та на Київщині, а також і на Волині, головним чином на Поліссі, де було досить піску, попілу та горючого матерія-лу. На цих заводах робилося шкло для вікон; найдавнішою його формою були круглі, невеликі литі шиби з дуже нерівною поверхнею, які й тепер ще можна побачити де-не-де в старовинних рямах хрещатих церковних вікон. Крім того, в цих самих гутах виробляли ріжноманітний шкляний посуд: великі миски, чи таци, ріжні сулеї та пляшки, шклянки, кварти тощо. Довгі перечислення цього посуду трапляються не раз у «Денних Записках» Якова Марковича. Особливою оригінальністю відзначались баклаги, барильця та ріжний фігурний посуд у вигляді півнів, зайців тощо, а особливо у вигляді ведмедиків, що, здається, були улюблені більше, ніж що инше. Всі ці речі найчастіше робилися з зеленого, а також із білого, жовтуватого, брунатного, синього та аметистово-рожевого шкла, а своїми формами, досить архаїчними, нагадують вони иноді вироби галло-романської доби у Франції, хоч вони й прийшли на Україну, безперечно, з Німеччини. Ще біля середини XIX століття це шкло вживали майже скрізь, але потім його майже цілком виперли вироби великоруських заводів, і воно переховалося тільки в колекціях, що з них найкращі належать Київському Міському Музеєві та Е. О. Р. Музеєві імператора Олександра III в Петербурзі.

в) Обробка металів. Коли поминути незвичайно багаті верстви залізної руди на Катеринославіцині, що її, як свідчить Есхіл, обробляли вже скифи, та спинитись просто на слав’янській добі, то й тут назви місцевостей, як Рудня, Рудка, що дуже часто трапляються, особливо на північній Україні, свідчать про те, що здобування болотної руди практикувалось на Україні вже дуже давно. Переховані документи XVII та XVIII століть вказують на те, що власниками таких рудень, цебто залізообробчих заводів, були багаті козаки, манастирі та військо, а засновувались вони завше з дозволу гетьманів, бо ж 10 % здобуваного заліза мусіло відходити до військового скарбу. Споруджувано рудні звичайно на річках, бо рухову силу давали їм млини: «водою млати в руднях ударяють»,— каже в своїй поезії Климентій, поет часів Мазепи. Руду копали в болотах, полоскали в спеціяльних кошиках у воді та перетоплювали в горнах з вугіллям, яке здобували на вогнищах, «вищих за хлопа», обкладених свіжим дерном. Цим способом одержували шматки чавуну, а з них питім кували смуги заліза, як свідчить Шафоиський, досить поганого, «порівнюючи з сибірським та иніпим великоруським залізом», Але вже в 1755 році промисел цей почав занепадати, досягаючи тільки 50—120 пудів заліза на рік та на завод, а наприкінці XVIП ст. залізництво цілком занепало. Чи воно справді ne витримало конкуренції з привозним залізом, чи до його занепаду спричинились иншт обставини, оті самі, що на иочатках XIX століття змели цілу місцеву промисловість разом з гутами, Ги/дами, папірн.чми та ишними закладами, що ними була засіяна ціла територія північної України,— на це питання дослідник української промисло* вости П. С. Єфимеико не дає відповіди; він тільки зауважує, шо «від того чи иншого рішення цього питання залежить і дещо сутнє в наших історичних поглядах».

Після того залізна промисловість на Україні відродилась уже майже на наших очах, але на цей раз вона вже повстала на цілком капіталістичному грунті та з заводською технікою Донецького басейну. Але коли існувала досить довга перерва в здобуванні заліза, то обробка його на Україні ніколи не припинялась. Ковальство згадується як одне з найстаріших реместв, а існування його на Україні ще в доісторичні часи доводять дуже численні знаходки в могилах тощо. Ковальські вироби, як доісторичні, так і на початку історичної доби, були досить одноманітні та й не виходили за межі найнасушиіших потреб; ножі, сокири, серпи, обручі, цвяхи, чересла, лемехи та самодільна зброя. Дуже цікаво звернути увагу на той факт, що всі ці вироби, так само як і головні причандали кузні міх, ковадло, молот. кліщі, мають слав'янські назви, майже однакові у всіх слав’янських народів, а весь більш-менш удосконалений ковальський струмент має чужі, майже виключно німецькі назви: труба, нутра чи мутра (Muttersschraube), шруб-стак, шрубайло, нутршіорень, шлюхмайстер, ощеньки, лют ринок, шнейдиз тощо; це наявно вказує на те. що удосконалення ковальської техніки з’явилося на Україні з заходу. Основуючись на відомостях Шафонського та инших, можна гадати, що число кузень на Україні наприкінці XVIII ст. та на початку XIX ст. було значно більше, ніж тепер. Це пояснюється, мабуть, тим, що з того часу дуже посилився фабричний залізний виріб, а ціни на вугілля підвищились, а це все мусіло зменшити обсяг кустарного ковальського ремества.

Українські ковалі вживають тепер тільки удосконалених міхів; у більш-менш примітивній формі, а саме у вигляді двох шкур, що їх по черзі надимають, вони переховались тільки у кочових ковалів цнгаи, оскільки вони тримаються ще свого традиційного ремества. Треба, однак, зазначити, що цигане займалися колись, та займаються й тепер, ремеством мідників також. Це ремество щодо дрібних виробів (ріжного роду дзвіночки, оздоби тощо) і тепер належить їм у значній мірі, але виріб мідного посуду та паправа ріжних мідних річей знаходиться нині в руках жидів, що з цим ремеством сполучають ще й слюсарство тощо. Є значні підстави думати, що цигане перші поширили виріб мідних оздоб серед гуцулів та були першими майстрами його. Гуцули в далеко більшій мірі, ніж усі ннші українські племена, мають нахил до орнаментації, виявляючи це, щодо оздоб, в силі ріжних мідних хрестиків, згард, цебто намиста, чапраг (аграфів), пряжок та ріжних дрібних річей, як головннки, запонки, окладки для ножів, люльки, перстні тощо, вкриті иноді дуже штучними візерунками та інкрустаціями. Форми та стиль цих оздоб розглянемо далі, в главі про оздоби в розділі народнього мистецтва; тут ми тільки згадаємо про техніку виробу їх. Вона полягає ік-оедуСІМ в тому, шо до невеликого довгастого обручика з дерева якнайпильніше набивають верству пластичної глини, дуже старанно вирівнюють її, а потім у глині витискають чи то з дерев'яних моделів, чи з готових уже виробів глибки в формі потрібних річей. Глибкн ці сполучають одну з одною та з краями форми маленькими жолобками для впуску розтопленого металу ru для виходу його зайвини. Далі цю перству глини прикривають другою верствою, щільно зближуючи їх. До одного з залишених отворів, трохи поширеного на кшталт лійки, наливають розтопленого мосяжу, що й за лпвнює всі порожнечі. Коли формочка вистигне, вилиті річі виймають з неї, відчитують нерівності на поверхні, а потім уже пишуть чи рисують, цебто різаком чи клеймами виробляють бажані візерунки, додаючи їх до тих гнутих випуклих чи витиснутих узорів, що їх одержали виливанням.

Надзвичайно цікава спорідненість цих способів виливання з технікою українських золотарів. Занесене греками, а почасти, мабуть, і східніми народами на Київську Русь майстерство золотих та срібних річей переховалось на Україні, звичайно в дуже здемократизованому вигляді, і до наших часів. В козацькі часи як оздоби, так і дрібний посуд були дуже поширені, і більшу частину виробів з благородних металів, як на це вказують написи, безперечно виробляли місцеві майстри. У дальшому праця їх звелась головним чином до виробу дукачів, сережок, каблучок та перстнів. вінчиків та обкладів на образах та инших звичайних дорожчих річей, що їх вживає селянське та міщанське населення України. Озлоби ці виробляють золотарі головним чином у Київі, Чериигові, Ніжині, Харкові та в инших великих містах; дарма що сильну конкуренцію їм роблять фабричні вироби, вони все-таки не зникли й лосі, мабуть, найбільше тому, що й до останнього часу не припинився ще місцевий виріб церковних річей, риз на. образи, підвісок (ех voto), та й для направ потрібні теж майстри Всі ці золотарі, що існують і тепер, практикують в своїх немудрих виробах цілком той самий спосіб, шо ним гуцульські мосяжники виробляють свої мідні оздоби. У своїх виробах золотарі з незвичайною сталістю дотримують старовинних традицій у формах га в рисунку, навіть там, де сторонні впливи були цілком можливі. Гак, наприклад, харківські золотарі, як розказувала небіжчиця Е П. Родакопа, виробляють два сорти сережок; один — для українського населення, другий — для сусіднього великоруського, а дукачі - виключно для українців, вживаючи для того тільки старовинні зразки.

г) Обробка рослинних матеріялів. Одною з найстаріших та найпростіших форм пристосування техніки до рослинних матеріялів було рубання та заготовлення дерева Рубання дерева, як і скрізь, провадиться тільки зимою за допомогою сокири, а иноді самої пилки. Починають рубати дерево звичайно з того боку, куди воно мусить впасти Кати надруб перейде за половину діямстра стовбура, починають підпилювати чи підрубувати дерево з другого боку; притому иноді двоє людей стають з боків та тягнуть за мотузки, що раніше прив’язані до верхньої частини дерева. Зрубане дерево очищують од гілок, які складаються окремо, а стовбур розпилюють на частини, або залишають для вивозу з лісу цілим, або, нарешті, тут-таки розпилюють його на лошки чи бруси. У великих лісах на півночі України зрубані стовбури котять або підвозять до річки, де їх зв'язують у плоти. На Карпатах дерева спускають до річки по жолобах з дощок та залишають їх на березі для майбутніх плотів. Плоти зв’язують звичайно гнучким гіллям чи корінням хвойових Дерев. На Дніпрі плоти роблять або дуже великі, коли вони призначені за пороги, цебто на Херсонщину, або вдвоє менші, ко. и вони не йдуть далі Катеринослава. Доправа дерева до Кнїва плотами практикувалась уже в перші часи будування Київської Печерськоі Лаври, притому великі стовбури дерев возили на гору зимою на конях, а иноді тягли й просто на руках. ІІідіймають сплавлені стовбурі з річки на берег і тепер по двох стовбурах, покладених поперек на березі, за допомогою окремого приладу, шо нагадує спосіб, яким ескимосн витягають на берег забитих фок. Але взагалі рубання, заготовлення та сплав лісу у нас коли й відзначається оригінальністю, то хіба що на прикарпатській Україні, головним чином по річках Пруті й Черемоші та почасти по Дністрі, де це стало головною зимовою працею, шо вимагає видатної зручности, сили та спритности. Озброєні своєю цапиною, або, як там вимовляють, ципинов, гуцули ведуть плоти по крученій гірській річці, засіяній скелями, щохвилі ризикуючи або розбити цілого плота, або свою власну голову, або й те й друге разом, безперестанку виробляючи справжні акробатичні штуки на мокрих, ковзких стовбурах, що танцюють та коливаються під ногами. Всі ці труднощі ускладнюються ще тим, що там плоти часто прнходнться спускати по шлюзах, цебто з галовокружною швидкістю та з дуже великою небезпекою, до якої можна прирівняти хіба що переводіння плотів через Дніпрові пороги. Спуск плотів по Десні та по Дніпрі в порівнянні з цим є справою, шо не вимагає найменшого зусилля.

Теслярське реместао знаходимо иа Україні вже па початках історичної доби. Як церкви, гак і инші великі будинки були майже виключно рублені, і будівництво, на протязі цілої історії України аж до наших часів, провадили свої власні древоділи. Чи не був відомий вираз киян про новгородців щодо рубки хоромів, який багатьом історикам давав привід гадати, що теслярі приходили на Україну з півночі, просто посміхом з людей, що зовсім не знали хліборобства та звикли тільки до лісової праці? У главі про будівництво ми побачимо, що його термінологія, з незначними відмінами, та сама на Лівобережжі, шо й на Правобережжі й на галицькій Україні, не виключаючи навіть Карпатського Підгір'я; термінологія ця виявляє певну подібність до термінології південних та західніх слав'ян і разом із тим помітно відріжияєтьси від великоруської.

Знаряддя для обробки дерева на Україні не дуже численні, але разом з тим воно псе-таки до певної міри диференціоване. Гак, наприклад, сокиру українці мають у кількох одмІнах, відповідно до її ужитку та місцеиости: сокира, барда, топорець, топір, чи бардаш, теслиця, чи тесличка, тощо. Ця дифереиціяція, зрозуміла річ, більша на півночі та взагалі в лісних місцевостях України, ніж на півдні, де форма сокири одноманітніша, особливо тепер, коли стали вживати фабричну сокиру. Серед назв нншого теслярського знаряддя, не дуже, правда, численного, трапляються й німецькі терміни, як, наприклад, гембель тощо,

Ми не будемо затримуватися на дрібних дерев'яних виробах: гребінцях, лопатах, ложках, філіжанках тощо, а згадаємо тут тільки про реместпо стельмахів, цебто возових майстрів; на цьому реместві, як уже вказує його назва, помітний німецький вплив. Незважаючи, однак, на цю обставину, традиція самостійного старовинного ремества затрималась у дуже значній мірі, як у праці над возом, так і в номенклатурі сорока восьми відомих нам його головніших частин; в цій номенклатурі, крім слів, що стосуються переважно до залізних частин, як рихва, линва, нют, урвант. букша, стельвага та люшня,— решта назв чисто українські. Дуже примітивний та, мабуть, досить самостійний характер має й токарня для точення ступиць. Вона має дуже багато спільного з токарнею для виробу ложок, з тою тільки ріжницєю, що В ній лучок замінений пружною лісиною, що її нижній кінець забитий у землю а верхній тримає стало натягнутий мотуз; цей мотуз обхоплює маточину та примушує її вертітись, а самий кінець пускають в рух, відтягаючи його за допомогою кільцевої педалі,

З усього ремества, що стосується до обробляння дерева, найбільше поширене І найстаріше е бондарство. ВІдра, коновки, цебри, каді, бочки згадуються вже в начальному літопису та в инших пам’ятках початків нашого письменства, і більша частина цих назв наявно неслав’янська: коновка, чи коновь,— сапора. цебер — гаЬет, кидь — cadus, але вони давно ввійшли до вжитку, як і саме слово бондар — бпднар. що походить од слова бодня, що означає в українській та польській мові кадушку, яка служить за скриню, а по-чеськи - bedna і ящик, і скриня. Термінологія бондарського струменту майже вся слав’янська та відзначається великою оригінальністю: пази, шо їх вирізують у клепках та туди вставляють краями дно, українці звуть уторами, а досить незграбний дерев’яний циркуль - розмірячем або шестернею. Най-деліквгнішою працею в бондарському рсместві вважається вирізування уторін; це роблять за допомогою особливого кривого струга, шо зветься уторник. Коли ця частина праці зроблена, то, щоб знайти розміри дна, бондар бере розміряча та розсовує ного ніжки приближно на довжину діяметра дна, погрібного для посудини; потім він назначає яку-иебудь точку в глибині угорів І послідовно накладає в уторах свого розміряча, який має за шість разів обійти коло дна (цей процес звуть — розміряти на шість) Коли розмі-ряч не доходить до назначеної точки, звідки почалось розмірювання, або переходить за неї, то лишок або надвишок простору вимірюється та поділяється на шість частин, після чого ніжки циркуля або зсовуються, або розсовуються на цю шосту частину, і знову починається нове розміряння, аж поки розміряч не обійде точно за шість разів. Потім бондар вкладам до лисиці (станок) раніш заготовлені дошки, затискає їх клинами та виводить на них розмірячем коло, по якому й випилює дно. Обручі часто приходиться купувати готові на ярмарку.

Як ми це вже зазначили, українська термінологія бондарства дуже старовинна, але, проте, вона має дуже мало спільного з великоруською. За винятком кількох виробів, що їх назви однакові для обох мов, як, наприклад. ведро, бочка, обруч тощо, всі инші вироби українці звуть зовсім инакше, як, напр., барило, палія, діжа, діжка, жлукто, зрізок, коновка, мазниця, ряжка, цебер тощо. Серед цих назв, явна річ, є Й кілька чужих слів.

Географічно бондарство, як і весь промисел дерев’яних виробів, поширене найбільше на Черннгівщнні та на Волині; на півдні трапляється частіше ложкарство, стельмацтво тощо. Щодо бондарства, то коли воно Й не є всюди, так, як на півночі, кустарним промислом, воно існує скрізь.

Розведення конопель, а особлива льону, як промисел існує, власне кажучи, тільки на Чернігівщині. Але для задоволення домашніх потреб ці росли нн розводяться майже по цілій Україні в достатній для згаданих потреб кількості, хіба що за винятком мотузків, які довозять З Великоросі!. Засів та збір коноплі переводять на Україні так само, як і скрізь в Росії. Спершу вибирають плоскінь, стеблини мужеського роду, що дають тонше волокно та достигають раніше; потім беруть жіночі стеблини,— коноплі, вириваючи їх з землі з корінням; далі ставлять коноплю в копи, щоб висхла, розміщаючи ці копи на кшталт маленьких курінів. Висохлі стеблини молотять тут-таки на полі або відвозять для цього додому, а після цієї операції везуть до води та

мочать, складаючи коношію на дно мілкої річкн чи ставу та вкриваючи її мулом. Коли конопля досить вимокла, її виймають з води, знову сушать, потім труть на терниці, а потім тіпають, міцно вдаряючи нею об ту саму терницю, а після того те мнуть її ногами. Позбавившись таким способом цілком од кострики, зв'язують прядиво в мички та, насадивши його на прядку, спершу чешуть, а потім прядуть з нього нитки. Колишню прядку, що складалася з dwut^a, в яке вставлений гребінь, вже починають заступати майже всюди західньоевропейські самопрядки: шодо архаїчних веретен з кам'яною пряслицею, то вони зовсім уже заникли, хоч де-не-де, особливо у гуцулів, утримались те веретена з нерухомим, а то те й з рухомим дерев'яним кружком біля нижнього кінця. А сучасні веретена всі точені, з ступневим стовшенням донизу. Про прядки, оздоблені, розмальовані та різьблені, на Україні немає й згадки.

Спрядене прядиво йде до ткацького станка, шо його спорудження не складне, але вже далеко не примітивне; станок цей занесено до нас, як, мабуть, і до ВеликоросІЇ, найправдоподібніше з заходу. Ткацтво існувало на старій Русі з дуже далеких, мабуть, те доісторичних часів, але про будову первісного ткацького станка,— шо міг бути таким самим вертикальним, як у римлян (tela jugalis) та яким він дожив майже до наших часів в Ісландії та в північній Скандинавії,— нам, на жаль, нічого не відомо. А сучасний станок — верстат, або кросна,- на Україні скрізь більш-менш однаковий, хоч, наприклад, чернигівські кросна відзначаються тою примітивною особливістю. що в них начиння підіймається та спускається не на блоках, а на трубочках, цебто порожніх дерев’яних циліндриках, настромлених на патички, що лежать горизонтально. Порівняння технічних назв кросен по ріжних частинах України не позбавлене певного інтересу. Технічні терміни на Полтавщині та на Чернигівщині майже всі слав’янські, причім значно більше подібні до західиьослав'янських, наприклад, до сербських термінів, ніж до великоруських; а щодо термінів на Київщині та на Поділлі, то вони в значній мірі німецькі, полонізовані. Так, наприклад, замісць чернигівського воротила та сербського враіило (великоруський круг) на Київщині знаходимо триб (Triebrad), замісць набилок — барцохи тощо. Цілком можливо, що відносно удосконалений ткацький станок прийшов з Німеччини через Польщу до західньої України, де й затримались нові німецькі терміни, в той час як па північно-західній Україні вони почасти українізовані, а почасти переховались попередні.

Полотно українські селяне виробляють майже виключно для домашнього вжитку і тільки дуже невелику частину його продають на ярмарках чи на базарі, а то віддають його «матушкам», кали вони об’їжджають парафії своїх чоловіків, щоб збирати датки натурою. Такий стан полотняного виробництва треба віднести до числа явищ штучно викликаного занепаду української промисловості!, бо ж, як свідчить І С Аксаков, ще півстоліття тому українське полотно постачали до Одеси, Єлисавегграда та до инших міст, І воно випирало полотно великоруське. Значно більше промислове значіння, ніж виріб полотна, має тепер ткання рушників, що € досить значним кустарним промислом в деяких місцевостях, а особливо в місті Кролевці на Чернигівщині. В цьому місті значна частина міщан чи міських селян мають у себе вдома невеликі верстаки, чи верстати, спеціяльно пристосовані для цієї мети. Рушники, що бувають переважно вузькі, тчуть на кінцях з візерунками, з поперечними лініями, смугами та иншнми геометричними мотивами. Ці мотиви скомбіновані з більш-менш стилізованих орлів, що, на думку В. Б. Антоновича, походять не від російського державного орла, а, разом із російським орлом, од візантійських орлів, що їх відтворювали, а иноді відтворюють і тепер на предметах архієрейської одправи; ці орли дуже легко перейшли й на рушники, бо ж рушники також мають літургічннй ужиток па архієрейських службах. На великих колекціях старовинних та сучасних кролевецьких рушників, що е в Київському та Чсрннгіпському Музеях та в Музеї Імп. Александра 111 в Петербурзі, можна, однак, простежити варіяції цих орлів, відповідно до відмін їх на грошах за ріжних царювань, а також і перехід рисунку цих орлів через послідовну стилізацію в цілком инші форми (букети тощо).

Говорячи про полотно, не можна також не згадати про виріб вибойки, пейстри чи мальованки, яку виробляють тепер дуже грубим способом, накла даючи полотно на вирізану ріжними візерунками дошку, намащену олійною фарбою; полотно притискають до дошки, котнчн по ньому валик, наслідком чого на полотні фарбою, звичайно синьою або синьо-чорною, вибиваються візерунки, вирізані на дошці Вибойку вживають головним чином на іюшевкн для подушок та на штани Візерунки на вибойках складаються переважно з простих чи кутових смуг, ламаних чи хвилястих ліній тощо; або з більш-менш симетрично розположених точок (горошок тощо), зірок чи дрібних квіточок, Иноді (на ношевках) візерунки роблять більші: з квіток та зірок, з гілля, з самих квіток тощо. Разом з занепадом виробу та вживання полотна, яке дедалі все більше заступають бавовняні тканини, занепадає й виріб вибойки.

г) Обробка тваринних матеріялів. Обробка тваринних матеріалів розпочалась на Україні, як скрізь, з обробки звіриних шкур. Велика кількість шкребків, що їх знаходять на українських розкопках, свідчить, проте, що

Дівчина з Печеніжина, що поблизу Коломиї на С таніСЛОвщині.

Фото кінця XIX ст, з артистичної робітні Юліана Дуткевича в Коломиї.

обробка шкур існувала вже в добу палеоліту, існувала далі протягом неолітичної доби та й дожила до наших часів; тільки кам’яний шкребок замінено на залізний, шо його у вигляді скафи чи шкафи вживають і тепер. Не дуже багато чого змінилося й у технічних способах цієї обробки, які, правда, майже по цілому світі залишились досить примітивні; вишкрібують зі шкур мездру, вимочують їх у «квасі», розминають, узолять вапном, дублять, висушують, витягають тощо. Народня обробка шкур природньо розподіляється на три рсмества: кушнірство, чинбарство та лимарство; кожне з цих реместв теж розподіляється на дві частини, звичайно сполучені докупи: по-перше— виробляти матеріяли, а по-друге виробляти з них річі.

Так, кушнірство розподіляється на виріб кожушини та на властиве чинбарство, цебто вичинку шкури, та на шевство, цебто шиття чобіт; а лимарство полягає в відповідному зминанні шкурн та у властивому лимарстві, цебто вироблянню упряжу тощо. В техніці реместв, що мають метою заготовляти матеріял, явна річ, є багато спільного, тимчасом як техніка шкіряних виробів, цілком природньо, дуже відмінна. Здерті з скотини шкури спочатку просушують на сонці, а потім иноді переховують у такому стані; перед виробкою їх мочать у копанках, потім шкребуть з них мездру, потім мочать 9—12 день у «квасі», що складається з муки, висівок та соли. Для цього їх певним способом складають до зрізки з квасом; зрізок цей має форму трохи зрізаного конуса, з дуже широким отвором та відповідно дуже невеликим дном. Після вимочки шкури сушать та мастять з нижнього боку глиною; потім трохи мочать квасом, розминають ногами, розправляють так званим ключем, натирають крейдою і, нарешті, знову шкребуть шкафою. вправивши для того шкуру в спеціяльний станок, що називається п'яло.

Виробляючи матеріял для чобіт, шкуру для юхти, звичайно коров'ячу, для підошви — волову, спочатку узолять у мішанині вапна та попілу, потім здирають з неї шерсть, зішкрібують мездру, вистругують уламком коси та кладуть у хлібний квас, пересипаючи її товченою дубовою корою. Подублені один — п'ять місяців шкури просушують, юхту забарвлюють залізним купоросом, мастять дьогтем тощо, підошву вибивають, лощать і т. ин. Потім готові шкури зараз же розрізуються та йдуть на шиття чобіт. Лимарщину теж мочать у квасі, здирають з неї шерсть, кладуть в розпушену сіль І, нарешті, розминають на спеціяльному приладі, шо зветься мнялом чи мнял-кою. Всі ці операції у виробі шкури, зрозуміла річ, досить примітивні та не відзначаються особливою оригінальністю, так само як і сам виріб з них відповідних річей. Трохи оригінальнішим хіба шо буде краяння шкур для шиття кожухів. Звичайно на добрий кожух треба шість шкур, а на великий, з довгими рукавами, то й цілих сім. З одної, найбільшої шкури роблять так звану перегннку. цебто верхню частину кожуха; шкуру обрізують в формі трапеції, перегинаючи по половині, на загині вирізують круглу дірку для шиї. а довшу частину шкури, що приходиться на груди, розрізують на дві половини. До цієї, так би мовити, основи кожуха пришивають поли, клинці, рукава та комір,— все це вирізане відповідним способом з инших 4 або

5 шкур.

Не спиняючись на шевстві та лимарстві, що їх способи не відзначаються ніякими видатними особливостями, зауважимо тільки, що ці ремества, особливо шевство, так само як і взагалі шкуряне діло, йдуть до занепаду під впливом удосконаленої заводської тз мануфактурної техніки. Народне ре-мество, коли б не дбали про штучну підтримку кустарних промислів, стикаючись з вищою культурою та капіталізацією, неминуче завмирає. Жалкування за це чуємо з усіх центрів шкіряної промисловосте з Новгород-Волинського повіту на Волині, з Переяславського повіту на Полтавщині та кн. Трохи краще стоїть справа в українських повітах на Курщині, де u Суджанському повіті чоботарський промисел почав розцвітати саме з того часу, як чоботарі припинили цілком домашню виробку шкури та стали купувати її на фабриках. Не зле стоять також справи в київських чоботарів; прославлений Шеа-ний Двір, що був подібний до якогось цехового дому, перетворився тепер в ремісничу школу з крамницями взуття в нижньому поверсі А взагалі шкуряне виробництво, що повстало та розвинулось головним чином у Середній Азії, прищепилось під впливом татар значно більше в східній Росії та раніше стало там предметом заводської промисловості! Тому-то шкуряне діло в Великоросії, дарма що там так панують постоли, розвинулось до значно більшої технічної удосконалености, ніж на Україні.

д) Обробка вовни розподіляється на Україні з одного боку на виріб повсті, а далі вже на виріб шапок — шаповальство, на плетення та ткання поясів, на виріб сукна І, нарешті, на ткання килимів, чн коцарство. Щодо повсті, чи лпмців, то це виробництво поширене в досить малій мірі та обмежується заготовленням цього матеріялу для підбивки хомутів, оббивки дверей тощо, а головним чином для виробу валенок. брилів та шолом те. чи яломків (шапок) Після обробки вовни на гак званій струні її накладають в кілька тонких верств на полотно, прискають водою, а потім, прикривши знову полотном, згортають, наверчують на «трубку», щоб вона була щільніша. Шерстобитн займаються також і виробом eo-ty, прядучи вовну на спеціяльному «станку». Але шерстобитство та прядіння вовни тепер уже майже цілком завмерлі ремества; їх заступає машинова обробка вовни, що значно ліпша, безпечніша для здоров'я і значно дешевша.

Пережиток плетення вовняних річей зустрічаємо ще тільки у виробі крайик, цебто вузьких поясів, що їх не тчуть, а плетуть. Майстерні селянки звичайно самі перебирають вовну та прядуть її на звичайних прядках, а вже потім прядиво плетуть на тонких патичках, що потім виймаються з плетива. Для обарвлення таких поясків вживали раніше червець, цебто кошеніль, а тепер фарбують їх звичайною аніліновою фарбою, що купується на базарі.

З-ломІж тканих вовняних виробів передусім треба зазначити запаски, шматки рідкої та досить грубої вовняної тканини, що ними жінки об торгають кругом нижню частину тіла, підперезуючи їх тонкими, теж вовняними поясками, чи крайками. Запаски робити досить легко, але це виробництво швидко зменшується, бо шо примітивну частину туалету заступають тепер спідниці. Фарбують запаски на чорний або темна-синій кольор І носять їх майже виключно до праці, під час жнив чи на городі.

Удосконаленою формою запаски е плахта, Про форми та поширення плахт скажемо в главі про одежу; тут ми мусимо тільки зазначити, що їх також тчуть на верстат), чи кроснах, але ткання їх вимагає значно більшої умілости та розрахунку, бо їх роблять з вовни ріжних кольорів, а иноді й з домішкою шовку, Плахти, хоч І які вони гарні, тепер виходять також Із моди, а в деяких місцевостях України вони вже цілком зникли.

Як виріб повсті та грубої вовняної тканини, так І суконне виробництво Існувало » старій Київській Русі ще перед прийняттям хреста Звичайне селянське сукно й досі ще на Україні тчуть на такому самому верстаті, як і полотно, звичайно з иншими приладами, а потім валяють його на млинових валютах, щоб надати йому більшої гнучкости та м’ягкости. Кольор виробленого сукна б у Hat або натуральний, або штучний. З цілком білої вовни виробляють біле сукно, що йде на жіночі свити та юпки, що їх носять майже по цілій Україні, а також і на чоловічу та жіночу одежу на Угорській Русі. Біла вовна, мішана з чорною, дає сіре сукно, що його вживають на півночі України, особливо на Волині та в Галичині; в инших місцевостях сукно цього Kfwit.npy йде тільки на найдешевшу одежу для бідніших людей. В більшій частині України на чоловічу одежу вживають темне, сіро-брунатне сукно, що питім вигорає на сонці та ста* ясно-брунатним У північно-західній частині України виробляють також І цілком чорне сукно, переважно з фарбованої мішаної вовни, а в ГуцульшннІ фарбують переважно червцем на яскраво-червоннй кольор, що колись, мабуть, панував у цілій Галичині та, може, надав ЇЙ і назву Червоної Русн.

Далі, говорячи про техніку вовняних виробів, не можна поминути ще й виробництво коців, чи килимів; це виробництво — дуже старовинного походження, і хоч тепер воно вже за никає, але залишило по собі в музеях, а ще більше по церквах та у приватних людей безліч довершених зразків українського мистецтва. Виробництво кнлимїв провадиться в звичайних ткацьких умовах, на таких самих кроснах, чи верстатах, як у всіх ткачів. Ткалі, чи коцарки, вживають на килими звичайно валову вовну з невеликою домішкою овечої, купуючи її у шкурників та кушнірів; фарбують її на чорний кольор одваром з ольхової корн з купервасом, на жовтий — гречаною половою з галуном, на зелений, червоний та инші кольори — тепер переважно аніліновими фарбами. Основу роблять з конопляних ниток. Килими виробляють тепер найчастіше розмірами всього З'/і аршини завдовжки та один аршин завширшки, а иноді, на замовлення, роблять » більші. Прості КИЛИМИ звичайно роблять строкаті впродовж, додаючи часом до тога в’язані візерунки (квадратики, ромбики, кружечки, зірки та ин.); візерунки ці не тчуть, а нав’язують під час самого ткання. Щодо старовинних килимів, то їх виробляли з досить складнями та незвичайно гарними, найчастіше рослинними візерунками, шо дуже нагадують перські килимові візерунки па чорному, жовтому та зеленому тлі Тваринний орнамент трапляється, однак, на українських килимах незвичайно рідко. Одним з визначніших центрів коцар-ства літ ЗО тому був Харків, і займалися цим майстерством головним чином харківські міщанки, причім самі готували Й фарби з рослин, шо їх вони самі збирали в палі. Харківські коцн за свою красу й тривкість користувались великою й цілком заслуженою славою. їх продавали в великій кількості на ярмарках, вивозили до Великоросі!, а особливо до Петербурга, і навіть за кордон, звідки приходили иноді дуже великі замовлення. Дедалі все більше подорожанин вовни та фабричне виробництво килимів у Москві поволі вбили коцарське ремество, і тепер воно ледве існує Крім Харкова, килими виробля лись також і на Чернигівщині (село Биків), виробляються й тепер на Київ* шині, подекуди на Волині та ще в досить великих розмірах на Поділлі, иа Херсонщині, в Бессарабії та в східній Галичині, особливо на Покуттю та на Гуцульщині, де лавкн в хатах ще й тепер застилають килимами. На угорській Гуцульшині виробляють також білі, волохаті зі смугами килими, видатної краси та легкости. За посередництвом Галичини іа Бессарабії ви робнннтво українських килимів стикається з таким самим виробництвом у Румунії, Болгарії та Сербії. В деяких місцевостях, як, наприклад, в селі Бехах на Ватині, виробляють ще килимові фартухи та запаски, дуже поши рені й досі, часто дуже гарні, особливо старовинні.

Щоб закінчити огляд способів оброблення тваринних річевин, треба ще зазначити оброблення кісток та рогу. Ці вироби, правда, дуже мало розвину ті на Україні, хоч і існують у нас щез доісторичних часів, бо ж у неолітичних розкопках знаходять уже річі цього роду: гребінці, гачки для вудок тощо. Виріб гребінців існує тепер на 1 Іолтавщині в Шумському, коло Глинського, в Семеновці Новозибківського повіту на Чернигівщині та в инших місцевостях. Для цього звичайно вживають волові роги, розпилюючи їх на стільки частин, скільки з одного рога може вийти гребінців; потім розрізують їх вздовж з одного боку, виправляють на вогні, вигладжують гемблем і, нарешті, з приготованих таким способом пластинок вирізують гребінні, нарізуючи на них зуби на епеціяльному станку. Крім гребінців, з рогу виробляють ще табакерки та ріжки на табаку. Виріб з оленячого рогу пишно оздоблених різьбою пороховннць, що процвітав ще за козаччини, заховався тільки, як рідка річ, у гуцулів.

Закінчуючи цим, як це й мусіло бути, дуже побіжний огляд етнографічних особливостей української народньої техніки, ми, здається, можемо зробити висновок, що ця техніка, маючи в собі досить багато примітивности, стоїть у прямому зв'язку з старовинною технікою Київської Руси і багато де в чому споріднена з аналогічною технікою південних та західніх слав’ян. Підлягаючи в своєму розвитку головним чином західнім культурним впливам, вона зосталась на боці од впливів фінських та середнєазійських, що їм підлягали великороси, але разом із тим має в собі певні сліди іранських, а може, й малоазійських впливів.

6. Способи пересування [17]

Найпростіші способи пересуватись та переносити на собі вагу, явна річ, такі самі, як і скрізь. Як взагалі всі європейські жінки, українки теж носять своїх немовляток виключно на руках та спереду, ніколи не тримаючи їх на собі ззаду, на спині. Дуже рідко де підвішують дитину спереду на обрусі, широкому та довгому шматку полотна, що його носять на плечах, як шаль,— це нам довелося бачити в селі Полянах на Лемківщині. Иноді, однак, щоб

мати вільні руки, дитину, що вже підросла і що її занадто тяжко було б тримати на руках, садовлять у кошик за плечима, як ми це спостерігали в селі Сушанах на Волині. Невеликий тягар звичайно носять просто в руках, як, наприклад, відро з водою, глечик, кошик тощо; тяжчі речі носять на плечах (коромисло з відрами, мерців на марах тощо), а ще тяжчі — найчастіше на спині (мішки з мукою, цеглу, барила з чим-небудь тоши), не вживаючи при тому жадних спеціальних приладів, навіть таких, як сідло турецьких «хама* лів» або висяча поличка, що на ній петербурзькі дворники розносять дрова. В крайніх випадках, правда, український носій мішків з борошном прив'язує до кутів мішка кінці пояса та, поклавши його на плечі, тим перекладає на них частину ваги, що лежить на спині. Єдиний спосіб, шо його безперечно нігде немас на Україні,— це носити тяжкі речі на голові, хоч цього способу дуже часто вживають сусідні народи на півночі й на півдні,

В історичних відомостях про рух на водних шляхах України не знаходимо нічого про те, як перевозили тяжкі річі; в літописах € тільки вказівки, що до Київа доправляли дерево, зв’язуючи його в плоти. Але плоти й тепер ще вживаються, щоб перевозити не тільки дерево, а й ннший вантаж. Так, наприклад, на Десні на плотах перевозять великі кількості крейди, а иноді тим самим способом перевозять розібрані на частини цілі хати, що продаються в Кладьковш на пристані коло Черннгова. Крім плотів, у літописах говориться вже про човни, ладді і навіть корабм. що були, однак, тільки великими човнами, що їх могли нести на собі 40—50 людей. Надзвичайно цікава та схожість, що її ми знаходимо між літописними ладдями та запорожськими чайками, що їх детально описав Боплан. Ті й другі були, принаймні в основі своїй, видовбаними з одного дерева човнами {цоѵо£т|Ха}, що були об-шальовані по облавках досить високо дошками та мали по два стерна (на кермі та на носі), щоб не стикатися та не плутатися, звертаючи набік. Але запорожські човни мали ще одну особливість: до облавків, як каже Боплан, прив’язувались довгі жмути очерету (а може, й куги), щоб вони були стійкіші під час морської хвилі,— пристосування, що його можна порівняти тільки з контрфорсними деревинами на океанійських «пірогах». Сучасні українські човни дуже одноманітні, починаючи з простих довбанок-душогубок, цебто довбаних однодеревок, та кінчаючи великими байдаками. На Дунаї, на

Дністрі та на Дніпрі з Їх припливами довбанки, каюки, обшиванки, липки, Зуби, шаланди, байдаки, литвини, берлини, гиляри, а на Кубані—байди, кози, чи кізки, баркаси, фелюги тощо. Як вказують самі назви, більша частина них човнів, що більш-менш уже удосконалені, порівнюючи з старовинними ладдями, запозичені у сусідніх народів. Щоб закінчити огляд знарядь пересування на воді, треба згадати ще про пароми На невеликих річках, як на Сеймі. Десні та ин , пароми — це обгороджені поруччям помости, шо стоять на двох дубах чи байдаках та пересуваються за допомогою блока на мотузку, перетягнутому з одного берега річки на другий. Цілком инакше збудовані були величезні пароми на дніпрових пристанях, де перевозились чумацькі валки. Цс були великі барки, чи байдаки, а иа них настилався поміст; пересувались вони за допомогою 6—7 пар вессл та стерна. Такі пароми були в Ми китовому Розі (Никополі), Бориславі та ин. Тепер, коли занепало чумацтво, ці спорудження поволі зникають, бо непотрібні більше, а замісць того будуються инші, легші.

Найпервіснішим способом перевозити вантаж на скотині е, коли накладають його головним чином на коней. Цей спосіб дуже довго практикувався й на Україні, особливо тоді, коли перевозити иа волах було б дуже довго або неможливо по вузьких лісових стежках; цей спосіб зустрічаємо за часів літописів та в козацьку добу, коли значно частіше їздили на конях верхи, ніж тепер Але й у наші часи той, хто їде чого-небудь верхи, везе з собою свої річі в саквах, чи бисагах (bisaccium); та Й тільки таким способом можна перевозити вантажі в гірських місцевостях України, особливо на Гуцульщині. Там перевозять на верхових конях не тільки ріжні річі та харч, але й течива, як молоко, сироватку тощо, а в деяких місцевостях навіть мерців, про що скажемо нижче, в главі про звичаї та обряди. їзда верхи на конях дуже довго була найбільш уживаним способом пересування на Україні. З приладів щодо їзди верхи літописні перекази згадують про сідло за часів Олега та Свя тослава, згадують також і про стремена; щодо острог, то про них згадують за козацької доби, та й то більше говорячи про поляків.

Найдавнішим знаряддям пересування за допомогою запряженої скотини були, безперечно, дрючки, прив’язані до сідла чи до хомута на коні, а можливо, й до волового ярма, щось подібне до волокуш, шо перетворились потім у сані. Але з цього роду приладів заховалось на Україні тільки дещо на Карпатах, та й то вже в переходовій формі. Такі, наприклад, сані з влаками, цебто :і дрюками, шо волочились за ними ззаду, нам довелось спостерігати в селі Злоцькому на Лемківшнні. Це були невеличкі сані з дуже короткими полозами (кожний полоз окремо звуть там синя, а обидва разом сані) та з поперечною перекладиною, що до неї причеплені два влаки, які й тягнуться по землі, влаки також з'єднані перекладиною Сані ці вживаються і зимою, і літом, щоб перевозити дерево, а головним чином сіно з гір до села, О. КоІ-berg, у своєму описі Покуття, говорить ще про копаниці сані, шо зроблені з дерева, викопаного з корінням, що природньо виросло в формі вил; автор додає, що такі сані значно міцніші за сані з полозами. Найпростіші сані, які існують на Україні, відомі під назвою гринджол; вони бувають і дуже маленькі: тоді їх дорослі вживають, щоб перевозити на собі легші річі, а діти — для забави.

Великі гринджоли — прості та дуже примітивно зроблені сані — вживають, щоб перевозити дрова та ріжні инші тяжкі речі. Гринджоли мають два довгих полози, шо з’єднані між собою оплінами, цебто поперечними брусами, таким способом: на кінцях оплінів знизу видовбані дірки, і цими

дірками насаджують їх на вертикально вбиті в полози копилля; на кінцях оплінів згори видовбані дірки, куди иноді вставляють чотири рожна, цебто вертикальні кілки, щоб прив'язувати доправні речі, коли їх не прив’язують просто до оплінів так званими поплюстками, цебто своєрідними мотузками, сплетеними з свіжого віття. Для їзди звичайно вживаються сані менших розмірів, досить легкі, здебільшого дуже прості, але иноді оздоблені вибаг ливою різьбою або кольоровими візерунками, як, наприклад, в Уманському повіті на Київщині, в селі Мшанець у східній Галичині та в инших місцях (мал. 3).

Переходових форм од саней до колесного ходу, таких, як, наприклад, ще трапляються в кантоні Vaud в Швейцарії і в яких передню частину становлять сані з короткими полозами, а під задньою вже е пара колес,— на Україні тепер нема»;, навіть у гірських місцевостях, так само як уже немає, за винятком дитячих забавок, і первісних колес з суцільного дерева або з кількох шматків, що творять міцне суцільне коло. Такі колеса трапляються і тепер на Кавказі. Найпростіший, але тепер вже дуже мало поширений на Україні прилад для їзди — це візочок на двох колесах, так звана біда, чи бідка Дуже сумнівно, однак, щоб біда була як небудь споріднена з одноколкою князівського періоду та тими чисто східніми половецькими возами, іцо їх знаходимо намальованими на мініятюрах Кенігсбергського списку з ночатків XVI ст.; найпевніше можна гадати, що біда західнього походження, А найзвнчайніший на Україні прилад для їзди — це віз, що переховав і досі свою старовинну назву, під якою він Існував і за князівської доби. Він буває кінський або воловий. Ріжниця між цими двома формами полягає в тому, що на Лівобережжі до кінського воза приставляють голоблі, а до волового дишель чи вію; а щодо Правобережжя, де голобель майже не вживають, то там вія відріжняється од дишла тільки тим, що вона на задньому кінці роздвоюється, наче вила, і кожна розвилка обхоплює відповідну вісь так само, як і головка голоблі, тимчасом як дишель рівний та вставляють його проміж спицями, закріплюючи його там залізними обручками. Крім того, кінський віз буває трохи менший та легший за воловий.

Як мм це побачимо далі, будова воза та номенклатура його дуже численних складових частин на цілому просторі України майже цілком однакові, але форми його дуже ріжні в ріжних місцевостях. Найтигювішу форму воза зустрічаємо головним чином на Полтавщині, Харківщині та почасти на Херсонщині та Київщині. Цей віз — невеликий, не дуже глибокий, але й не розлогий. На півночі Чернигівщини, на правому березі Десни, вози вже нагадують великоруський тип; на півдні Катеринославщини, на Херсонщині,

в Таврії та в Бессарабії вози далеко більші та переходять у німецький фургон, гарбу та сділіжан», досягають иноді дуже великих розмірів та пристосовані головним чином, щоб перевозити великі кількості сіна чи соломи. На Правобережжі хури чи фурманки звичайно бувають довші та глибші за полтавські вози, а на Волині, особливо на півночі, де дороги чи, краще сказати, просіки в лісі дуже неширокі, вози досить довгі та незвичайно вузькі, так що иноді в них двоє поруч поміститись не можуть і мусять сідати, як гуси, один за одним; крім того, тут до воза завше вкладають плетену з лози ко-шовку, відкриту спереду та зі спинкою ззаду. Нарешті, цілком окремий тип воза становить мама, цебто чумацький віз. Він одзначаеться, або, ліпше сказати, відзначався великими розмірами, міцністю та вагою, дуже вибагли пою орнаментацією та дуже старанно обробленою своєю верхньою частиною, що її викладали дубом; крім того, він завше мав шкуратяний дах та важницю для підважування, то містилася збоку на особливих сучках передньої та задньої люиінї.

Хоч як ріжноманітні форми українського воза, але сама будова його в суті своїй одноманітна та не відріжияється від європейських дерев'яних возів узагалі. Ми вже зазначали, іцо номенклатура частин воза на цілому просторі України майже однакова і ріжниці щодо цього в найдальших одна віл одної місцевостях майже непомітні. А ті невеликі відміни, що існують, мабуть, вказують на те, що західні назви старіші та менше попсовані, ніж инші. Так, наприклад, дерев'яний, чи в добрих возах звичайно залізний, стержень, що проходить вертикально через передню частину воза, зв’язуючи її з задньою, на Чернигівщині та на Полтавщині зветься шкворень чн шво-рень, а иа Волині та в східній Галичині ця частина воза зветься сворінь. Етимологічну розгадку цього терміна, навряд чи зразу зрозумілого, дає вираз, що існує скрізь на Україні — розворювати віз, цебто ділити його ходу на дві половини, передню та задню, щоб на обох примістити якусь довгу річ, наприклад деревину, що її треба перевезти. Цікаво при цьому, що дерев’яний брус, щільно прикріплений до задньої осі та сполучений з пе редньою за допомогою шкворня. на східній Україні звуть підтокою чи підтоками. а у бойків він має назву розвори. Таким чином, слово сворінь походить од дієслова з(с)ворювати. цебто сполучати чи зчіплювати дві половини колесної ходи. Волинське та галицьке слово голоблі, що трапляється, правда зрідка, й на Полтавщині, здається, старіше та справніше за слово оглоблі.

Щодо упряжі, то, крім тої технічної ріжниці. яка залежить від ріжниці самих возів - кінського та волового, існує ще й етнографічна ріжниця. На Лівобережжю та на невеличкому просторі прибережної смуги Київщини всі кінські вози мають оглоблі та дугу, а дишель - тільки ватові; a щодо Право бережжя та цілої західньої України, то тут усі вози, як кінські, так і волові, мають дишлі, пе мають ніколи дуги, а за місць східнього хомута вживається тут шлея. Треба, правда, зазначити, що оглоблі існують і в західній Україні, але головним чином в одноконних санях та особливо при ралі та при бовкуні, цебто коли запряжено одного тільки вола чи одну корову. Щодо дуги, то її фінське походження, здається, з достатньою очевидністю довів небіжчик В. В Стасов, і на Україні дуга, безперечно, є запозиченням, що перейшло до нас або через Білорусь, або безпосередньо від великоросів. Щодо цього останнього шляху, то його робить трохи сумнівним як форма української дуги, звичайно дуже легкої та не дуже плоскої, так і порівнюючи вбога її орнаментація, що обмежується тільки скромним різьбленим візерунком з повішю відсутністю розмальовання чи позолоти. Такою самою скупістю оздоб одзначаеться й український упряж; на ньому зовсім немає жадних кутасів, мідних оздоб, дзвіночків тощо, які мали у фіинів значіння охоронних амулетів та перетворились у великоросів у звичайні оздоби, що дуже вперто іаховукггь свою первісну форму. Запрягу тройкою, власне кажучи, на Україні також немає, з винятком дрібних поміщиків та нижчих урядовців, що вважають за особливий шик їздити тройкою з фурманом, одягненим по-великоруському. Нема чого й казати про те, що своїм упряжем та иншими зазначеними тут рисами українці, за вказаними винятками, наближаються до південних та західніх слав’ян.

Говорячи про знаряддя руху, не можна не згадати про дороги. З усіх частин України найлрнмітнвнішнми шляхами відзначаються, явна річ, деякі місцевості на Карпатах, де зовсім немае доріг, і рух на колесах, коли н можливий. то тільки по коритах річок, що вже остаточно, чи тільки тимчасово, на літо, висохли. Не багато кращі й деякі дороги понад річками та через річки. Взагалі можна сказати, що по цілій Україні, починаючи з звичайної стежки в полі й лісової просіки та кінчаючи славутнімн українськими шляхами, на кшталт історичного Ромодана,— всі дороги знаходились та знаходяться й тепер у досить примітивному стані. Вони густо зарослі споришем та подорожником. літом припадають пилом, а весною та восени вкриті глибоким болотом. Назва шлях вказує на те, що великі поштові дороги були прокладені, мабуть, чужинцями, з метою передусім стратегічною, а потім уже — комерційною. Великі поштові шляхи, що їх попрокладав російський уряд з наказу таких вищих адміністраторів, як Кокошкін, обсаджувались вербами, і ті з них, що існують І досі, мають досить оригінальний характер. Але загальний вигляд всіх українських шляхів цілком ще залежить од місцевих топографічних умов. Помітнішими особливостями відзначаються дорожні споруди: кладки, лавки, містки та мости. Кладка є звичайна деревина, іцо її перекинуто через струмок, рів чи яр; у кращому випадку—це звичайна вузька дошка. Лавками звуть на Карпатах легенькі, звичайно дуже прості, але часом і досить складні, переважно висячі містки через бистрі, иноді дуже бурхливі гірські потоки, що часом протікають навіть у самому селі. В селі Лавочному, недалеко від кордону між Австрією та Угорщиною, цих містків так багато, що від них пішла Й назва цього мальовничого села. Пішоходні містки ставлять також у грузьких болотяних місцевостях, звичайно на полях; видатний такий місток, понад півтори версти завдовжки, існує в селі Вербці, біля міста Ковля на Волині, Мости для переїзду ставлять на палях чи на дерев'яних биках з палів або ж на биках зі зрубів, що набиті всередині камінням; бики підтримують настіл з брусів, а в кращому випадку з плах, цебто перепиляних надвоє брусів, а вздовж настілу йде не дуже певне поруччя.

7. Пожива '

Вище у главах про мисливство та хліборобство ми висловлювали нже певну думку про те, що на Україні, як і взагалі в усіх краях, схожих з нею фізичними умовами, страва була в старовину переважно м'ясна, і тільки вже потім потрохи вона стала головним чином рослинна. Ця зміна характеру поживи переходила не тільки в хронологічній послідовності, але у послідовності класовій, в міру диференціації суспільних класів; одночасно зі зміною їх економічних відносин мінялася й їх пожива, притому перевага рослинної страви, зрозуміла річ, почалася в нижчих політично, робітничих класах, як це вже давно помітили економісти. Коли ми, не заходячи далеко в минуле, порівняємо поживу маси українського населення століття чи навіть півстоліття тому з теперішньою поживою, то побачимо, що навіть за цей невеликий період часу стався дуже помітний перехід до рослинної їжі. В теперішній час українські селяне,— та й козаки,— їдять м’ясо, власне кажучи,

65

81

тільки на різдвяні та великодні свята (коли колять свиней та поросят), та ще в які-небудь виключно урочисті дні і зовсім не завше в неділю. Так само дійшло до крайнього мінімуму й споживання молочної страви через постійні неврожаї, зменшення кількости худоби, наїзди дачників, збільшення виробу масла та сиру на продаж; молока у селян не вистачає навіть для дітей; тим більше, що молочні продукти становлять жіночий прибуток, бо потреби жінок дуже неохоче задовольняють чоловіки з своїх прибутків, що майже всі йдуть на ріжні податки та збори. Уивліннн про Україну як про край, «гдѣ все обильем дышет», стало тепер не тільки анахронізмом, а й гірким посміхом.

Починаючи огляд української страви з мінеральних її елементів, треба сказати кілька слів про головний із них — про сіль. Серед природних багацтв України майже зовсім немае соли, і її завше привозили із сусідніх країв, відріжниючи в продажу таврійську, чи кримську, сіль, цесарську, чи бох-нійську, та землнну-окницьку, чи румунську. На Україні сіль здобувають

тільки у Бахмутському повіті, на Катеринославіцині (кам’яна) та в Данилові на Угорщині, де її дістають з ропи, яку витягають з спеціяльних колодязів. Місцеве населення користується правом діставати цю ропу дурно, і тому коло соляних криниць завше товпляться люде.

Переходячи далі до рослинних елементів поживи, передусім мусимо згадати про дикі рослини, шо Тх дуже рідко вживають до Їжі дорослі люде, але шо їх дуже охоче їдять завше голодні діти. Це, по-перше, лопуцьки, цебто молоді нарослі деяких трав та дерев, як, наприклад, липи тощо; потім козельці (Tragopogon majus), що з них їдять стеблину, на смак солодкувату, обчищаючи її від листових пелюсток, якими вона вкрита; калачики (Malva rotundi(olia). що їх маленькі плоди мають солодкувато-слизький смак; щавель (Rumex acetosa), що його кисле листя їдять і сирим; рогіз (Typha angustifolia) — молоді стеблинки смаковито висовуються з води та, якщо їх обчистити від верхніх листочків, дають солодкувату м'якіть, кашка, зачатки насіння білого латаття (Nymphaea alba), що мають в собі милоде пуделечко плода; сюди також можна додати сироїжки (Agaricus Rossula), лісові горіхи, ягоди чорного пасльону (Solanum nigrum) та инших рослин, що ними не нехтують і дорослі люде. Далі вже йдуть головним чином культурні рослини, що їх їдять також сирими.— з них городина; соняшники, цибуля, часник, салата, огірки, морква, редька, ріпа, гарбузи, горох, хрін (як приправа) та ягоди й овочі: кавуни, дині, порички, смородина, малина, суниці, ожина, афини (чорниці), агрус, вишні, черешні, сливи, морелі, яблука, груші. а на півдні виноград, инжир (фіги) Переходовими від сирової їжі до такої, що її треба перше відповідним способом приготувати, є гриби та деяка городина, як огірки, капуста, буряки, що їх вживають квашеними, або, як горох, сушеними. Але тут маємо скорше консервування споживних продуктів, ніж їх переробку. Справжньої переробки рослинних продуктів дося гають тільки печенням, варенням та смаженням, і можна сказати, що в такому приготованій, хіба що з невеликою домішкою рослинної олії, товщів та соли, ці рослинні річевини і становлять сутню, так би мовити, основну поживу маси українського народу. Оброблення рослинних продуктів печенням тепер обмежують досить рідкими випадками, печуть звичайно в гарячому попелі картоплю, иноді цибулю та деякі гриби. Розм'ягчения та певна хемічна зміна рослинної поживи варенням у воді почалося і на Україні, зрозуміла річ, ще за споконвічніх часів, але такі первісні способи, як варення за допомогою розпеченого каміння, що переховалося в процедурі прання білизни, зинкли в застосуванню до поживи відповідно ще не дуже давно. Боплан, що писав в середині XVII століття, оповідає про козака, якого він бачив на березі річки Самари; цей козак варив собі юшку з риби в дерев'яному ковші, кидаючи в нього каміння, розпечене на багатті. З рослинних страв, що їх готують за допомогою варення, треба передусім згадати кашу, цебто зерна хлібових рослин, обдерті чи потовчені та зварені в воді. Для каші найчастіше вживаються зерна гречки, проса, ячменю, рідше—пшениці (для ритуальних страв); вареним також їдять горох, стрючки, фасолю та кукурузу, зваривши їх свіжими чи сушеними. Також підсмажують з омастою гриби, капусту, квашені буряки, иноді горох (пряжений), попереду розваривши чи розмочивши його у воді. Але головною споживною річевиною на Україні став тепер, безперечно, хліб, а вся кнша пожива є тільки приправа, щоб можна було з’їсти якомога більше хліба. Найпростіший хліб є запечене більш-менш тонкою верствою, неквашене, цебто прісне тісто. Таке печиво затрималося на Україні тільки в формі простих коржиків. Способом приготовання,— печення

просто на вугіллі чи в гарячому попелі,— до коржів дуже подібні вівсяні пляцки галицьких бойків, ячні — у лемків, а почасти й паляниці, хоч паляни* ці роблять уже з тіста квашеного та печуть на черені витопленої печі, але вони також мають вигляд плискованого пляцка. Щодо звичайного хліба, то з якої б муки його не готували, його завше печуть з заквашеного тіста в гаряче натопленій печі, підкладаючи під нього капустяні листки або не дуже грубі плетені з соломи кружки, що їх вживають найбільше на західній Україні, Печення хліба, мабуть, існувало у слов'янських народів уже в дуже далекі від нас часи, хоч назва його, мабуть, чужа (латинське libum, болгарське хлябъ). Щодо Київської Руси, то тут печення хліба можна вважати за документально доведений факт уже в XI столітті. Та хоч як уже давно вживають хліб, однак не однаковий на просторі цілої України і, як до місце-вости та культурних умов, має певні варіяції, що про них буде мова далі. Так само далі скажемо про деякі хліба, відміни хліба, що мають особливу форму та особливе ритуальне значіння.

М'ясна страва, як головний харчовий матеріял, попередила в нас рослинну страву і, безперечно, мала й у нас цілком випадковий характер. Не кажучи вже про неолітичне населення сучасного Київа, що живилось, як ми це вже бачили, річними скойками, автор начального літопису, культурний монах-полянин корить деревлян, радимичів та вятичів, шо вони «ядуще все нечисто», а про половців каже ще виразніше, що вони їли «мертвечину і всю нечистоту, хомяки й сусоли», як це бувало та буває в усіх диких та напівдиких народів. Христіянство, мабуть, потрохи вивело з ужитку всю цю «нечистоту», а разом із тим, мабуть, припинило й уживання кінського м'яса, що з нього раніше робили навіть солонину; потім того, вже одночасно з становою диференціяціею, почався і послідовний, починаючи з нижчих класів населення, перехід до переважно рослинної поживи. Тому й не дивно зовсім, що в українців тепер не тільки немає й натяку на споживання м’яса «нечистих» тварин, але й не переховалось навіть спогадів про такі річі, як «споживання сирового м’яса. В’ялене м’ясо, у вигляді так званої пастрами, вживають ще подекуди до їжі, але найбільше у місцевостях, сусідніх з болгарами, румунами та уграми; а звичайно їдять в'яленою тільки рибу. Трохи більше поширене м'ясо вуджене, але звичайно м'ясо їдять печене, смажене або варене. З старовинних примітивних способів печення м'яса на Херсонщині, в Бессарабії, у руснаків у Добруджі, а також на Кубані, цебто там, де найбільше трнмаїться ще вівчарство, переховався ще подекуди такий спосіб: зарізаного та випотрошеного тучного барана кладуть у викопану в землі ямку, де перед тим було розложене багаття і зосталось ще досить жару, закидають його цим жаром, прикривають зверху землею та залишають його так пектися години дві-три; потім одкопують і, здерши з барана шкорину, що зробилася з шкури та перегорілої вовни, мають чудову баранину, надзвичай-ішсмашну. Иноді печуть майже таким самим способом курей, гусей та качок, •згорнувши Їх в капустяне чн внногралне листя та поклавши в гарячий попіл і жаром на припічку. Смаження м’яса на шпичках, такс поширене, наприк лад. иа Кавказі, на Україні трапляється дуже рідко; звичайно нз шпичках підсмажують тільки шматочки свіжого чи солоного свинячого с злі:. А най частіше м’ясо та птицю варять у борщі або в юшці І дуже рідко .мажать у печі иа сковороді. Рибу теж або варять в юшці, або смажать на сковороді, або навіть печуть на гарячому попелі, але ніколи не їдять її сировою чи мороженою, як це роблять на півночі Росії. Солону (оселедці) та в'ялену (чехоня) рибу їдять, однак, і без приготування її на вогні,

Ми не будемо спинятися на так званому набілі, цебто молочних стравах, та на стравах мішаних, а на рецептах їх приготування Й поготів, бо все це в подробицях можна знайти в книжках Арандаренка, Маркевича та Чу-бинського. Треба, однак, зазначити надзвичайно характеристичний факт щодо приготування коров’ячого масла. По цілій Україні масло б'ють, а тим часом у Великоросії, крім Фінляндії, його одтиплюють; так то, наприклад, п Петербурзі збите з вершків мисло відоме під назвою чухонського. Крім іого. дуже інтересна з етнографічного боку та обставина, то хліб, ця основна пожива маси українського населення, зовсім не однаковий на цілому просторі України; він дуже ріжноманітиий од того, які місцеві умови. Так на Чернигівщині, Полтавщині, Волині, Київщині та на півночі Катернносгав-щини вживають виключно житній хліб, а пшеничний вважають за ласощі І печуть його дуже рідкі* в особливо урочистих випадках. Навпаки, на півдні Катеринославщини, на Херсонщині, у Таврії та на Кубані їдять виключно білий пшеничний хліб. По деяких місцевостях Галичини, як, наприклад, у бойків, нема пі пшеничного, ні житнього хліба, а головну поживу становлять пляцки та юшка з вівсяної муки, що за голодних літ траплялось в давні часи Я и київській землі, коли, наприклад, року 1413 убогі люде споживали вівсяний хліб, а на Полтавщині, як свідчить Арандаренко, з ячниї га прися-ної муки. Понад Дністром, на Поділлю та в Бессарабії замісць хліба їдять кукурудзяну мамалигу, що під назвою кулеші становить головну поживу й гуцулів. Після хліба головним елементом поживи українського населення стала тепер картопля — печена та варена, з сіллю та олією чи з салом, хоч і не завше. Потім, в етнографії української страви треба ще зазначити, що на Україні, здасться, не дуже-то прищепились ті забобони, що панують в Великоросії та що походять із старої ортодоксії духовенства, яке заборе* няло споживати «удавленнну», заячину тощо. На Україні без жадного еумніву їдять задавлених у пастках перепелиць та куропатів (якщо не продають їх, хоч, правда, все-таки вважають, що треба дорізати випадково забиту чи задавлену живність, як-от курку тощо. Гак само вважають, що можна споживати ведмежину, зайців, раків, голубів,— всс те в деяких місцевостях Великоросії не відважуються їсти; вживають українці в страві також і кров, наприклад, у ковбасах.

Щодо напоїв, то про це нема чого багато говорити нам, одіславши читача до згаданих вище авторів. Як на головний напій, після води, можна вказати на сирівець, цебто хлібний квас, без заварювання; цей квас дуже відріж иясться від великоруського квасу способом приготування його. Спиртові напої, вславлені наливки, запіканки, меди, тепер роблять тільки у полупанків та в духовенства, та й то з причини «зубожіння» замісць них вживають більше «казьонку». А селяне, що їм не завше під силу й «казьонка», давно вже, ще перед війною, почали замісць неї вживати денатурований спирт, який вони «очищують», перепускаючи через розтерту картоплю, а в останні часи — «гофманські каплі*, або просто вже етер. Не можна ще поминути тут один факт, що відноситься до літургійного вживання червоного вина (уніятські священики вживають на літургії вино біле): на Україні до останнього часу яко «церковне» вино вживали і вживають і тепер південне вино «бенікарло», а в Великоросі? — французький *кагар».

Наприкінці цІ€Ї глави не можна не згадати також і про вживання тютюну. Найчастіше палять Його в люльках, звичайно дерев'яних, та воліють перед всіма сортами так звану махорку, цебто амерсфорськнй тютюн та вславлені колись ніжинські корінці. Люльки є предметом чепурної улюбле-ности,— це ще остаикн козацьких часів,— і найкращі з них оздоблені черво ною міддю, як, наприклад, відомі свосю елегантною формою зіньківські люльки або люльки, що їх виробляють по деяких селах Глухівського повіту на Чернигівщині, переважно з коріньових наростів на дереві. Нюхання тютюну за останній час помітно виходить з ужитку, і молодь уже його майже зовсім закинула.

8. Будівництво [18]

Досліджування будівництва, а особливо його еволюції е одним з найпри-вабливіших, але й найтяжчих завдань етнографії, бо в цій еволюції грали ролю і фізичні умови краю, і рі жниця матеріял у, і расові звички, і сусідні впливи, особливо культурні, і, нарешті, цілком самостійна творчість, що привела у цілком ріжних народів та в далеких одна од одної країнах до цілком однакових етнографічних форм.

Доісторичні будови на Україні — далеко не зовсім ще відомі та ще менше досліджені — вказують нам на те, що й у нашій країні люде спочатку жили просто під голим небом, у печерах, переважно штучних, та в надземних курінях. що їх ставили над підземними спорудами. Як і скрізь, ці доісторичні будови були то круглої, а то чотирьохкутної форми і згодом з підземних та напівпідземних перетворились в цілком надземні. Як у землянках та в слідах курінів, що їх знайдено над Кирилівською улицею в Київі, так само і в подібних до них будовах, шо їх знайдено в місцях, де поширена домікенська культура, головним будівельним матеріялом були, крім глини, дерев'яні кілки та хворост. Чи вчинила ця архітектура свій вплив на пізніше будівництво,— сказати дуже тяжко, бо ж і зв'язок ще не з'ясований між неолітичною культурою та тією, що потім заступила її і що, може, й не була навіть безпосередньо слав'янська.

Згідно з відомостями найстаріших письменників про слав'ян, уявляємо собі їхні будинки майже такі самі, як і неолітичні: як каже Гельмольд, це були халупи з хворосту,— аби тільки переховатися від дощу та негоди, а як описують арабські подорожні,— вони були збудовані з гілок та обмащені глиною. Але в дуже скупих відомостях київського начального літопису про слав'янські хатн говориться як про будови рублені; такі самі бачимо й будівлі даків на ТраяновіЙ колоні. А втім, ми знаємо, що значно пізніше, за козацьких часів, сільські будинки на Україні ставили здебільшого з ліски та обмащували їх глиною, иноді навіть поглиблювали їх у землю, як-то запо-рожські куріні тощо; відомості Голембіовського свідчать, що такі будови взагалі ставили на Правобережжю. Як це свідчить Шафонський, що писав у другій половині XVIII століття, майже всі селянські хати південної Черни-гівіцини та цілої Полтавщини були плетені, а Де ла Фліз каже, що у другій половині XIX ст. у Сквирському, Таращанському та Липовецькому повітах на Київщині, дарма що ці місцевості зовсім не безлісні були, плетених хат у селян було значно більше, ніж рублених... Не вдаючись поки що в з’ясування цих суперечних даних, ми спершу розглянемо українські будови, що існують в наші часи, починаючи з хат та їх примітивних форм.

А. Тимчасові будови

Під цею назвою ми згадаємо за ті легкі споруди, що ними користуються для дуже недовгого перебування. Найпростіші форми їх— це здебільшого захистки від вітру та негоди в полі, куріні для ночування там, де випасають товар, сторожки в садах та на баштанах, а то ще житло для робітників у лісах, на сплавах та на ріжних инших працях, де треба перебувати довший час, иноді ціле літо. Найелементарніші та цілком примітивно будовані — це маленькі будови цього типу, де знаходить собі захист од дощу та вітру польова сторожа в східній Галичині. Це просто щит, або, ліпше сказати, один схил стріхи, скісно поставлений на землі та підпертий одним чи двома кілками. Иноді цей щит буває зроблений зі старих дощок, иноді його вкривають соломою чи очеретом, І в такому вигляді він нічим не відріжняється од відомих будинків негритосів Трохи удосконлленішу форму мають гуцульські та бойківські будовн для селян, що етережуть по ночах свої поля від dulde, цебто диких кабанів, що приходять з панських або скарбових лісів, ласі на свіжу картоплю чи овес.

Ці сторожки також подібні до схилу стріхи, що зроблена з кілків та кори, але вони закриті з боків та мають маленький схил ще й з переднього підкри того боку. Для більшої стійкости на випадок вітру зверху накидано кілька деревин Цілком не подібні до попередніх будов, але дуже споріднений з ним характер мають, як своїм призначенням, так І тим, що вони теж иаціводкри-ті. так звані вишки: це ледве прикриті зверху та цілком відкриті з боків невеличкі поставлені на високих палях захистки для вартових. їх можна зачислити до форм тимчасового повітряного житла. Малюнок і на табл. VII сфотографовано р. 1910 на винограднику в станиці Верхнєетеблієвській на Кубані; в трохи удосконаленій формі це сторожова вишка колишніх запорожців. Сюди теж можна зачислити й переносні захистки, що їх вживають бойки. Вони або цілком подібні до польових, згаданих вище курінчиків та ставляться коло салаша. цебто також переносного загону дія овець, або подібні до якоїсь скрині па ніжках, збитої з дощок,— наче ліжко з дашком, куди на ніч залазить пастух. В степах південної України для цього чабани користуються або гарбою, цебто маленькою будкою на колесах, або спе-ціяльно до того пристосованим возом. На такому возі буває щось подібне до куріня. де можна не тільки спати, а й тримати харчі, ріжний струмент, ліки для овеїіь тощо. Вже значно досконалішу форму тимчасового житла становлять цілком закриті куріні, з отвором для входу; отвір цей можна завісити чим або зачинити дверима. Це типові будовн як неолітичних, так і багатьох пізніших напівдиких народів. Вони бувають круглі або прямокутні, надземні або панів підземні; иноді це тільки сама стріха, що звичайно буває конічна або двосхила, найчастіше солом'яна або очеретяна, а на плотах на Десні (табл. VI, f) та на північній Волині — з дерев’яних брусів. В селі Норинському Овручського повіту (табл. VU, g) та в Сушках Житомирського повіту нам довелось бачити таку будову, що цілком нагадує якийсь вігвам північноамериканських індійців: в землю вбито чотири сохи, що зв'язані вгорі перекладинами. На ці перекладини з трьох боків спираються косо поставлені дрюки, чи обаполкн. так, що вгорі зостається дірка для диму, а поверх них навалено глини; прохід між двома передніми сохами служить за двері. Коли дах двосхильний, то отвір між схилами лишається напіводкри-тий. цебто завішується матом або має двері (табл. VI, h). Дах цей лежить або просто на землі, або, коли жити в ній мають І за холодів, як. наприклад, добруджські рибалки-українці, то його ставлять над досить глибокою ямою, викопаною в землі; в кутах цієї ями забивають кілки, на яких і тримається дах; сох найчастіше буває ДВІ — одна ззаду, друга спереду, а на них лежить горизонтальний брус, що дає верхній опір цьому дахові. Вздовж довгих боків даху залишають один чи два уступи в землі, що заступають лавки, щоб сидіти та спати, а посередині або збоку стоїть припасований на кілках, забитих в землю, невеличкий столик. У Добруджі такі будови звуть і тепер колиби. А В гуцулів цю саму назву мають значно складніші, хоч також досить примітивні будови (мал. 4. а), де живуть дереворуби та сплавщики в горах.

Це шестикутний чи восьмикутний зруб з пірамідальним дерев’яним да-

хом, mo має отвір вгорі, як у юрті у чукчів. Ріжницн полягає тут тільки в тому, що верхній отвір колиби служить тільки для виходу диму, та не грає ролі дверей. А самі двері знаходяться збоку (див. план на мал. 4, Ь) та ведуть до невеличких сіней Xпрімців, звідки другі двері ведуть вже всередину самої колиби.

Всередині колиби знаходиться ватра, а навколо неї радіяльно стоять підложжя для легінів, цебто робітників. Дуже цікаво, що на березі Дніпра в с. Навозах на Чернигівщині ми знайшли майже тотожній з щойно описаною колибою курінь для сплавщиків дерева, що поставили його там чорнобильські поліщуки. В цьому куріні, правда, стін немає, а дах, що доходить до самої землі, підтримують чотири сохи; місця для спання поставлені відкритим чотирьохкутником з чотирьох боків огнища, а казан висить над вогнем на перекладині, що лежить на верхніх зв'язах сох. Нарешті, як ми вже це зазначили, до споруд цього роду можна зачислити й землянки, що в них люде живуть иноді й по кілька літ. Конче треба, однак, тут зазначити, що під цею назвою на Україні розуміють і справжні землянки, цебто житла, викопані в землі, і хати, збудовані з землі з земляною покрівлею. Явна річ. що тут ми говоритимем тільки про перші. Землянки є властиво ті самі куріні, що ми їх щойно описали, тільки значно більших розмірів, з піччю, з двома, а иноді й чотирма сохами, шо підтримують стріху, плисковату або подібну до склепіння. 1 акі були запорожські куріні, житла на Січах, на знмовннках тощо; такі іі сучасні землянки, що їх ставлять собі робітники, а особливо українці-переселеиці на Сибіру. Куріні ці становлять уже переходову форму до надземного житла, бо вже мають невисокі стіни з глини, з ліски чи з брусів, мають і прорізані в стінах довгі, вузькі вікна.

Як бачимо, отже, українське тимчасове житло до певної міри переходить послідовно через цілий ряд типів, що дають змогу з'ясувати ту еволюцію, наслідком якої з'явилося постійне житло — хата. Звичайно цей ряд не повний, не всі переходові стадії в ньому представлені, але його все-таки можна вважати за цікавий матеріял для історії житла взагалі.

1) Розполог села. Переходячи до постійного житла, треба хоч кількома словами звернути увагу на розполог села. Проголошену не так давно як науковий винахід теорію Мейтцсна про етнічну ріжницю в розполозі сел у німців та у слав’ян, ближче розглянувши їх, прийшлося визнати за мало що варту, бо ж факти підтверджують, що етнічні звички в даному випадку зовсім не такий уже могутній чинник, як, наприклад, рельєф місце вости; але в дальшому викладі ми побачимо, що до певної міри треба припускати і вплив етнічних причин. Дуже яскравим доказом залежности розпо-логу дворів у селі від умов місцевостн можуть бути саме українські села, що з цього боку дуже ріжниманітні, майже вибагливі Прикладом початків утворення сел можуть бути гуцульські селища. У гуцулів, власне кажучи, села ще майже немає, а коли воно й є, то це тільки рудимент його, що починає тільки ще формуватись. Окремі оседки, цебто хати-диори гуцулів, оточені обробленими шматками грунту, розкидані по горах на ріжній високості і, явна річ, без жадного плану, на віддалі од версти до 4—5 верстов один од одного, в залежності лише од того, де знаходиться вода. Вздовж долинок гірських струмків та річок на ріжній віддалі видно більше хат В таких долинах, особливо там, де вони сходяться з долиною трохи більшої річки, як-от Тиси, обидвох Черемошів, Пруту,—вже з’являються: церква, попівство чи плебанія, громадський дім. крамниця та кілька хат. звичайно вже без гражди (про це днв. далі). Це все разом і становить початок майбутніх сел. що вже тепер мають титул, дарма що вони такі ще незначні; до такого «села» зачислюються часом сотки дворів та иноді дві-трн тисячі населення, бо до цих початків села приписані всі оседки з їх населенням, що лежать в тій самій околиці на певній віддалі. Такі майже всі гуцульські села: Яворів, Криворівня, Довгополе, Брустури, Ріка, Білий Поток, Требуша та ин. А там. де сходиться кілька долин, розвинулись уже значно більші поселення, такі як Жаб'е, Сторонець-Путилів, Селятин, Богданів, Ясенів (Kärösmesö). Цілком иншого типу села бойків, з розпологом найбільше в одну, зрідка у дві лінії в вузьких долинах, вздовж річок Стрия та Опора (Гребенів, Тухля, Влоцко та ин.) та в долині Сяну (Дидьова, Мшанець та ин ). Тут, навпаки, населення скупчується та осідає цілим, майже без перерви, рядом сел, що майже сходяться одно з одним, як це можна бачити, наприклад, в долині Стрия між Баринею та Матковим. На рівнині розполог села, явна річ, ріжноманітніший. По річках з каменистими берегами, як Тетерів, Рось та инші, села найбільше розкидані, відзначаються вибагливим характером; у степових місцевостях, на Чернигівщині. на Полтавщині села розміщені також звичайно по течіях річок, але в залежності од підвищень, що виступають з болотяних берегів річок. По річці Десні села групуються найбільше по долинах її припливів та положені на терасах, куди ие доходить повінь, тому вони здаються й розки дані. Глибокі балки на Херсонщині викликають зі свого боку до життя села, що витягнуті вздовж берега річки в одну чи дві лінії. Дуже рідко трапляються, а то майже й зовсім не трапляються на Україні села з двох тільки шерегів хат, вздовж дороги, як це властиво для Великоросії: можливо, що тільки це й становить етнографічний характер розпологу села, бо цього не можна відкинути, хоч як необгрунтована теорія Мейтцена щодо германських та слав'янських селищ.

2) Двір та його розвиток. Наскільки характеристичні гуцульські селища для утворення села, настільки цікаві й гуцульські гражди як

найяскравіший зразок цілком замкнутого двора. Властиво гражда означає не хату, а високий паркан з дощок зі стріхою; він замикає двір з чільного боку, як це можна бачити на долучених малюнках (табл. VIII, Ь) та на плані (мал. 5).

Хата із граждою, чи, як кажуть, просто гражда, є дім на дві половини (А. А.), з коморою (кліть) (d) та притулами (f), що знаходяться під одною з ним стріхою та які утворює високий дерев’яний паркан; коло дому цей паркан підходить під його стріху, а спереду має свою окрему стріху, що спускається одним, досить вузьким, схилом на около, а другим, дуже широким,— у двір (к), де під ним І знаходиться приміщення для скотини, дров та знаряддя (h, g, і). Отже, увесь гуцульський оседок, цебто двір, що має в собі хату з усіма чисто господарськими будовами, цілком замкнутий та сполучається з окільним світом тільки брамою (1) проти хати (а иноді збоку) та невеличкою хвірткою (m. m.), що з задньої чи бокової притули провадить до саду чи на город. Таку будову гуцульського двору, мабуть, цілком можна пояснити згаданою вище ізольованістю селищ через їх розкиданість; але нам здається, що тут має певне значіння й старовинність гуцульського будівництва, та про цю старовинність ми можемо, не маючи безпосередніх доказів, говорити на підставі загальної архаїчности цілого етнографічного характеру цього населення. В міру того як гуцульські оседки спускаються в долини та починають групуватись в села, вони втрачають свій архаїчний, замкнутий характер; гражда зникає, замісць неї з’являється звичайна огорожа, а холодні будови відділяються від хатн і перетворюються в окремі будинки. Далі, розглядаючи ріжні типи чат, ми побачимо це на долучених фотографіях. Коли ми потім звернемося до безпосередніх сусідів гуцулів до бойків, також верховинців, цебто горців, то в них, правда тільки в місцевостях, недалеких од Гуцульщини, ми можемо помітити останки такої самої замкну-тости. Тут ми бачимо хату, спереду в загальних рисах досить подібну до гуцульської, хоч уже з солом'яною стріхою, а ззаду ця хата цілком подібна

до гуцульської розпологом притул, що тут уже мають назву — килешні. але ще становлять одну цілість з хатою. Ллє в деяких бойків, а почасти й у лемків, загальний розвиток двору пішов у цілком нншому напрямі, а саме: первісний чотирьохкутний двір у них послідовно розгорнувся глаголем, а потім всі його будинки витягнулись п одну лінію під спільною стріхою (мал. 6).

Цн оригінальність розпологу виникла в них, мабуть, під впливом німецького будівництва, що прищепилось тут безпосередньо від словаків. Тому н сліди замкнутого двору тут дуже мало помітні. Цілком ннакше стоїть справа в долині, цебто на Галицькій рівнині. Там, дарма що загальний, зовнішній характер дворів зовсім не подібний до гуцульського, досить часто трапляються все-такн двори з виразною замкнутістю. Як на приклад ми можемо вказати на деякі двори, що знаходяться на Волині, в Бродській окрузі. Це звичайні українські двори, але цілком замкнуті, і в них, зовсім так само, як і в гуцульському дворі, всі будинки знаходяться під одною стріхою і творять прямокутник з одними чи двома воротами; другі ворота ведуть із стодоли в поле. В цій самій місцевості можна спостерігати і диференціяцію плану замкнутого двору: хата і сполучена з нею, а иноді вже й окремо поставлена комора виносяться за межі двору та творять неначе окремий двір, а решта господарських будинків зостається, заховуючи свій первісний вигляд замкнутого квадрата, та перетворюється в так званий підварок, чи загумення, як звуть у селі Лісові. Переступивши старий російський кордон, знаходимо такі закриті двори подекуди на Київщині та на Волині. В селі Вербці біля Ковля можна бачити як майже цілком закритий двір, так і окремо збудований ЦІЛКОМ замкнутий двір, що цілком відповідає галицькому підварку. Доведено, що у давні часи і в цій місцевості всі двори з хатою були замкнуті, а тепер цей характер заховали тільки господарські двори. Далі за Дніпром ми бачимо їх на Чернигівщині, наприклад, у селі ГІсаровці, в Жиди-ннчах (мал. 7), в Чернечій Слободі, подекуди на Полтавщині, а навіть і на Вороніжчині та на Курщині (див. табл. VII, с).

Мабуть, це була дуже старовинна форма слав'янського селища, і такі двори утримались теж подекуди в Великоросі!, особливо на півночі, хоч гам під впливом двох культур,- з одного боку скандинавської, а з другого — фінської,— житло набрало зовсім иншого, цілком особливого характеру; коли в ньому й трапляється замкнутість, то це натягає там у приміщенні житла та господарських будов у двох поверхах, притому до верхнього поверху будують навіть похилий «вз'їзд». Щодо великоруських закритих постоялих дворів, то вони подібні більше до східніх караван-сараїв, ніж до славянських дворів, що про них саме у нас мова.

Ми вже зазначили, що в самій Гуцулыцині, в міру того як оседки спускаються в долини, хата починає ізолюватись від господарських будинків та поволі відкривається. Зачинається це звичайно з того, що перед хатою шикають гражди, і таким способом двір, зостаючись, як і раніше, чотирьох-кутним, стає відкритим спереду; подібне явище помічаємо і в бойків (село Бряза). Потім розкриття двору йде далі і наслідком того зостається лише один кут, утворений тільки хатою та господарськими будинками (табл. ѴШ, d). Нарешті, хату ізолюють остаточно, вона втрачає поволі й задні прибудови І сполучена тільки з коморою. Такий вигляд має найтипо-віший сучасний український двір, дальша його еволюція полягає в тому, що наділяється й комора, що сполучена з хатою, перетворюючись в другу половину хати; про не детально скажемо нижче.

Зрозуміла річ, що все сказане вище стосується тільки до еволюції двору, та й то приймаючи за первісну його форму гуцульський оседок з граждою. Однак твердити, що саме така й є еволюція взагалі, поки що не можна; принаймні поки не буде остаточно з'ясована еволюція слав'япської хати та поки не буде розв’язане питання про центр розселення слав’ян

Хата

а) Загальний вигляд та характер. Загальнопоширене уяв-ління про українську хату як про утульний кокетливо біленький будинок під чистенько пригладженою та підстриженою стріхою, що виглядає з-поміж дерев та кущів, що оточують його, майже цілком відповідає дійсності й тепер. З дуже невеликою кількістю винятків цей тип домінує на цілому просторі України, дарма що місцеві умови та будівельний матеріял такі ріжноманітні, що економічний стан не всюди однаковий та що не однакові й сусідні впливи. На західніх схилах Карпат, в Угорській Русі, на «Зеленій» Буковині, в Бесса-рабії ці біленькі українські хаткн споріднено епливаються ч майже цілком подібними хатами румунів, а ще далі й сербів, а далі иа північ словаків та чехів. Ще далі на північ вони недуже різко, хоч і дуже помітно, відзначають ся від польських «халуп».

Але вже у північній смузі, на Волині та на Чернигівщині, білу крейдяну барву заступає жовто-глиняпа, а ще далі на Поліссі, як на волинському, так ї на яернигівському, дерев’яний кістяк хати стає вже голнй, і тільки де-не-де білі плями навколо вікон вказують на традицію, що не зовсім ще заникла. Темно-сірі хати поліщуків з закуреними низькими дахами з драні нагадують уже найубогіше гуцульське житло на Карпатах та непомітно зливаються з будинками білорусів, відріжняючись од них тільки деякими подробицями. Але загалом, зостаючись вірні своєму загальному типові, характеристичні українські хати тягнуться широкою смугою через цілу середню та південну Україну, од підніжжя Карпат на схід до Орловської, східніх частин Курської та Вороніжської губерній, де зненацька, без жадного переходу, стикаються з гемними брусованими великоруськими хатами, з двосхилими дахами та без жадного сліду садків чи взагалі якої-небудь рослинности, що оточувала

б хату. Отже, зовсім однаковий на цілому просторі країни цей загальний тип української хати став одною з найголовніших та найвиразніших етнографічних ознак українського племени.

Певна річ, що все сказане не обмежується тільки цими загальними рисами, загальним вражінням. Ми побачимо далі, що в деяких глибших рисах, як, наприклад, у плані тощо, існує теж виразна та дуже многозначна з етнографічного погляду єдність типу української хати. Проте, приглядаючись ближче до подробиць цього загального типу, ми зараз же помітимо цілий ряд місцевих одмін, що залежать уже не стільки так од етнічних традицій, смаку та нахилів, як од ріжноманітности місцевих умов, будівельного мате-ріилу. а значить і способів будування.

Коли почнемо огляд загального вигляду українських хат з місцевостей середньої смуги України, де найкраще виявляється їх основний тип, то, порівнюючи хати на Полтавщині та на Київщині, ми зараз же знаходимо в них, крім схожих рис, і пенні відміни. 1 на Полтавщині, і на Київщині хати білені і, з дуже рідкими винятками, трьохкамерні, цебто в них є властива хата, сіни та комора під одною стріхою; кількість та розміщення вікон цілком однакові, однакові й комини, і відміни помітні тільки щодо стріхи. На Полтавщині як найубогіші хати, так і хати заможніших хазяїв (табл. VIII, d та f) мають стріхи цілком гладкі, без гребіня, що випинався б нагорі, і без так званих острішків на ребрах. А на Київщині навпаки,— гребінь, що випинається зверху, є скрізь, а також, крім бідніших хат, скрізь видно й острішки, цебто ступіиьові гребіні по ребрах стріхи (див. табл. VIII, е), що становлять також характеристичну особливість усіх українських хат на цілому Правобережжі та в Галичині; в Угорській Русі (табл. IX, І) їх немає. Переходячи з Полтавщини на південний схід, ми зустрічаємо полтавський тип хати і иа Харківщині, і на півночі Катеринославщинн; а на північ од Полтавщини, в південних повітах Чернигівщини, ми бачимо той самий полтавський тип, тільки з високим та тонким дерев'яним комином. Але далі, ще на північ, тип хати починає вже мінятись, замісць білого крейдяного обарв-лення з являється жовте, глиняне, а потім і воно зникає; з'являються дахи з драні, та й взагалі хати поволі набирають білоруського характеру. Жовта, глиняна барва хат трапляється, правда, і в тих місцевостях північної Полтавщини. де оселились цілі села з Білорусі та північних повітів Черннгівши* ни. Аналогічні зміни помітні й щодо типу хати з Київщини. На південь од Київщини, на Херсонщині та на південній Катерннославшнні. куди переселилось чимало поміщицьких селян з правого берега Дніпра під час заселення південних степів, панують хати київського типу, але на південній Херсоніди ні, за Знаменною, починається вже перевага полтавського типу або скоріше південноукраїнського, що відзначається тим, що хатн дуже часто мають ганки, а иноді й бокову маленьку прибудову на кшталт зовнішніх сіней та невеличкого дашка на стовпчиках вздовж цілої чільної стіни хати. Цей самий тип, разом із зміненим так само київським тином хатн, панує і на цілій Кубані. На північ од Київщини, цебто на Волині, хати в південних її повітах мають цілком київський тип, але в міру все більшого віддалення на північ починають зникати острішки, а иа півночі Овруцького, Луцького та Ковельського повітів зникає вже й білення хат, з’являються дахи з драні, иноді навіть і двохехилі, білорусько-польського типу (табл. IX, с).

Коли ми звернемось тепер на захід од колишнього російського кордону, то майже до самого підложжя Карпатів ми бачитимем такі самі хати, з острішками на солом'яній стрісі, як на Київщині, південній Волині та на Поділлю, з тою тільки ріжницею, що в Галичині та на Буковині хати більші, кращі, багатші, ніж на Великій Україні (кріпацтво скасовано в Галичині р. 1848. а конституцію заведено р. 1866); хати там дуже часто мають маленькі галерії вздовж передньої стіни (табл. IX, в), а иноді об’єднані з господарсь-кнми будинками, як за це вже згадувалось вище. Але вже на карпатському Підгір'ї загальний вигляд хат починає мінятись. Не так впадають на очі ці «міни на Покутті, де до самої Буковини панує ше загальноукраїнський тип хати. На Бойківщині та на Лемківшині. де будова ускладняється об'єднанням хати з господарськими будинками, хата виділяється хіба шо тільки тим, що вона білена; а трохи вище, на горах, зникає й білення, і хата в спільній довгій будові відзначається тільки вікнами, часто трьома з чільного боку, та ще иноді галерейкою. Хати, шо стоять окремо, мають теж галерейку, відзначаються великими розмірами та солідністю будови і нагадують хати загальноукраїнського типу тільки своїм внутрішнім планом та стріхою з острішками, а иноді й з уступами вздовж цілої стріхи (табл. IX, в). А на півдні Кар-патів, понад горішніми течіями обох Черемоші» ти Пруту, а також.— правда, тільки почасти,— на горішній Тисі, вже в горах, вже цілком панує гуцульський тип, що про нього почасти ми вже говорили више. Гуцульська хата збудована тільки з дерева, брусовані зруби вкриті дерев'яним дахом, що поширений і на передню огорожу, гражду, і через це хата закрита з усіх боків. На формі даху помітні, однак, ше пережитки від солом'яної стріхи: він чотирьохехилий та »авершуєтьсм високим продовжним гребінсм, а ребра його трохи закруглені (табл. VIII, в). Між типом гуцульської хати з граждою та хатами гуцульського Підгір'я, звичайно, існує н ряд переходових форм. Вже на Підгір'ю гуцульських Карпатів, в селі Ясені на Прислопі починаються невеликі або зовсім небілені, або почасти обмазані глиною хатки з дерев'яним дахом У гуцульському Ясені (Körösniesij) хати вже небілені. з високим гуцульським дахом та з прибудовами ззаду, але ще без гражди (табл. IX. Д), а в Яворові, Жабйому, в селах, що лежать вище, за Чорною Тисою, та в инших уже цілком гірських селах гуцульські хати досягають свого повного розвитку та замкну тости

Цей, не з нашої волі, швидкий огляд українських хат, в якому більше значіння мусіли б мати малюнки, ніж текст, дає, однак, уянління про те, наскільки, поминаючи всю її ріжиоманітність місцеву, українська хата в своїх варіяціях все-таки зостається та сама. Ще більше єдність її етнічного характеру виявляється в її плані; щодо варіяцій, то вони покажуться значно рельєфніше, коли будемо розглядати матеріял та способи будування хат, до чого ми зараз і прийдемо.

б) Матеріяли та способи б у д у в а н н я На просторі території, яку займає суцільне українське населення, будують хати з дуже ріжно-манітного матеріялу; з дерну, з землі або, ліпше сказати, глини, змішаної з соломою, з соломи, з очерету, з лози чи хворосту, обмазуючи глиною (тур-лучні хати) ; з трісок з глиною, з дерев'яних брусів у зруб, з цегли і, нарешті, дуже рідко, з каміння Така ріжиоманітність матеріялу залежала й залежить найбільше од географічних та економічних умов, але разом з тим, як це ми побачимо, тут був і вплив причин чисто етнічних. На українських степах, де майже зовсім немає будівельного лісу, будинки з глини цілком природні, й укрпінське населення цих степів, зрозуміла річ, не могло шодо цього не йти за своїми неолітичними попередниками та за своїми пізнішими південно-східніми сусідами, що не були або вже перестали бути кочевннками. Глиняні хати (див. долучену мапу) поширені на цілому півдні України, від Чорного моря до північної Катеринославщини та Херсонщини. Далі на північ за цими межами іде смуга турлучних хат, шо трапляються і в напрямі на південь, доходячи майже до середини Харківщини, Полтавщини та Київщини. На північ од цієї лінії вже переважають хати з дрібного дерева з глиною, будо-

вані у сохи, обмазані глиною і так само, як і в усіх попередніх місцевостях та при всіх инших матеріялах, білені всередині і назверх. Смуга цих хат займає північні частини Харківщини, Полтавщини, а почасти й цілу Київщину. За нею йде вже смуга рублених дерев'яних хат, що, як до заможностн населення, трапляються скрізь: як виняток — біля Таганрога, досить часто — на Полтавщині та на Київщині і як загальне правило — тільки на Чернигівщи ні, на півночі Київщини, на Волині та далі на захід — в Галичннї І на Карпатах; але їх обмазують глиною та білять крейдою або гіпсом скрізь аж геть на північ та до самих гір в Галичині, де зникає вже ця ознака, що становить наявний пережиток старовини. Пдучи за системою, що ми вже її прийняли, розднвімся всі ці способи будування, починаючи з на «примітивніших.

1) Будови з дерну та глини. Початок будов такого роду слід, мабуть, шукати в уживанні дерну, щоб робити невелнчкі стінки довкола землянок, що були тільки з самої стріхи або з ями з стріхою над нею. Такий ужиток дерну трапляється і тепер, і цілком природньо буде припустити, що від споруджування таких стінок міг стати і перехід до будування цілих будинків. Нам не довелося бачити хат з дерну, але, як оповідали козаки на острові Тамані, там недавно ще було дуже багато таких будов. А тепер ставлять будники або валькові (в Бессарабії — чамурові), або саманні. инакше — лимпачеві. Щодо перших, то для їх спорудження вичищають невеликий простір землі, прокопують грунт до глини, потім глину роздроблюють, наливають на неї води та місять її або ногами, або кіньми, пускаючи їх топтатись по глині; до глини додають солом'яної січки або полови. Коли таким способом витвориться вже досить чіпка маса, з неї роблять руками вальки, цебто плисковаті циліндричні шматки глини, і з них зараз же й ліплять стіни, накладаючи вальки один на одного й утоптуючи їх та вирівнюючи иноді дощечкою. Підвівши таким способом стіни на '/а чн на V« аршина, дають їм висхнути, а потім ставлять далі на таку саму височінь і т. Д. Значно скорше та зручніше йде праця з лимпачу, чи саману. Так звуть великі цеглини, витиснуті в дерев'яній формі з щойно описаної мішанини глини з соломою. Лимпачі виробляють у вільний час в належній кількості, а потім одразу ставлять з них будинок (табл. VIU, g) Однак валькові будинки мають перевагу над самановими, бо в останніх, хоч самани н заливають рідкою глиною, між ними все-таки зостаються щілини, куди заходить вода та через які можуть пролазити гризуни та ріжна комашня, а валькові стіни, якщо вони досить товсті, незвичайно міцні і можуть стояти дуже довго. Збудована таким способом руснацька церква в Тульчі (Добруджа) існує, кажуть люде, з кінця XVIII століття. Такого роду будови можна бачити вже на передмістях Єлисаветграда, де їх звуть землянками, бо вони мають і земляний некру-тий дах; ще далі на південь такі будови вже цілком звичайні.

2) Турлучиі хати або хати на сохах. Всі земляні будови, що ми їх уже описували, відзначаються тим, що в склад їх стін або зовсім, або майже зовсім не входить дерево, і його в цих будовах вживають, крім вікон, тільки для стелі та для крокв. У турлучних хатах дерево грає вже значно важливішу ролю, бо з нього будують кістяк не тільки стріхи, а й цілої хатн. Спланувавши хату, в ті місця, де мають бути її кути, вбивають у землю сохи, цебто досить товсті стовпи. Потім верхні кінці цих сох сполучають одним або двома рядами горизонтальних брусів чи балок, що звуться зруб, або ощеп, бо їх зарубують на кінцях у замок; на цей оіцеп настилають сволок та слижі, цебто балки для стелі (принаймні в житлі), а над стелею ставлять крокви для стріхи. Сохи були раніше справжні сохи, цебто мали

нагорі природне роздвоєння; а тепер це так звані шулі, тобто звичайні бруси, часом досить товсті (до шести вершків завтовшки); на верхньому кіпці в них вирубують глибку, чи чоп. Між сохами вбивають кілки або вкладають поперечні перекладини, а до цих перекладин прибивають дальшу обшивку хати; цілу хату конче потім обмазують глиною. Обшивка ця має свої варінції відповідно до місцевих умов.

З-поміж турлучних будов передусім звертають на себе увагу хати з соломи та глини. В них вздовж майбутніх стін, між сохами, вертикально та досить близько один від одного вбивають в землю дерев'яні кілки, а їх верхні кінці впускають в ощеп хати. Потім з житньої соломи звивзють довге та досить товсте перевесло і заплітають його між кілками зовсім так, як плетуть тнн з хворосту, але солому, звичайно, прибивають якомога щільніше, щоб не зоставалось щілин. Потім ці виплетені з соломи зовні та зсередини обмазують товстою верствою глини, змішаної з кізяком, найкраще овечим. Цей спосіб будування має назву скрутнювання та прн старанній праці дає будинки видатної міцности. Одному з наших співробітників довелось бачити на Херсонщині збудовану таким способом хату, що стоїть коло 200 літ та яку, як переказують люде, колись палили ще татари. Таких хат, як свідчать відомості О. Я. Шульгнка (ми запозичуємо ці деталі з його ще не виданої статті), тепер ставлять небагато, і вони тримаються тільки в тих місцевостях Херсонщини, де сіють ще багато жита. Крім того, їх досить ше багато в південній частині Поділля та в Бессарабіі.

В місцевостях ближче до Дніпра, в південній смузі України хати З таким самим кістяком ставлять з очерету, чи комишу; очерет зв'язують в тонкі пучки та прив язують як зсередини, так і ззовні до так званих глиць. цебто поперечних лат, вставлених між сохами, і роблять цс так з таким розрахунком, щоб кожний пучок з одного боку припадав на нроміжжя між двома пучками з другого боку, щоб не було порожніх місць. Обв’язавши таким способом хату, її так само, нк і солом’яну, обмазують з обох боків глиною з соломою чи з половою, а далі звичайно білять. Очеретяні хати не такі міцні, як земляні, але далеко дешевші, бо, маючи здобіль очерету на дніпрових плавнях, їх роблять значно скорше і коло них менше праці.

З будов на сохах найбільше поширені хати, плетені з лози чи хворосту та обмазані глиною; цим хатам переважно належить назва мазанок. Кістяк для них роблять цілком такий самий, як і для попередніх, але замісць соломи та очерету тут вживають лозу або хворост і ними заплітають простір між сохами чи шулами. а після того вже йде традишйне обмазування глиною та білення. Нам траплялось чути, що в деяких місцевостях стіни робили з подвійної ліски, а в нроміжжя між лісками набивали якомога щільніше глину; глиною обмазували ліски й зовні; але на свої очі бачити таких плетених хат нам не довелось, хоч можливо, що сторожка на малюнку вишки, в кінці книжки Попки—Черноморскіе козаки, й являє собою щось подібне до такого роду будов. Хати з лози або з хворосту на зверхній вигляд нічим не відріжняються од валькових або очеретяних хат.

3) Дерев'яні хати. Хати з дерева можна поділити на дві категорії:

а) хати у шули, у стовпи, у слупи. у закидку; та б) хати у зруби. Перша категорія безпосередньо підходить до турлучних будинків, з тою тільки ріжницею, що в хатах цієї категорії ліску заступають досить товсті бруси або короткі дрючки; а друга категорія луже відріжняється від усього того, що ми досі описували, та наближається своїм характером до типів північного житла.

В хатах у стовпи шули, цебто бруси, що стоять вертикально, вкопують у землю, і в кожному з них з двох боків видовблюють пази, куди вже горизонтально вкладають, часом надвоє вздовж перепиляні, досить короткі бруси або частки обаполків, а бідніші хазяї — просто порубані жердини. Явна річ, будуючи цим способом, конче треба обмазувати глиною і для того, щоб закрити щілини, і для того, щоб стіня були грубші. Такі хати трапляються скрізь, з винятком цілком лісових місцевостей. Ставлять їх звичайно люде, що не мають досить коштів на рублену хату. Такі хати, в абсолютній залежності від економічного стану, то з'являються, то зникають, то, в міру зубожіння населення, заступають рублені хати, як, наприклад, у Бродській окрузі в Галичині, то, навпаки, з’являються наслідком прогресу, випираючи турлучнІ хати, як це ми бачимо, наприклад, на Полтавщині.

Хати у зруб, у цівки, що стали, так би мовити, економічним ідеалом українського селянства, будують цілком инакше. В тих місцях, де мають бути кути майбутньої хати, вкопують в землю або великі камені, або так звані стояни, цебто дуже товсті дубові палі, не дуже високі, а иноді замісць того муровані з каміння або з цегли На цю основу кладуть перший кінець з брусів — підвалину хати, що складається звичайно з найтовстіших та найміцніших брусів; на неї кладуть дальші бруси, що їх, як і попередні, зарубують у замок, коли зарубка буває чотирьохкутна, або у цівки, коли вона напівкругла. Як перший, так І другий спосіб зарубування залишають кінці брусів стирчати по кутах, але є й инший спосіб зарубування, коли кінців не зостається, а виходять цілком рівні лінії кутів хати. Між брусами звичайно закладають мох, щоб не було щілин. Вивівши таким способом стіни хати скільки треба заввишки, в них прорубують вікна, а для дверей в перший вінець, чи в підвалину хатн, вдовблюють шули, що потім становлять лутки, чи одвірки. На верхній вінець, чи ощепину, кладуть сволок, цебто дуже товсту балку, що підтримує цілу стелю, а нноді й два сволоки навхрест. На сволоці дуже часто вирізують хрест, ім’я власника, рік та день збудування тощо. Стелю настилають иа сволок сказаним уже вище способом, на неї насипають досить товсту верству землі, а потім кладуть поперечні бруси, до них прикріплюють крокви, цебто стропила, а вже на них горизонтально кладуть лати, цебто дрючки, що до них вже прив’язують солому. Навколо хати забивають в землю кілки чи стовпчики, закладають за них товсті дошки, а то й цілі бруси, а в проміжжя насипають землі чи глннн та старанно утрамбовують її. Це так звана приспа, або призьба, що її роблять в кожній хаті, незалежно від будівельного матеріялу та способу будування, щоб захистити хату знизу од води та вітру. Крім того, явна річ, всередині зруба насипають" достатню кількість землі і також якомога міцніше утрамбовують ЇТ, а на неї вже, коли дозволяють кошти, настилають поміст чи підлогу. Частіше, однак, земляну долівку обмазують глиною, і цс обмазування потім постійно повторюється Цнм на північній Україні, цебто на волинському та чернигівському Поліссі, так само як і в карпатських гірських русинів, будування дерев’яної хати й закінчується; а в иншнх частинах України, далі на південь, хату в такому вигляді не вважають іце за скінчену, та для повного закінчення її ще клинцюють та тинькують, а потім мажуть. Клинцюванням звуть забивання маленьких клинців у щілини, зроблені долотом на зрубі всередині та зовні, а тинькуванням — набивання на зруб всередині та зовні хати вузеньких дранок на кшталт гратів. Як перше, так і друге роблять для того, щоб потім вкрити стіни хати всередині і зовні у кращому випадку щекатуркою або, як це роблять звичайно, мішаниною глини з кізяком, а потім побілити;

иноді, правда, білять, а то й обмазують просто на дерево. Це іцекатурення або обмазування та білення, що не мають в собі ніякої технічної конечности, роблять, явна річ, не для того, щоб хата була тепліша (бо ж иноді це роблять і на Поліссі, і в Великоросії замісць того, щоб оббивати дранню), а з мотивів чисто естетичних, що можуть бути тільки пережитком колишніх способів будування. Про це, однак, ми будемо говорити ще далі, а тепер перейдемо до окремих частин хати, що в них також виявляється чимала ріжноманітність у ріжних місцевостях України.

в) Окремі частини хати Покрівля, дах, стріха. Стріхи хат на цілому просторі України відзначаються досі великою одноманітністю, принаймні в основних своїх рисах, що з них найголовніша чотирьохсхи-лість. Це стосується, явна річ, до солом'яних та дерев'яних стріх, які всім своїм особливим характером різко відріжняються од стріх білоруських, польських та великоруських кат, а також і домів німецьких колоністів і наближаються до стріх болгарських, сербських, молдаванських та чешських (щодо чехів, то. зрозуміла річ, мова про старіші житла). Новіші залізні та черепичні дахи бувають иноді й двосхилі. Останнім часом, правда, вже ірапляютьсн Й чогирьохсхилі солом'яні стріхи з одсіченнм фронтоном; при цьому вузькі схили звичайної стріхи скорочують наполовину або на дві третини, а від верхнього чи від нижнього краю скороченої таким способом частини схилу замісць того ставлять вертикальну стінку, таку саму, як буває у двосхилих стріхах. Ця форма стріхи запозичена найчастіше у німецьких колоністів, і роблять її, коли бажають збільшити обсяг горища, чи чардака Щодо залізних та черепичних дахів, то їх двосхилість слід поясняти просто дорожнечею заліза та вагою черепиці І навряд чи можна вважати її за запозичену, бо ж перші залізні та черепичні дахи, що їх почали заводити міські люде та дідичі, робили, та ще й тепер роблять такі дахи, майже завше чогирьохсхилі. Височина українських стріх дуже неоднакова: найвищими стріхами відзначаються хати угорських русинів, незалежно від матеріялу (табл. IX, f). Потім, досить високі стріхи трапляються у бойків ті иноді у лемків (табл. IX, Ь); але в долинах, як в Галичині, так і на Великій Україні, стріхи не дуже високі, а иноді бувають і зовсім низькі, особливо » місцевостях. де сильні вітри В одміну від великоруських солом'яних стріх у натруску, українські стріхи завше криють сніпками, а коли иноді й криють у катруску, то це хіба що дуже вбогі люде або в тих випадках, коли, як, наприклад, у бойків, нижня частина стріхи буває дерев’яна. На стріху в натруску кладуть зверху жердини, кілки тощо, особливо спочатку, коли вона ще не зсілась та не стала щільніша. А звичайно на верхній гребінь стріхи накладають дрюки, зв'язані по два, таким способом, що один дрюк спускається по одному схилі, а другий — по другому. В деяких місцевостях, як, наприклад, на півдні Житомирського повіту, короткі кінці цих дрюків на тому місці, де вони за язані, роблять довші, трохи загинають догори та загострюють, так що вони стирчать на кшталт рогів. Дуже цікаво зазначити, що в українських хатах дрюки, які притримують солому на стрісі, завше лежать перпендикулярно до нижнього краю стріхи, а на великоруських хатах вони .іежать паралельно до нього, цебто горизонтально, спираючись на зарубки а >о ріжки, вставлені в крайні крокви. Про острішки та їх географічне поши-

миіедь того Trnrn°T^i(uI^.Drn.^РСЬКС’Т_‘ІарсІа - мрт« І раніш означало сторожку, що її ставили иа даху, де де також колись сї^а іаича^ио" »" р™ Л““н"'1' »ікоици) Цікаио, шо ту саму нашу иа. керна чоииа, рення до того, що вже сказано вище, можна хіба додатн, що вони де-ие-де, мабуть разом з переселенцями, зайшли й на Полтавщину, а навіть і далі. Вони трапляються навіть І на Вороніжчині, занесені туди переселенцями З Херсонщини. На Київщині, де-не-де на Волині та Галичині роблять на стрісі 3 таких острішків хрест або криють цілу стріху так, що кладуть солому уступами (у бойків). Дерев’яні дахи, як це вже зазначено, роблять з драні. цебто досить тонких щепаних дошечок, коло 50 сантиметрів завдовжки, иноді й довших, або з гонти, цебто з таких самих дощечок, тільки коротших та вужчих. Такі дахи можна бачити тільки в горах, в Галичині та на Поліссю на великій Україні, але тут треба зазначити, що таким способом крили та криють ще й досі майже всі міщанські домн в містечках та містах цілої північної та середньої Галичини та України, ще не так давно такі дахи можна було бачити н у Київі, a в Галичині навіть І тепер вони трапляються досить часто. Для церковних покрівель виробляли клиння з дубового дерева, дуже тивсте (пальців два завтовшки) і трохи меншого розміру, ніж гоита, з поширеним і трохи закругленим нижнім кінцем.

Ганок — невідмікна приналежність гуцульських та більшості бойківських хат. У північній та середній смузі України ганку або зовсім нема«, або його заступає невеличкий надвіс над вхідними дверима; а в південній Україні ганок з'являється знову, але вже у вигляді легенької галерійки вздовж цілої передньої, а иноді й бічної стіни хати, і мас самостійний легенький дашок. На Карпатах ганок завше міститься під спільною стріхою з хатою, до половини буває закритий, і його підтримують майже завше різьблені стовпчики, що впираються вгорі в горизонтальні бруси, які тримають на собі стріху; брусів цих буває иноді навіть три, і посередині хати її кінці зрізані таким способом, що кожний нижній брус коротший за верхній В цій галерійці роблять одну або дві маленьких фіртки під трохи вигнутим дерев'яним начілком, що перегороджують вхід безрогим та Іншій домашній худобі.

Піч в українській хаті ставлять завше в куті між задньою стіною хати та стінкою сіней, біля самих дверей; роблять її дуже часто просто з глини, часом з цегли (особливо з сирця) і тільки иноді, найбільше у гуцулів, з кахель Ставлячи піч з глини, спочатку виліплюють з землі та глини відповідних розмірів підвищення, а потім иа ге місце цього підвищення, де має бути властива піч, кладуть великий куль соломи або частіше бажаного для печі обсягу мішок, щільно набитий половою чи соломою, та обліплюють його з усіх боків, скільки треба завтовшки, мокрою глиною; коли глина висхне, з отвору мішка, що його лишають незалікленим спереду, виймають руками полову чн витягають солому, а ни кінець цілої операції і самий мішок. Зробивши таким способом склепіння, вирівнюють його лопатою та розпалюють н ньому вогонь, щоб остаточно висушити Потім ліплять з глини або ставлять з цегли припічок та прироблюють комин. що дає бічний канал, який веде до сіней, де він і відкривається так званою каглою в бовдур, чн комин, чи димар; димар буває найчастіше сплетений з лози, або зв'язаний з очерету, або, нарешті, збитий з дощок і значно рідше виліплений з глини, а то навіть зложений з цегли; він буває заввишки до половини сіней, або його виводять аж на стріху, иноді тільки трохи над нею, а иноді й дуже високо, як, наприклад, на Чернигівщині. У першому випадку дим розходиться по горищу та виходить через покрівлю або через невеликі отвори в стрісі над входом у хату або на обох кінцях гребіня стріхи. Внизу димар доходить до землі, й иноді в ньому ставлять кабицю, невеличку глиняну пічечку, що на ній можна щось зварити, не розтоплюючи великої печі в хаті. Иноді кабицю ставлять і серед

СІней. Передній частииі печі над її отвором надають досить ріжноманітну форму та роблять у ній ріжні пічурки для переховування сірників тощо; а иноді розмальовують її так само, як І стіни хати, особливо коло богів, ріжними квітками Мал. h на табл. ѴШ показує одну з таких печей на Поділлі. Кахляні печі трапляються тепер тільки в гуцулів та відзначаються тим, що дуже розкішно оброблені. їх ставлять не Просто на землі і не на цегляних чи глиняних підставах, як печі на Великій Україні, а на міцній дерев'яній підставі з виточеними, иноді дуже вибагливо, ніжками, а самі кахлі часом добірно розмальовані; бувають на них намальовані не тільки квітки тощо, а й церкви, побутові сюжети, карикатури та ин. Кілька гарних малюнків таких печей знаходиться в книжці Шухевича «Ґуцульщина».

Але крім хат з печами, що їх будову мн тонно описали, на півночі України і де-не-де на Карпатах, особливо у бойків, трапляються ще чорні хатн, то в них зовсім немає ніякого комина, а дим здіймається з печі просто до стелі і виходить почасти просто через одчинені двері, а почасти через прорубаний в стелі для цього невеличкий чотирьохкутннй отвір; звичайно, коли не топиться, отвір цей закривають дощечкою, що прикріплена до довгого патика. В таких хатах верхня частина стін та ціла стеля вкриті чорним шаром смолистої сажі; вони трапляються ще й тепер у згаданих місцевостях, але швидко зникають. Але наприкінні минулого століття їх було ще дуже багато, і вони доходили до Київщини, майже до самого Київа і навіть на південь од нього, а в Карпатах вони були загальним явищем. Причиною того, що ці хати все-таки тримались та що димові давали виходити з короткого димаря просто під стріху, було те, що багато селнн думають, шо дим, прокурюючи солому та дерево стріхи, охороняє її од гниття і надає їй більшої тривкости. Думку цю можна зустріти і в инших місцях по цілому світі, і вона настільки поширена, наприклад, на угорській Україні, що там хати без коминів затримуються якнайупертіше, дарма що поліція суворо вимагає ставити нові хати не ннакше як з коминами, що виводили б дим надвір над стріхою; нам, наприклад, у селі Золотареві (ötvosfaiva) не в одній хаті траплялось бачити фальшиві комини, що були зверху на стрісі, але не мали жадного сполучення з печами.

Тільки що ми згадували про кабицю, шо її ставлять серед сіней або внизу димаря. В найпримітивнішій формі являє собою Діру, що прокопана в якомусь природньому або нарочито зробленому уступі землі та яка сполучається з вертикальною дірою, прокопаною зверху таким способом, що, сходячись з першою дірою, вона утворює щось иа кшталт коліна (мал. 8).

В нижню діру кладуть отоп та запалюють його, а на верхню діру ставлять казанок з водою на кашу. Це польова кабиця, що її вміє зробити кожний хлопчик-пастух. Щодо тої кабиці, що про неї була мова вище, то вона являє собою невелннке глиняне спорудження, засноване на тому самому принципі, але вона має одну чи дві верхніх діри, иноді навіть невеличку плиту, а часом і невеличкий комин, теж із глини. Такі кабиці серед сіней тепер можна зустрінути тільки як найбільшу рідкість, але збоку під стіною, що пристає до хатньої печі, вони трапляються досить часто. У містечку Корці нам довелося бачити та змалювати таку кабнцю, зроблену під комином, чи димарем. А звичайно иа півдні України кабиці ставлять поза хатою, на дворі, та ними користуються як літніми кухнями, щоб позбавитись духоти та мух у хаті. Піч, що знаходиться у хаті, цебто вариста піч, в своїй найпростішій формі являє собою ту саму кабицю, але перенесену з сіней не на двір,— в чому в північних місцевостях немає й особливої потреби,— а вже до иншої частини житла. Цю простішу форму знаходимо в чорних хатах, де ця піч дуже нагадує

кабицю, без верхнього отвору, а з широким нижнім, куди кладуть топиво і звідки виходить і дим. З комином, що виходить до сіней, ця кабиця перетворюються в піч, що ії доповнено дуже невеликою кількістю ускладнень, як припічок тощо.

Вікна та двері. В українській хаті існує два роди найстаріших та найпри-мітивніших вікон. Перший з них можна знайти в кожнісінькій хаті у вигляді малесенького віконечка з одною шибкою, що було раніше просто отвором у стіні, що його засували дошкою або просто чим-небудь затикали, а потім стало невеликою шибкою, вмазаною в отвір у стіні, навіть без рами. Це віконечко, що його, явка річ, не можна відчиняти, звичайно находиться дуже високо од долівки над піччю; верхня площина печі, як відомо, служить для спання зимою для найстаріших членів родини. Отже, це віконце знаходиться майже під самою стріхою, цебто на тому самому місці, де воно знаходилось і тоді, коли мазанка стояла ще дуже невисоко над рівнем грунту, а нижня частина її була ще підземна. Таких вікон було в ті часи одно або два, і часто, як свідчать польські етнографи, в них вставляли тоненькі дощечки з смоляного дерева, через які могло пробиватись яскраве соняшне проміння. Потім цю дощечку вже заступав пухир, а пізніше кругле або чотирьохкутне зелене шкло. Гун, описуючи одно село в околицях Яготнна. каже, шо «вікна там кожний господар робить такої величини, яке має шкло, що його пощастило йому здобути». Звичайно вікна мають дві товстих, майже зовсім не прозорих, зелених круглих шибки. Нерідко приходиться бачити врізані в стіну малесенькі шкла, не більше як два дюйми завширшки. «Шиби арку-шові», цебто листове шкло, згадує Маркович уже в середині XV1I1 століття, але воно, мабуть, траплялося тільки у панів. Досить близькою стадією розвитку вікиа у дві шибки можна вважати знайдене недавно О. Я. Шульгиним на Херсонщині подвійне віконечко, що теж складалося тільки з двох шибок, верхньої та нижньої, з яких одна, нижня, підіймалась догори. Такі вікна, згідно з описами Арандаренка, ще на початках минулого століття були в загальному вжитку серед селян цілої Полтавщини. Подвоєння цього вікна дає тепер застаріле, але досить ще поширене вікно на чотири шибки, також з нижньою половинкою, що її можна підіймати, це вікно можна бачити ще на деяких фотографіях, але його вже майже виперли вікна з шістьома шибками та инші ще новіші вікна. Другу не менш примітивну форму, але властиву тільки північним брусовим хатам, являє собою волокове вікно, що його иноді заступає дуже хитре пристосовання, що його нам довелося бачити в селі Андреєвичах на Волині; пристосовання це складається з прорізаної навскіс у брусі вузької щілини, в якій на невеликій вісі може повертатись брусок також довгувато ромбічної форми, що ним можна закривати щілину (мал. 9).

Мабуть, безпосереднім удосконаленням волокового вікна було віконечко північноволинської хати, довге та низьке, також приміщене досить близько

до стріхи, та в яке тепер уже вставляють кілька сяк-так припасованих один до одного та зліплених замазкою шматочків шкла в одній рамі. Дальшою стадією цього вікна є таке саме вікно, поділене на три шибки, а ше дальший розвиток приводить до великого вікна на дев'ять, а навіть на дванадцять шнбок, як це можна бачити в багатьох хатах на Волині. Вікон в хаті буває звичайно три: два з головного фасаду та одно причільне, на вузькому боці хати, притім перше од дверей вікно головного фасаду буває часто трохи менше, ніж друге, покутнє, що знаходиться ближче до покутя, а це останнє — покутнє — завше буває зовсім таке саме, як причільне. Над піччю чи під полом приміщується ще одно маленьке, з одною шибкою, віконечко, що за нього ми вже згадували вище. Назовні вікна обводять в деяких місцевостях жовтими, синіми або червоними смугами; останнє буває як ознака, що в хаті є дівчина на виданні. Ззовні вікна найчастіше завішують солом'яними матками, а тепер роблять віконниці з одним, а иноді з двома розтворами, часто помальовані, а иноді й розмальовані.

Щодо дверей, то ми можемо тільки сказати, що вони бувають виключно з одним розтвором та мають прямокутну форму, хоч у старовинних хатах, а особливо в церквах та церковних будинках, трапляються ще подекуди двері, що їх верхні кути зрізані та які, отже, мають неправильну шестикутну форму (мал. 10).

ЦІЙ формі дверей, явна річ, відповідають і одвірки, зрубані зовсім особливим способом, з бічними вставками, що дають дверям зовсім закруглений вигляд (мал. II).

Тепер здебільшого на Україні двері роблять уже на залізних завісах. а раніше їх робили, а подекуди Й тепер іще роблять, на веріях, чи верейках угорі та на бігунах унизу. Для замикання дверей служить або звичайна задвірка дерев'яний з нарізами зверху брусок, що його пересувають ключем, цебто дерев’яним чи залізним патичком, що його кінець може спускатися під прямим кутом, коли його всадити в маленький отвір в стіні кало дверей. На цьому принципі зроблені й значно складніші дерев'яні замки, що своєю дотепністю не уступають перед більшою частиною замків, описаних у відомій праиі ген. Pitt-Rivers'a: On the development and distribution of primitiv Locks and Keys L. 1883.

Щоб закінчити мову про двері, треба ще згадати про поріг, що його в багатьох місцевостях України, особливо в Галичині та на Волині, роблять дуже високий, щоб до сіней не могла пройти вода та щоб туди не входила худоба.

План хати. Цілком однокамерного житла, існування якого на Україні можна було б припускати, спираючись на аналогію з югослав’янами та на загальну теорію розвитку людського житла, тепер уже на цілому просторі території, що її займає українське населення, оскільки нам відомо, зовсім уже немає. А втім, сліди таких жител, мабуть, переховались у вигляді пережитку старовинних споруджень, що про них згадують літописи під назвами: истьби. ыстобъка, чи истопка (Ипат. лгг. 203, 170, 350). Назви ці існують на півночі України та в Білорусі і досі як терміни: стебка, іздебка, Істопка [19] тощо; ці назви дають невеликій однокамерній будові, зробленій у зруб Із брусів, здебільшого обмазаній та побіленій, з дуже невеликим віконцем, а иноді тільки з просвітом без шкла, часто без стелі, а иноді І з стелею, але майже завше з піччю або у вигляді грубого вогннша з каміння, складеного без цементу, або у вигляді справжньої печі, здебільшого без комина, але иноді й з димарем. Як ставилась літописна істопка, що, однак, без сумніву, отоплювалась, нам невідомо; але те, то ми сказали про сучасну нам будову, яка переховала цю назву, дає нам, здається, цілковите право думати, що в ній могли й жити, хоч тепер її вже вживають для переховування варева, цебто харчів, як-то квашені буряки, капуста, картопля та инші продукти, що мерзлі стають ні до чого. Тому нам здається, що ми без найменшого прибільшення можемо висловити припущення, що ця іздебка, або істопка, і була колись однокамерним житлом східніх слав'ян, бо ж ми знаходимо її назви в літописах в текстах, які стосуються і до Новгорода, і до Смоленська, і до околиць Кнїва. Стебка, що П ми знайшли □ селі Сушках на Волині, стоїть окремо від хати, має піч з комином; в її плані вже єсть натяк на перехід до двохкамерного спорудження, бо ж дві стіни її продовжено, і вони знаходяться під стріхою, цебто їм потрібна тільки передня стіна, щоб перетворитися в справжні сіни. Инша стебка, що її нам довелося бачити в селі Рудня-Могилянська, недалеко від містечка Ушомира, також на Волині, являє собою теж однокамерне спорудження зі стелею, але без самостійної стріхи, яку заступає спільна стріха з повіткою, чи шопою.

Двохкамерні хати трапляються на Україні дуже рідко, і, власне кажучи, їх можна зустріти як загальнопошнрене житло тільки в Закарпатській Україні, і то майже виключно на західньому схилі Кариатів, у Мармарошсько му та Бережському комітатах Угорщини, де нам довелося бачити їх у селах

Золотареві (Ötvösfalva), Данилові (Soialva), Дисичеві (Rokamesö), Kyiu-ниці (Kusnica). СтроЙні (Malmos) тощо. Найзвичайніший тнп цих хат, що їх назверхній вигляд показано на табл. IX. мають два відділи: сіни та властиву хату, хоч трапляються й варіяції. Одна з таких варіяцій, що ми ії знайшли у Кушниці, являє собою хату , що має вхід просто з вулиці, без сіней і скла дається з властивої хати та кліті, цебто комори з окремим входом, а друга варіяція, що в ній сіни перетворились в хату (або, може, й з самого початку були нею в однокамерній формі), являє собою вже кімнату на угорський зразок. Трапляються, звичайно, двохкамериі хати і скрізь на Україні, але виключно в формі бідної або нескінченої будови, як, наприклад, хата на табл. (X, а. А звичайний, так би мовити, класичний тип української фгн трьохкамерний. що складається з сіней, з властивої хати по один бік їх та з комори — по другий бік.

Так би мовити, нормальний розвиток цього плану, бо ж такий розвиток найчастіше трапляється, — це перетворення комори в другий покій для перебування в ньому людей та виділення комори з плану хати й приміщення її у дворі. Ця зміна звичайно заходить у двох випадках: або коли жонатий син живе разом з батьками, або коли заможність господаря збільшується настільки, що він дозволяє собі розкіш мати чисту половину, щоб приймати там гостей тощо. Дальша зміна цього плану полягає в тому, що один або навіть обидва покої переділюють перегородками, і хата поділяється при цьому на дві частини: хату й кімнату *.

За перегородку в таких випадках буває иноді вузька та довга груба, що ії комин проходить під зводом дверей та виходить в димар печі. Иноді перегороджують і сіни, задня частина їх перетворюєгься в кухню або в кімнату, що сполучається з двома сусідніми, і тоді вже виходить дім на п’ять покоїв. Ця остання форма, що витворилася, як бачимо, шляхом правильної еволюції, яку було нам досить легко спостерегти, становить найбільш розповсюджений на Україні тип домів духовенства, міщан та «полупанкін». Але, повертаючись до попередніх форм, ми повинні зазначити ще дві з них. Одна, що її ми бачили п селі Кшюнівш на Полтавщині, утворилась розвиненням плану трьохкамерної хати таким способом, що переділені було сіни та їх задню частину переробили на кухню, повернувши отвір печи до цієї кухні, а цілу піч залишивши » хаті; до комори, що була поруч з сіньми, прибудували додаток у формі критої галері йки Друга форма, що трапляється на Кубані, являє собою розвиток двохкамерної хатн, що стався таким способом, як і розвиток трьохкамерної, цебто переділенням сіней иа сінн та кухню, а хатн — на хату й кімнату. Ми могли б навести ще кілька подібних одмін основного плану української хати, шо мають те саме походження. Певна річ, що всі подібні ускладнення основного плану української хати разом з побільшенням кіль кости покоїв приводять і до побільшення числа вікон у хаті взагалі. Відділена частина сіней, а иноді й кімнатка, особливо невелика, має назву алькіра або ванькіра, а коли її прибудовано до сіней, то її звуть хижею чи хижкою.

Коли, як ми бачимо, внутрішній план української хатн, в усіх місцевостях та в усіх відмінах її, в суті своїй той самий, то ще в більшій мірі вражає в ній одноманітність внутрішнього розпологу. До якої б української хати,— починаючи з західніх частин Курщинн та Вороніжчинн і кінчаючи західнімн схилами Карпатів,— ми б не заглянули, геть-чисто скрізь знайдемо в ній те

саме. Вхід до хати — з сіней; кодо самого входу з одного боку — піч у кутку, з другого — в другому кутку або біля печи — полиця чи мисник для посуду, між піччю та так званою причільною, цебто вузькою стіною хати знаходиться піл, цебто дерев'яний поміст для спання, або рухоме ліжко; на так званому покуті, під образами, приміщують стіл, вздовж стін — лави, а біля столу — ослін, цебто рухома лавка; в кутку, між дверима та піччю, кочёрги (коцюби), у другому кутку, біля мисника,— зрізок з водою (коли він не стоїть у сінях). Варіяції цього розпогюгу річей у хаті дуже нечисленні, трапляються там, де еволюція трьохкамерної хати пішла далі, та полягають найбільше в тому, що замісць полу чи ліжка біля печі приміщують мисник, замісць лав з'являються тапчани, цебто дерев'яні диванчики, або, краще сказати, рухомі лавки зі спинками та з поруччями; иноді в хаті ставлять скрині тощо. На покуті, цебто в кутку між «причільним» та «покутнім» вікном, приміщують богів або образи, цебто ікони, що їх ставлять звичайно на паличку, яка маскує кут, або на дві палички, що входять у нього. Полички ці мають назву божника і, як до змоги й сили артистичного таланту господаря, бувають прикрашені різьбленими оздобами, иноді дуже гарними. Перед образами вішають лампадку або голубка, що зроблений з довгувато-круглого шматка тіста або навіть з великодного яйця, до якого прироблені зложені фалдочками розмальовані папірці, що являють собою крила та хвіст; з тіста теж роблять щось подібне до головки. А самі образи обкладають якомога старанно засушеними квітами: чорнобривцями, васильками, гвоздиками, барвінком тощо, головками маку та пахучими травами. Над образами або під ними роблять також дуже часто драпіровку з рушника, який у цьому випадку також звуть боржником, особливо коли його зроблено спеціяльно для того і коли він, крім вишиваних кінців, мас ще вишивку й на одному з довгих країв. Саме тут, коло богів, приміщують звичайно і пляшечку з свяченою водою з Ордані як ліки або охоронний засіб проти всякої напасти, страсну свічку, цебто свічку, Що горіла під час читання страстей та якою викопчують хреста на верхніх одвірках, яку запалюють під час великої грози або коли хто небудь вмирає.

Мисник, судник або просто полиця, що має у лемків іде оригінальну назву подишір, являє собою патичку або кілька поличок, що становлять щось подібне до відкритої шафки чи етажерки для посуду. Біля мисника іцс иноді Прироблюють до стіни ліжник, маленьку паличку з дірками, куди застромлюють ложки; у бойків села Лавочної у назві цієї полички відчувається відгомін слав’янської старовини: там звуть її жичник, цебто слав’янеький лжичник.

Лати та ослони в українській хаті не являють собою нічого особливо оригінального; це звичайні лавки, або прироблені нерухомо до стїн, або рухомі, що стоять коло столу, А сам стіл, крім особливої міцности, відзначається ще иноді розкішними різьбленими оздобами, особливо у гуцулів (мал. 12), де нижня частина одночасно служить і за скриню.

Ліжко або постіль оздоблена у них також,— а иноді й у бойків,— дуже старанною різьбою (мал. ІЗ).

Крім того, у них не позбавлені особливого інтересу й деякі хитрі застосування щодо самого спорудження ліжка, які мають на oui блох та блощиць; вони полягають в тому. Що ліжко роблять на дуже високих ніжках, і дістатись до нього не всякий зможе, не підставивши що-небудь для того; або ліжко ставлять на дна продовжених бруски, прироблені з одного боку До стіни, а з другого — до печи таким способом, що ніжки зовсім не торкаються долівки (мал. 14).

Над ліжком чи полом підвішують на шпурах, що прикріплені до столі, жердку, яка в гуцулів буває також вкрита вибагливими різьбленими оздобами, на неї вішають одежу. Так само над ліжком чи полом або біля нього підвішують, иноді цілком особливим способом, колиску для дитини; при цьому треба зазначити, що ця мебля на Україні ніколи не буває стояча, на ніжках або на дугових підставках, а завше висяча. Иноді це просто дерев'яна рама з підвішеним до неї прямокутним полотняним мішком, а иноді це — луб'яний кошик з полотняним дном або ще иноді дерев'яна коробка, часом дуже гарної форми.

Скриня в українській етнографії ге пер уже трохи відійшла від того, що це слово означало у римлян (serînium), коч сама річ існує й досі на Україні під назвою бодні. Бодня це невисока кадушка, або довбана, або складена з клепок та обручів з приладженим до неї верхом та з замком; вона виключно служить дівчатам та жінкам для переховування їхнього майна. А словом «скриня» звуть тепер те, що римляне звали area; скриня буває досить велика, дерев’яна (иноді обкована), на Україні вона майже завше розмальована квітками або (найбільше у гуцулів) оздоблена різьбою, її часто ставлять на чотирьох невеликих коліечатах, щоб легко пересувати з місця на місце. Гуцульська скриня, шо нагадує своєю формою щось подібне до саркофага з двохехильннм верхом, одзначається, крім оригінальних різьблених оздоб, ще й тим, що в ній, як у римській pyxis, вздовж краю верха зроблений жо-лобчик, який покриває собою цілий край скрині.

До числа приналежностей хати належить також і пристосування для освітлення хати. Найстаріший спосіб освітлення на Україні — це, без сумніву, лучина, уживання якої, шо й тепер ще трапляється на півночі Волині й Чернигівшини,— було поширене досить далеко на південь і заходило за Київ майже до самих степів, а в V ст. (в час посольства Приска до Аттіли) було це звичайне освітлення у придунайських слав’ян. Але на півдні України, мабуть, за не менш старовинне треба вважати й лойове освітлення, так званий каганець, що на очах автора цих рядків майже цілковито заник та

якого місце заступила нафтова лямпа. Лучину (скалку) просто застромляли або в дірку в стіні, або в навмисне для того заготовлений шматок глини; в ньому иноді робили для скалок спеціяльні дірки, випалюючи їх; а то ще запалювали скалку в окремому приладі, який, здається, у Великоросі! був невідомий, так само як великоруський «свѣтец» зовсім не був відомий на Україні. Це так званий світник, світич або світоч; це був иноді дерев’яний пень з поставленим на ньому черепком, куди вставляли скалку, а над пнем ставили вертикально видовбаний стовбур дерева, що проходив через стелю та стріху, утворюючи наче другий комин, як ми це бачили в селі Тур Ковельського повіту на Волині. Иноді скалку приміщують на залізну решетину, підвішену до пірамідального отвору зложеного з дощок димаря, що так само, як і в першому випадку, проходить через стріху, щоб виходив дим. Иноді замісць цього димаря ставлять конус із полотна чи з лози, що обмазаний всередині глиною, а верхньою своєю частиною прироблений до вивідного димаря. В чистих, не чорних, а білених хатах середньої Волині скалка горить в спеціяльній пічурці, зробленій скраю печі, і ця пічурка має вихід для диму в піч або в димар. Подібні прилади нам доводилось бачити на півночі та на північному заході Чернигівщини, в селі Покуль та ин. Каганець являє собою щось подібне до плошки: иноді це просто черепок, а иноді — це таки плошка з підставкою, що також зроблена з глини. Із зменшенням вівчарства та з дешевою нафтою каганець уступив своє місце лямпі, часто без шкла, яка дає не менше чаду, ніж каганець, а світла навіть менше, але зате не треба щохвилі поправляти гніт. Тому не дивно, що на півночі України освітлення скалкою тримається ще й досі; воно не тільки дає значно більше світла, але також і зогріває хату, а соснові тріски, особливо з коріння, поки що можнач збирати дурно. Мішане, а особливо ремісники вживають уже свічки та нафтові лямпи, які, наприклад у чоботарів, приміщують в шкляній баньці, а в баньку наливають води; баньки ці занесені на Україну, мабуть, з Німеччини через Польщу.

Із надвірніх приналежностей житла вихідки, цебто клозети, останніми часами починають з’являтися коли не скрізь, то досить часто, особливо в Галичині, де культура взагалі вища, ніж на півночі. Там, де їх немає, ролю їх найчастіше грають приміщення для свиней. Погребицю, чи льох, споруджують на рівному місці увигляді досить глибокої ями, що її иноді обшивають дошками і' прикривають зверху брусовим або з дощок плоским дахом, поверх якого насипають товсту верству землі та прикривають свіжим дерном; иноді замісць того роблять над льохом солом’яну двохсхилу стріху. Вхід до льоху иноді роблять просто зверху, і в такому випадку це буде ляда, цебто дошка, яку можна піднімати і яка закриває собою чотирьохкутний отвір; тоді до льоху спускаються по драбині. А коли вхід роблять збоку, тоді вниз прокопують спуск, в кінці спуску роблять невеличкі сіни, що мають назву шия, а потім уже двері льоху. У нерівних та глинистих місцевостях льохи копають у схилах глинистих горбків, починаючи копати на рівні двору, притому спочатку копають шию, а потім уже й сам льох, і коли верства глини досить товста, то без стріхи, а з підпорами із стовпів та товстих дощок. Нарешті, в кожному дворі по змозі стараються мати й колодязь (студню, керницю). До криниці, коли вона вже викопана, спускають дерев’яний зруб; верхня частина його, що виступає над землею, має назву цямрина. Для витягання води найчастіше споруджують журавель, а иноді біля криниці ставлять блок або над криницею — колесо. Але частіше, особливо коли вода в грунті стоїть неглибоко, обмежуються просто криничкою, цебто ямою, що до неї вставляють иноді старе жлукто, кадовб або звичайне барило з вибитим дном. В цьому випадку воду беруть відром на мотузку або на палиці з гаком.

Огляд етнографічних особливостей української хати примусив нас трохи вийти з окреслених раніше меж нашої праці, але, мабуть, ми не маємо жалкувати за це, бо це дає нам змогу прийти до деяких загальних висновків. З усього сказаного вище можна бачити, здається з достатньою ясністю, що хоч і є місцеві варіяції будівельного матеріялу, місцеві особливості архітектурних форм та одміни в положенні хати супроти инших будов, але етнографічний тип української хати відзначається видатною цільністю: в суті своїй він скрізь однаковий, маючи в собі такі загальні риси: чотирьохсхила стріха, переважна трьохкамерність, однаковий скрізь план та цілком однаковий розполог всередині, як частин хати, так і хатніх річей, і, нарешті,— обмазування глиною та білення зсередини та ззовні. Цими своїми типовими особливостями українська хата, як уже ми зазначили, наближається до житла південних та західніх слав’ян, одзначаючись помітно від житла білорусів та поляків та в дуже значній мірі од великоруських домів. Але далі виникає питання про походження української хати, і тут ми передусім зустрічаємось з суперечністю, що з нею ми вже мали до діла в нашому історичному огляді житла на Україні та яка полягає в тому, що в більшій частині України хати будували, і тепер їх ще будують, з глини та ріжних дрібних рослинних матеріялів, і тільки в північній її частині та в горах Галичини хати будують з дерев’яних брусів; притім як археологічні, так і деякі історичні дані про Україну говорять за хати з глини та хворосту, а літописи згадують тільки за хати з дерев’яних брусів. Які ж із цих хат можна вважати за старіші і, так мовити, прототипові? Або, иншими словами,— чи первісним житлом українського племени були спочатку напівпідземні мазанки, що потім уже, прогресивно удосконалюючись, перетворились, принаймні в північній смузі, у дерев’яні хати; чи навпаки,— був це первісно, як і в фінських народів, зруб, що вийшов із землі і потім через брак дерева на півночі перетворився в мазанку? Маючи в своєму розпорядженні тільки викладені вище факти, нам тяжко висловитись категоричним способом, але все-таки ми схиляємося скорше до першого припущення, найбільше тому, що майже до самих північних меж України рублені дерев’яні хати обмазані глиною та білені крейдою, чого ми не находимо ні в білорусів, ні в Великоросії. А коли ми ще пригадаємо собі ту обставину, що звичай білити своє житло, незалежно навіть од будівельного матеріялу, існує у всіх південних та західніх слав’ян, з винятком хіба поляків (та й то не скрізь), то треба припустити, що звичай цей походить з глибокої слав’янської старовини. Звертаючись далі до тих сусідніх з слав’янами народів, у яких робили, а иноді роблять і тепер, житла з глини, потім набіло обмазуючи, то ми ще раз прийдемо до того самого впливу, що за нього ми вже раз ізгадували, а саме —до впливу іранського. У найближчих до нас географічно племен іранського походження, що перебували колись в межах сучасної південної України,— у черкесів,— ми зустрічаємо саклі, що дуже,— і своєю формою, і способом будування та традиційним біленням їх,— нагадують українські хати. Все це, правда, не дає ще нам права вважати питання про походження української хати за розв’язане, але примушує нас думати, що, розв’язуючи його, конче треба звернути нашу увагу в бік саме іранських впливів.

4) Холодні надвірні будови. Щодо матеріялу та способів будування надвірніх господарських будов, то вони, зрозуміла річ, взагалі мало в чому відріжняються від хат, цебто, инакше сказавши, там, де хати» земляні чи турлучиі, там і господарські будовн роблять з того самого матеріялу; де хати всі дерев’яні, рублені, там і господарські будинки ставлять з дерева. Але в переходовій смузі існують щодо цього цікаві градації. Так, на півночі Полтавщини та па південній Чернигівщині господарські будинки ставлять майже завше з ліски, тільки в деяких випадках обмазуючи її глиною. навіть і там. де вже починаються хати в зруб (табл. IX, 9). Те саме бачимо в середній частині Київщини, на Поділлю та майже скрізь на Галицькій рівнині. Явище не залежить, явна річ, передусім од причин чисто економічних, але разом із тим до певної міри може бути це й відгомін загального ходу еволюції житла, бо ж удосконалення хати, безперечно, не зразу веде за собою й поліпшення господарських будов, що од того, яке економічне становище господаря, можуть довго ще затримувати свій примітивний тип. Однак серед господарських будинків є й такі, що їх удосконалення почн наютьси иноді раніше, ніж удосконалення хатн, принаймні щодо матеріялу. Це найбільше — комора та клуня

Комора (шпіхлір на Правобережжі). Поки комора знаходиться при хаті, її ставлять з того самого матеріялу, шо й хату, і вона відзначається од хати тільки відсутністю вікон та печи, коли хата дерев’яна, то комору иноді не білять, досить рідко теж при дерев’яній хаті комора буває плетена. А коли комору відокремлюють од хати, то дбають за те, щоб поставити її якнайміцнішу та безпечну від пожежі. Тому дуже часто можна бачити хату-ма-занку, а ири ній у дворі або частіше в садку знаходиться дерев'яна, в зруб, комора, що вкрита иноді й залізом В якому б вигляді комора не була,— при хаті чи окремо,— вона завше являє собою однокамерну будову, найчастіше зі стелею, невідміино з підлогою, шо по змозі підвищена над рівнем грунту, та цілком закриту, цебто в ній немає навіть вікон, коли не рахувати маленького (без шкла) отвору, що звичайно знаходиться досить високо, майже лід стелею. Особливий рід комори являє собою сгебка. шо про неї сказано вище.

Клуня (стодола, боіще). Під цими назвами на Україні відомі холодні будови, що безпосередньо призначені для молочення збіжжя. Раніше, цебто принаймні в кінці XVIII чи на початку XIX стаїіття, на Полтавщині, а тепер на Катеринославщині, на Херсонщині та ще далі на південь молотили та молотять майже тільки на току, цебто утрамбованій площині під голим небом, а під назвою клуні існують будовн для переховування полови, які й мають иноді назву половників (болгарське плѣвникъ, сербське плевннкь). Щодо місцевостей далі иа південь, то там клуня передусім служить для молочення, а потім ще й для переховування незмолоченкх снопів до обмолоту, Як до місцевості, то клуні бувають чи на сохах, чи рублені; в першому випадку їх ставлять з очерету, як, наприклад, на Кубані, подекуди на Полтавщині та на південному Поділлю, або з ліски (на Полтавщині та на Київщині), обмазуючи їх глиною з кізяком (табл, IX, h) На нівдні Черннгівщи-ни, на Київщині та в південній частині Волині клуні також ставлять з ліски, але не обмазують їх глиною (табл. IX, g); нарешті, на півночі Волині та на Чернигівщині, а також і в Галичині клуні завше рублені, притому на північ ному заході Черннгівшинн трапляються також і клуні шестикутної форми, які нігде більше на Україні невідомі, але досить звичайні на Білорусі. Спосіб будування клунь на сохах має в собі багато спільного з аналогічним способом будування хат. Вбивають в землю чотири сохи по кутах, чотири в тих місцях (по дві в кожному), де мають бути ворота, та ще дві дуже високі сохи, щоб підтримувати гребінь стріхи. На ці сохи (з винятком, явна річ, двох високих) кладуть ощеп, а потім між сохами, де мають бути стіни, вби

мають відповідні заввишки кілки, що одним кінцем входять в землю, а другим в ощеп; кілки обв’язують очеретом або обплітають хворостом, а иноді й обмазують зверху глиною. Від ошепу до продовжньої балки, що лежить на двох вищих сохах, кладуть крокви, зв’язані поперечними бантинами, та покривають все соломою. Рублені клуні ставлять таким самим способом, з тою тільки ріжницею, що для стін сох не вбивають, а бруси кладуть у зруб. На стріху дуже часто кладуть старе колесо, щоб на ньому вили гніздо бусли,— вважають, що це охороняє од пожежі. Цікаво зазначити, що в клунях північної половини України та в Галичині стріхи ставлять далеко меншого розміру, ніж у південній Україні; притому на Полтавщині, а особливо на Катеринославіцині, на Херсонщині та на Кубані, стіни клуні бувають зав вишки хіба якийсь аршин, а решту будови становить тільки висока стріха.

У тісному зв’язку з клунею знаходиться осеть, що трапляється тільки на півночі України, переважно на Чернигівщині. Його ставлять або окремо н особливій будові, або всередині клуні, як це нам довелось бачити в селі Псаровці Кролевецького повіту. Осеть складається з печи, звичайно підземної, та з рубленої однокамерної будови, що стоїть над піччю і кудн складають снопи, для подавання снопів у передній стінці буває невеличке віконце.

Ми не можемо довго спинятися на приміщеннях для скотини: кошарах, стайнях, хлівах, загонах, повітках тощо, які в своїх особливостях, іцо залежать переважно від будівельного матеріялу та піддягають тим самим умовам, що й хвти На півдні ці будови бувають земляні чн очеретяні, в середній смузі майже скрізь плетені з лози або з хворосту, на півночі — складені з брусів. Хлівн з глннн обмазують рідко, особливо ті, що призначені для корів та овець. Иноді їх ставлять з подвійної ліски, набиваючи в проміжжя між лісками кізяку з землею. Таку подвійну ліску звуть загатою. Виняток щодо матеріялу являє собою тільки саж. цебто хлів для свиней, що їх відгодовують; саж завше ставлять дерев'яний, у зруб. Ми даємо тут фотографію, яка демонструє, між иншим, оригінальне спорудження, так звану ляду, цебто дверці, що підіймаються, дозволяючи засипати худобі пашу, не відчиняючи для того дверей (табл. VI, с). А звичайно приміщення для безрогих, як звуть у Галичині ввічливо свиней, ставлять просто з ліски, часто з виходом просто на вулицю. Велику птицю, як гусей, качок, тримають найчастіше в хлівах, а для курей ставлять окремі курники або тримають їх під стріхою в сінях, особливо коли сіни мають стелю. В Бессарабії, однак, і кури, і навіть индики ночують майже завше на деревах. Для голубів ставлять окремі голубники на високому стовпі аби під гребінем стріхи, иноді також вішають для них під стріхою плетені з соломи гнізда, які теж звуть голубниками. Нарешті, до кожного двору конче належать ріжного роду повітки, цебто надвіси. відкриті чи закриті, в яких працюють за негоди, куди складають дрова, сіно тощо; сюди теж належать возовні, де ставлять плуги, борони, вози, сани тощо, замісць них у бойків роблять надвіси. прибудовані до самої хати та які звуться колешні.

Огорожа двору чн обійсця — предмет особливої старанності! українських господарів, що, мабуть, має зв язок з західньоєвропейським значінням огорожі як символу аласности; цим Україна відзначається од Великоросі!, де двори дуже часто зовсім не мають огорожі,— можливо, також у зв'язку з пануючим там так званим «общинним» ладом. Відсутність огорожі в українського селянина — це ознака остатньої розпусти та недбальства у господарстві. Спосіб та характер огорожі, звичайно, також залежить од місцевих умов. Найзвичайніша огорожа в середній смузі України — це ліса, майже завше горизонтальна і тільки дуже рідко вертикальна чи скісна. На півдні, через брак хворосту, ставлять иноді огорожу з очерету, а иноді просто обкопують обійсин ровом, а на схилі, іцо його становить викидана з рову земля, насаджують терен чи якусь иншу колючу рослнпу. В деяких місцевостях, де багато каміння, а дерева немає, як. наприклад, на Катеринославщині, ставлять огорожу з шматків плитняку чи иншого сланцю, складаючи його без цементу, а в лісових місцевостях ставлять або б аркани з дощок, або частоколи. а то ще обводять садибу огорожею з горизонтально покладених довгих жердин, як, наприклад, у гуцулів (табл IX, а); така сама огорожа трапляється де-не-де й на Волині, а у бойків ці жердини рубають на шматки та вбивають їх в землю або вертикально, або під кутом, а иноді й зв'язують їх невеличкою лісою. В огорожі, явна річ, ставлять ворота, а иноді й двоє воріт. Найчастіше це просто гратчасті ворота з дерев’яних брусів; иа Волині їх часто підвішують до гнлякн, що йде од дерева під прямим кутом, і таким способом вони бувають з одного шматка, з вертикальним круготочннм бруском. Иноді ворота роблять з дощок, з більш-менш вибагливими внрізамн, иноді над ними споруджують цілий надвіс; в старовинних козацьких садибах ці ворота, або, краще сказати, брами мали цілком монументальний вигляд, як це можна бачити, наприклад, на відомому малюнку брами Лизогубової садиби в «Живонисной Украйні» небіжчика Льва Жемчужнккова. До певної міри коли не монументальний, то дуже тяжкий вигляд мають брами в деяких садибах на Угорській Україні; в селі Золотареві нам, наприклад, довелося зарисувати браму, що в ній зверху була ціла деревина, а масивний нижній кінець її давав противагу, і це дозволяло відчиняти цю занадто тяжку браму без особливого зусилля.

5) Громадські спорудження. В'їзд до села також має свою браму, коли не в буквальному розумінні цього слова, то принаймні у вигляді куріня чи будки, де живе сторож, найчастіше якийсь старий чоловік, царинний did, бо ж в'їзд до українського села звичайно звуть цариною, Це слово (дехто виводить його з румунського tara-terra. а в сербській мові цс слово означає митну заставу) поширене по цілій Україні та означає не тільки в’їзд до села, але й шматок землі, засіяний та огороджений, а иноді також і вигон. цебто сільську площу. Часто в’їзд до села звуть іще коловоротом або коворотом. хоч в'їзд не має в собі нічого, що виправдувало б цю назву, бо тільки зрідка там буває справжній коловорот, цебто ворота в формі щита, що крутяться навколо своєї короткої віси. А звичайно в’їзд до села або не загороджений нічим, або заставлений просто лісою з воротами та з будкою для діда.

Центр села часто являє собою вигон. цебто сільську площу, на якій найчастіше знаходяться: зборня, одна-дві крамниці, корчма чи шинок, який заступила було так звана «монополія», школа і, нарешті, церква з домом для причту — попівством, чи плебашею, тощо. Раніше коло кожної церкви був іще шпиталь, де жили старі люде на кошт громади; ці шпиталі, як і всі згадані вище будинки, крім, звичайно, церкви, були подібні до звичайних хат, і коли відзначались од них, го хіба що своєю величиною та яким-побудь ганком. Тепер їх заступили вже будови новішого типу, цебто в суті такого самого, але під залізним дахом, з великими вікнами, з ганком тощо. Зборню завше ставлять ганком на площу або на вулицю; крамниці иноді вже бувають збудовані з цегли під залізним дахом, але иноді переховують ще і свій первісний тип. Найбільші зміни, явна річ, сталися з корчмами, що тепер майже цілком зникли або перетворились у заїзди; підлягли змінам також і школи, шо для ннх майже скрізь поставлено нові будинки.

6) Церкви. Церкви були, та н тепер е, предметом найпнльнішого піклування та до певної міри й суспільного самолюбства кожної української громади Ця обставина, вкупі з браком на старовинній Україні матеріялу та майстрів для будування з каменю чи цегли, спричинилась до витворення оригінальної української церковної архітектури, ниключио дерев’яної. Обмежуючись у цьому нарисі тільки етнографічними даними, ми не будемо говорити тут про чисто мистецький та архітектурний бік церковних будов, що їх огляд дамо далі в главі про українське мистецтво, я торкнемося найбільше тільки форми церков у ріжних місцевостях України. Коли ми почнемо свій огляд з найстарішого політичного та культурного центру України - з Київа, то тут ми знаходимо передусім два найстаріших типи мурованої церкви, без сумніву запозичені з Візантії: многобанну базиліку та и’ятибаннин храм з планом у формі хреста. Перша з них форм, виявлена у вславленому Софійському соборі, і причин цілком зрозумілих, зовсім не викликала дерев'яного налодоблеиня; друга — виявлена в церкві Спаса на Берестові, навпаки дуже поширена у вигляді як мурованих, так І дерев’яних церковних будов. Цю останню форму, яка відзначається од так само п’ятнбанних великоруських церков тим, що в ній бічні бані розположені хрестом, а не чотирьохкутником, ми знаходимо в старовинних мурованих церквах Черниго-ка, Ніжина тощо, а також у таких самих старовинних церквах на Лівобережжі — на Чернигівщині, Полтавщині, Харківщині та на Катеринославщи-ні, а на Правобережжю — тільки на півдні Київщини та Поділля. Далі, той самий тип хрестової у плані церкви ми зустрічаємо на галицькому Поділлю, звідки він переходить на Покуття та на Гуцульщину, відзначаючись од східнього типу вже неповним розвитком бічних бань, що їх заступають, при пятизрубности самої церкви, навіть нноді маленькі вежі, а то й просто хрести; повний розвиток тут має тільки центральна баня. Але, рівночасно з таким улрощенням п’ятибаняої церкви на Правобережжю, на Лівобережжю, де розвинулось самостійне політичне життя України, ми знаходимо й її ускладнення кутовими прибудовами зі збільшенням числа бань до дев’яти, ик це можна бачити на славетному Новомосковськом^ соборі.

Теж на Лівобережжі, на Київщині, на Поділлі та в південній Галичині, одночасно з п’ятизрубнимн та п’нтибанними церквами зустрічаємо й церкви трьохзрубні та трьохбаннї, які на півночі Київщини, на Волині та майже в цілій Галичині вже цілком домінують. В них ми зустрічаємо також певні упрощення, що також полягають у зменшенні ї майже в повній атрофії східньої та західньої бань, так що церква замісць трьохбаниої являє собою тільки однобанну; зустрічаємо також і ускладнення, що стосується, правда, не до числа бань, а до їх форми; воно полягає найчастіше у збільшенні на кожній з них числа стріх, І це надає їм дуже оригінальний, наче навіть трохи буддійський характер. Ця остання форма найчастіше трапляється у бойків, досягаючи тут свою найвищого розвитку. Своєрідну варіяцію трьохбаниої церкви являють собою церкви у лемків: у них західни баня розвинулась у дзвіницю, розростаючись вгору, і тому найвищою банею стає вже не центральна баня (як скрізь на Україні), а східня, і бані йдуть одна за одною, ступнево знижуючись до східньої — вівтарної, найнижчої. Цн лемківська форма, що витворилась під наявним впливом словацько-чеської церковної архітектури, без сумніву розвинулася з трьохбаниої, І доказом цього служить існування у лемків дуже старовинних церков, в яких середня баня зосталась виша за західню, що перетворена вже в дзвіницю; такого роду приклад нам довелося бачити в селі Довжиці в східній Галичині. Найхарактерніша риса українських п'ятибанних церков—це їх стремліния вгору, і це надає їм легкі стрільчасті форми на відповідно невеликій основі. До певної міри ци риса помітна і в трі.охбанних церквах, як, наприклад, в церкві се. Миколи Чудотворця в Овручі, уже розібраній; але там ця риса значно послаблюється тенденцією трохи поширити основу церкви, додаючи до неї опасання - легку та низеньку галерійку, що йде навколо церкви. Це опасання, що надає західноукраїнським церквам особливо оригінальний характер, стало також постійною властивістю і галицьких трьохбанних церков, з тою тільки ріжни-цею, що там опасання тримається не на стовпчиках чи дерев'яних арках, які наподоблюють муровані, а на виступах брусів зрубу на кутах, шо ступнево скорочуються Отже, опасання тоді виходить висяче, що разом з банями, зложеними з численних виступів, надає церкві ше більше подібности до буддійських будов.

Говорити про походження та розвиток української церковної архітектури при сучасному стані нашого знання, явна річ, дуже тяжко. З одного боку, існування переходових форм од простої однобанної каплички до однобанної, а потім і трьохбанної церкви та цілком припустиме теоретично перетворення трьохбанної церкви, шляхом додавання двох (північної та південної) бань, у церкву п'ятибанну, все це, здавалось би. дає підставу для припущення, що складніші форми українських церков розвинулись з не таких складних, простіших форм. Але, з другого боку, відомий факт, що церковна архітектура була занесена до нас разом із христіянством, та безперечні, здається, докази того, що п’ятибанні церкви у нас були наподоблення мурованих з хрестовим планом,— один з цих доказів можна бачити і в тому, що бані на п’ятибанних церквах на Україні виводяться завше з брусів та являють собою зруби до самого верху,— все це дозволяє, базуючись на тих самих згаданих вніце переходових формах, прийти і до цілком протилежного припущення про можливий розвиток усіх українських церков із церков хрестових, п'ятибанних, через послідовне їх упрощеиня. Останнє припущення здається нам тепер природніше і ніби має за собою більше історичних підстав. Бо ж на Україні, що мусіла ціле своє історичне життя щохвилі одстоювати свою релігійну самостійність, церковна архітектура мусіла також залишатися чистіша, ліпше охоронена від сторонніх впливів, а в Великоросії (не кажучн вже про Польщу, що здавна підлягла західньоєвропенським впливам), де боротьби за національну церкву зовсім не було, помітно далеко більше західніх (скандинавських), а особливо східніх впливів.

З церквами на Україні, як і в инших країнах, тісно зв'язані й кладовища, що раніше звичайно й були коло церков, а в Галичині дуже часто знаходяться кодо них і тепер. З погляду етнографії вони найцікавіші для нас своїми намогильними спорудженнями, що їх звичайно становить невеликий насип, що примушує думати про насипи иа колишніх могилах, та поставлений коло насипу хрест. Насипи, більші чи менші, існують по цілій Україні, у бойків та гуцулів вони дуже незначні, а в инших місцевостях бувають і '/з метра заввишки, а то й виші. Щодо хрестів, то тут помічаємо дуже велику ріжнома нітність. У бойків східньої Галичини хрестів иноді навіть зовсім не ставлять, а на могилах часто можна знайти порожні горшки, за які одні нам казали, що в них ставлять воду для небіжчиків, а инші — що це останки похоронної тризни. В инших місцевостях, заселених також бойками, як, наприклад, у селі Плав'є, намогильні хрести дуже прості й одзначаються незвичайно малими розмірами. Навпаки, як на Волині, так і в Галичині хрести досягають величезних розмірів, особливо заввишки. У місцевостях, не дуже багатих на дерево, намогильні хрести роблять з двох збитих під прямим кутом брусків; а в инших місцевостях, де більше лісу, їх вирубують з цілої деревини, як. наприклад, на великому цвинтарі в селі Холопкові Глухівського повіту на Чернигівщині, в селі Андреєвичах Новгород-Волинського повіту на Волині. Звичайно хрести відзначаються простотою, і єдину їх оздобу становлять дві дощечки, прибиті на кшталт маленького дашка, щоб по ньому спливала дощова вода; иноді хрестам надають вибагливішу форму, випилюють на кінцях ріжні орнаментальні мотиви. Щодо цього, то найбільшого багацтва та ріжноманітности досягають гуцульські цвинтарі, де часом тяжко знайти два хрести цілком однакової форми; родичі небіжчиків наявно дбають, щоб випередити один одного в оригінальности та багацтві орнаментації. Крім дерев'яних, ставили раніш, та й тепер часом ставлять, кам’яні хрести та намогильні плити, часто вкопуючи їх вертикально, як це ми бачимо на старовинних козацьких могилах, з яких особливо відзначається одна на цвинтарі старовинної церкви в місті Катеринодарі. Дуже цікавий також звичай оздоблювати могили козаків, а в післякозанькі часи й просто вмерлих парубків невеличкими короговками. У станиці Внщестеблієвській на Кубані на хрести прибивають цілі банти чи кокарди з білих стрічок. На Великій Україні на кладовищах часто бувають каплиці, а в Галичині, крім того, завше ше став лять трупарні, для незнаних мерців, що мусять чекати на слідство чн анатомування.

Наприкінці можна було б сказати ще кілька слів за придорожні хрести, чи хвигури, шо їх рубати так старанно взялася в 60-х роках адміністрація «Південно-Захїднього Краю», за комеморативні хрести в Галичині на пам’ять про звільнення селян од панщини в 1848 році, що їх і собі дуже старанно нищив польський уряд цієї провінції, за хрести при в'їзді до села, що охороняли населення від чуми та холери, за хрести на місцях вбивства,— але про всі ці спорудження скажемо в других розділах цього видання, а особливо в розділі, що його присвячено народньому мистецтву.

9. Одежа 1

Житло, що його иноді звуть спільною одежею для цілої групи людей, вже самим характером своїм розраховане на довге існування, а тому иноді переживає не одне, а цілий ряд людських поколінь. Зовсім щось инше щодо цього являє собою одежа, бо ж її роблять з матеріялу незрівнянно не такого міцного, і вона рідко існує кілька літ; і вона сама, і її форми та навіть матеріял зміняються відповідно дуже часто і зникають нноді без сліду. Ule дуже

' Крім »казани* ви тс творів Лристола. Рігельмини, Бантиша Камснсьлоеа. Шафхті вяоео. лин Саьлсштогь. Опвсаніе стврмииыхъ ругекнхь утвлрей, оіежды. оружіи в пр. СІІБ . 1896; Чубимскій. Трудм Эксп., T. VII. стр 412—433, Познамікій B.C. Одеждв мялироссовь (Труям XII Архепл СъКада вз. ХармювѴ Москва, 1905). Лфа насьеоъЧужбинсчіА. Бить малорусскаго крестьяиина (Витииьь Имп. Р. Геогр. Обш.. XIII. 1856). Того слмого автора. Собр сом. т. VII. СПЬ .. 1893; Ьа/іенкл. Этиографическій очеркъ народиаго. бита F-катерииосл Крав, Пкэтервиікѵівв, 1905; Gdfbiowxki Lukaiz, Ubiory w Polsce rtc. War*«awa, 1830. Головацюй Як. О народний одежд Ь в убранствь русяиовь илв русскигь вь Галичині, я сѣа.-вост. Веигрін, СПБ-, 1879; Того самого автора,

О костюмахъ или народно*ъ убранствѣ рѵсиновъ, гор Петроградъ, 1868; Zibrt C.. Dcjiny kroje w zemich teskych. w Praze. 1892 (Вказ. порівн чужа література) - Дуже цікавий матеріял для історії українського костюма знаходи мо в малюнках (акварельних) рукопису Де ля Фліза,— трв частини цього рукопису знаходяться в бібліотеках Київсько! Духовно! Академії. Музею Тарновського в Чернигові та Е. О Музею Імп Олександра 111 в Петербурзі. Ми могли користатися тільки останньою частиною недавно національні костюми вважали за щось луже стале, за одну з форм виявлення народньої інднвідуальностк, вбачали в них одну з національних святощів. Новіші успіхи порівнюючої етнографії примушують дуже сильно розчаруватись щодо цих ілюзій, доводячи з кожним лнем все певніше, що так звані «національні» костюми зовсім не такі національні і не такі сталі, як це думали раніше, а якраз являють собою пережитки старих мод, запозичення тощо, які зміняються дуже часто, залежачи не стільки від географічних та етнічних умов, скільки од соціяльних.

Про одежу доісторичного населення сучасної України нам відомо поки що дуже мало. Шкрібки, костяні шила та голки палеолітичної доби доводять, що вже в ті часи одежу робили з звіриних шкур, зшиваючи їх, а тим самим надаючи їм вигіднішу форму. У неолітичну добу до цього матеріялу додано ще инший - рослинні волокна, що для їх оброблення, коли судити по знайдених пряслицях, вживали веретена, а, мабуть, також і первісний ткацький станок, од якого збереглись тільки самі глиняні вагівнички. На це вказують останки грубих тканин, не тільки вовняних, але й рослинних, що їх знаходять у могилах, особливо в пізніших з них. Знаходження гудзиків, пряжок, фібул тощо з доби металів вказують,на те, що в ті часи одяг був уже досить складний, що існувало вже шкуратяне взуття та ріжного роду ме-тальові оздоби. Про одежу початків історичного часу, цебто VIII—IX ст., маємо надто мало відомостей. Малюнки, що дійшли до нас, дуже нечисленні, дають деяке уявління про одежу вояків та князів,— не місцевого походження; на найвідомішому з цих малюнків, в Ізборніку Святослава, ми помічаємо, властиво, тільки дві-три національні ознаки, які переховались і до нашого часу: шапку у князів, біле головне вкриття у княгині та, можливо, кольорові чоботи у неї та в инших осіб... Щодо одежі народньої маси за тих часів, то про це майже цілком бракує відомостей. Те, що можна витягти з літописів, примушує думати, що принаймні вищі стани носили вже сорочки. гачі та ногавиці, суконні свити. як зверхню одежу - корзно, иа галові — в’язані або плетені клобуки, а на ногах — череви або чоботи. Щодо одежі простого народу, то вона складалася, мабуть, з тих самих річей, тільки, звичайно, простіших: з сорочки та гачів, можливо, свити та кояаоха, як зверхньої одежі, з черевиків та постолів (личниць) і клобука. Про одежу литовської доби — докозацькнх часів — відомостей також немає, хоч їх, безперечно, можна знайти, старанно розробивши щодо цього історичні матеріялн, особливо акти, тощо; та, на жаль, цього досі не зроблено. Далі, щодо одежі козацьких часів, то Рігельман, а за ним Бантиш-Каменський та Арандаренко говорять цілком певно, шо одежу українці «запозичили від пиляків та черкесів». На жаль, ні однії з цих авторів не розвинув далі висловленої ним думки, яка, маючи на оці багато фактів, що ми їх уже зазначили, є дуже цікава. Розглядаючи малюнки старовинної української одежі, долучені до «Літописного Оповідання» Рігельмана, що їх зробив для нього «один українець, що утримувався за якісь переступи закону у фортеці св. Дмитра, був з сусіднього з маєтком автора села та походив до того ще й з духовного стану».— та, порівнюючи ці малюнки з великою кількістю історичних портретів, що зібрані вже в українських музеях, ми можемо прийти до висновку, що коли в другій половині XVIII століття костюм козацької старшини і був дуже подібний до польського, то разом із тим цей костюм, як і костюм сільського населення України, мав дуже багато спільного і з деякими відомими нам кавказськими костюмами, приближно тої самої епохи. Черкеска та бешмет кабардинця у відомій книжці Георгі (мал. 31 та 32) дуже нагадують український костюм, а зверхня одежа вірмена (мал. 87) цілком подібна до польсько-українського жупана та кунтуша. До питання про цю подібність мн ше вернемося далі, а тепер повернімся до деталів костюма козацьких часів.

На малюнках Рігельмана, які являють гетьмана та полковника, ці особи показані вдягнені поверх жупанів у шуби без рукавів або в киреї, що три* маються на плечах тільки аграфами. Жупани шили з дуже дорогої штофної чи парчевої тканини, і були вони дуже довгі, доходили майже до щиколоток. «Знатний український шляхтич» та «нисарь» змальовані в простіших, однобарвних, теж дуже довгих жупанах та в кунтушах — зверхній одежі з прорізаними та відкинутими назад рукавами. У «міщанина», а тим більше у «посполитого козака» нема вже й кунтуша, а замісць нього з’являється свита, вдягнена поверх жупана з тоншого сукна або з легенької тканини Крой цієї свити дуже нагаду« сучасні свити, особливо на Правобережжі. Нарешті, костюм мужика становлять тільки сорочка, штани та постоли, ї він ні в чому не відзначається від сучасного, особливо від степового. Жіночі костюми тієї епохи, судячи по тих самих джерелах, були значно ближчі до пізніших, навіть у жінок вищих станів. На «знатних українських паніях», змальованих у Рігельмана, знаходимо характеристичну для цілого слав'янства українську намітку, або замісць неї шапочку - «кораблик», що так само, як і намітка, дожила й до наших часів; далі, помічаємо коралі, «дукачі», «капоту» з фут ра, розстьобиуту спереду, яку тільки часом заступає кунтуш з прорізаними рукавами. Лише на кількох малюнках під цією одежею знаходимо європейську сукню з зашнурованим корсетом, а на инших видко тільки вишиті сорочки, пояси, плахти та кольорові чобітки й черевики Щодо костюмів жінок сільсь кого населення, то вони були цілком такі самі, як і тепер, з винятком хіба корсетки, якої не видко ні на одному з розгляданих нами малюнків.

Все викладене вище у всякім разі показує, що згадана одежа безперечно підлягала значним змінам під впливом як східніх, так і західніх сусідів України, і це відбилося на назвах сливе всіх річей української одежі, шо майже цілком запозичені у сусідніх народів. Ось ці назви: сорочка, кошуля, штани, гачі, очкур, жилетка, жупан, кунтуш, сардак, чекмінь, чемерки. кобеняк, бай барак, корсетка, юпка, андарак, капота, шушун. лейбик, манта. панчохи, пантофм, сап'янці, чоботи, каптур, капелюх, шапка, бриль тощо Нам дуже тяжко простежити ЦІ впливи в загальному нарисі^20; тому ми по дбаємо, щоб підкреслити їх, описуючи ріжні роди одежі.

Цей опис ми почнемо не з чоловічого одягу, як це звичайно робиться, а З жіночого, що, як відомо, переховав у собі значно більше архаїчних елементів. які походять ше з тої доби, кати жіноча одежа не відзначалась іше так од чоловічої, як тепер. З тої самої причини ми будемо розглядати частини одежі, починаючи не з білизни, а з оздоб та зверхньої одежі, що старіша за нижню, полотняну, при цьому ми звернемо особливу увагу на одежу, спільну для жінок і для чаповіків. Це поможе нам подивитись на українську одежу з боку її послідовного розвитку та диференціації під впливом зокіль-них причин.

а) Одежа верхньої половини тіла

0 Оздоби. Появу одежі попереджувало, як відомо, фарбування чи татуїрування тіла та вживання ріжного роду оздоб Нам невідомо точно, чн існувало розмальовування тіла у старих східніх слав’яи, але знахідки досить великих шматків черноної та оранжевої охри в палеолітичних селищах, наприклад у Київі та в МезинІ, дозволяють припустити,— особливо маючи на оці наявно виявлений нахил мешканців цих селищ до орнаментації,— що розмальовування тіла могло практикуватись на території сучасної України ще в старовину, в кам'яному періоді. Тоді вже були вживані озлоби з нанизаних на шнурочки скойок, з невеличкими, подібними до медальйонів підвісками з кости мамонта, а крім того, в Мезині знайдено й чарівливий браслет з того самого матеріялу, що весь вкритий дуже складним та гарним візерунком. В неолітичні часи, а особливо наприкінці того періоду, могло також існувати на території України і розмальовування тіла, наскільки можна судити по візерунках, шо ними прнкрашені знайдені на Україні, а особливо в сусідній з нею Румунії га Буковині, глиняні статуетки домікенського типу, майже все тільки жіночі. В ті часи було вже дуже багато оздоб у вигляді намиста з ріжних матеріалів, підвісок тощо. Особливо багато оздоб з’являються в епоху металів, у бронзову добу та на початках залізної. Як оздоби на волоссі уживано всякого роду шпильки, бронзові та срібні каблучки, на вухах — каблучки та сережки з ріжними підвісками, на шиї намисто, на плечах та грудях починають носити фібули, на руках метальові браслети тощо. Проникнення до наших країн шкла дало новий рух щодо ріжнома-нітности, особливо оздоб нашийних. Окремі могили та цілі могильники щороку достачають колекціонерам велику кількість намистин не тільки з сер долі ку, гірського кришталю, лапіс-лазурі та инших камінів, але найбільше з ріж-нобарвного так званого венеціанського шкла або з шкла, позолоченого всередині чи зверху. Коли перед цією добою тяжко було сказати, хто носив на собі більше оздоб чоловіки чи жінки, то починаючи з метальової доби і на території сучасної України, як і скрізь в Європі, оздоби переходять найбільше до жінок та починають ставати їхньою монополією. Чудові жіночі оздоби скнфо-сарматської доби, що мають на собі наявні сліди високої грецької культури, так само як і східні оздоби епохи так званого переселення народів, пройшли по території сучасної України, залишивши по собі сліди тільки в .могилах та подекуди в скарбах і не зробили, здається, ніякого впливу на українські оздоби пізніших часів Знайдені в київських, чернигівських та инших кладах жіночі оздоби вже з першого погляду на них зраджують своє візантійське або — в срібних річах арабське походження; але, дарма що вони були поширені тільки серед вищих верств населення, вони все-таки встигли пройти глибше в народне життя, залишивши хоч невеликі, та помітні сліди в пізнішій українській етнографії, що на них ми вкажемо далі. Про пластині народні оздоби київської доби ми знаємо дуже небагато: безперечно, жінки носили сережки з ріжними підвісками з намистин, каблучки на висках, персні та намисто, а можливо, шо й браслети, часом ui кляпі. За литовської доби на Україну насунулись вже західніші впливи, а за часів козаччини знову помітні східні впливи, до яких приєднались також південно-західні. Для намиста до вжитку приходять коралі, спочатку справжні, а потім і штучні, крім яких жінки носили на шиї ще й «дукачі», що разом із коралями переховались і до наших часів.

В наші часи з жіночих оздоб голови по цілій Україні переховались тільки квітки та стрічки. Квітки, натуральні або штучні, носять найбільше дівчата; вони або просто застромлюють їх у волосся, або плетуть з них вінки та вдягають їх як оздобу, переважно святочну. На київських базарах вінки із штучних квіток, що їх виробляють переважно черниці, становлять досить значний предмет торговлі, який розходиться по селах по всіх сторонах. З живих квітів найбільше носять барвисті маки, чорнобривці, рожі (мальви), васильки тощо, а восени переважно георгіни та крокуси. В Угорській Русі дівчата, крім вінка із штучних квітів на верхній частині голови, носять ще по дві невеличких «косиці», цебто гірляндочки з таких самих квіток з боків, над вухами (табл. XIII, е), тобто якраз чи майже на тому місці, де носили колись височні каблучки та намистини. Стрічки майже завше якнайяскравішої барви носять в ріжних місцевостях України неоднаковим способом. На Правобережжі, на Київщині та далі на захід стрічки, або, по-місцевому, бинди, звичайно в дуже великій кількості, прив’язують до вінка, звідки вони спускаються на спину. На Чернигівщині, вже в меншій кількості, пришивають їх в ряд до поперечної стрічки та зав’язують її на шиї так, що стрічки спускаються на спину з шиї. На Полтавщині, Харківщині та в багатьох инших місцевостях стрічки вплітають в кінець коси, що її не обертають круг голови, а спускають на спину. На Лівобережжі вживають стрічки майже завше тільки гладкі та однобаревні, а на Правобережжі дуже часто можна побачити стрічки, заткані дрібними квітками та ріжними візерунками.

Крім квітів та стрічок— оздоби загальної для цілої України,— в деяких місцевостях її утрималися ще й мідні ланцюжки, намистинки, а то й оздоби так само примітивні, як і квітки, що переховались з часів глибокої старовини. Це ■— вінки з пір’я або височні чи надлобні оздоби, теж із пір’я, або з мідних підвісок. Дівчата у бойків вплітають до вінків пав’ячі пера, а жінки в Старо-більському повіті на Харківщині застромлюють їх навколо хустки. Вінки з пір’я зазначає Чубинський без зазначення місцевостей, а нам доводилося їх зустрічати на волинському Поліссі. Там їх роблять з дрібного курячого пір’я, пофарбованого зеленою барвою. На галицькому Поділлі дівчата затикають у волосся гусячі пера, вмочуючи їх перед тим у розтоплений зелений віск, а часом і обліплюючи їх позолоткою. Вибір самої тільки зеленої барви можна пояснити, мабуть, бажанням наподобити барву рослини; можливо, однак, почасти пояснити це звичаєм, що існує ще на півдні Київщини (село Свинарка Черкаського повіту та село Вербієвка Звенигородського пов.),— робити налобні оздоби,— а в Старобільському повіті на Харківщині — височні,— з зеленого качиного пір’я, переважно з закрученого пір’я з хвоста качура. На Київщині це пір’я встромляють між двома вшитими вздовж стрічками, що потім їх нав’язують на лобі нижче вінка. Формою вони дуже нагадують гуцульське чільце (од слова чоло), що складається з підвішених до дрота вузьких мідних пластинок, які мають вигляд чи маленьких стрючків, чи пелюстків квітки; чільце носять на лобі, теж під вінком, здається, тільки самі молоді. Це чільце теж являє собою безперечний пережиток старовинної налобної оздоби князівського періоду, запозиченої з Візантії та яка дістала назву рясна. Гуцульське чільце, що я його придбав для музею Імп. Олександра III, своїм малюнком дуже підходить до подібної оздоби на мал. 1089—90 у випуску «Древностей Приднѣпровья» Б. И. Ханенка. Друга форма, що в ній існує у гуцулів та сама оздоба,— це ремінчик або шнурок з нанизаними на ньому у великій кількості пластинками з жовтої міді, вирізаними в формі пелюстка чи листочка з потрійним розгалуженням. Ця форма також досить архаїчна, бо ми її зустрічаємо коли не в формі діядеми, то в вигляді похоронного вінка (пор. «Древности Приднѣпровья», т. VI, табл. IX, 630) в одній з грецьких гробниць у Керчі. Крім гуцулів, подібні оздоби переховались ще у сербів у вигляді невеличких підвісок, що являють собою мініятюрні наподоблення ріжних річей та нанизані на шнурок або на ланцюжок; трапляються вони й у инших південних слав’ян, в яких вони, мабуть під турецьким впливом, складаються з дрібних монет, иноді золотих, але здебільшого фальшивих, що навмисне для цього фабрикуються.

До оздоб волосся належать ще, нарешті, уплітки, що вживаються в Галичині та складаються у бойків з двох, сплетених на кшталт кіс, червоних гарусних ниток, вплетених у коси та об’єднаних внизу в одну або дві великі китиці, що висять мало що не до землі; а в гуцулів — з таких самих гарусних кіс, обсаджених мідними бляшками або просто гудзиками та обгорнутих кілька разів навколо голови.

Сережки також були оздобою українок з незапам’ятної старовини, але археологічні їх форми, як, наприклад, відомі сережки київського типу (що не мали в собі, правда, нічого властиво київського), зовсім не заховались на Україні. Значно ліпше утримались старовинні форми сережок з намистинок. Згідно з відомостями небіжчиці Е. П. Радакової, що дала опис золотарства на Харківщині, тамошні золотарі виробляють два сорти сережок: один сорт для великоруських жінок, а другий —для українок. Сережки для українок являють собою гачок, розширений спереду, а до нього підвішений щиток, куди вставлене маленьке кольорове шкло та прикріплені ще три довгі та вузькі підвіски, що наподоблюють колишні намистинки. У виборі матеріялу для оздоб до сережок також помітна ріжниця: українки воліють коралі, а великоруські жінки — бурштин.

До шийних оздоб належать: намисто, дукачі, силянки, згарди тощо. Намисто, явна річ, найстаріша та найпоширеніша з шийних оздоб; воно складалося раніше із скойок, гарних овочних коробочок, зерен, кісточок овочів та инших натуральних річей, які потім були заступлені намистинками кам’яними, з пасти, з металу і нарешті — з шкла. Намисто з натуральних річей переховалось до наших часів на Україні тільки у гуцулів у вигляді нашийника, з овочевих коробочок рослини клокічки (staphilea pinnata L.). Цікаво, що намисто з цього насіння носять не тільки жінки, а й чоловіки, як це ми побачимо далі. За козацьких часів за найцінніше намисто вважали коралі, що й тепер під назвою «доброго намиста» заховали свою привабливість, але тому, що вони дорогі, вони, звичайно, майже цілком вийшли з ужитку. Крім коралів, носили часто намисто з більших чи менших намистинок бурштину, що теж дуже цінувався. Далі, в дуже великому вжитку були також гранати, що їх заступили в минулому столітті шкляні наподоблення, як природньої гранатової барви, так і инших кольорів, а замісць коралів почали носити «червоне намисто» також з смальти. Цікаво, що Гуцульщина щодо ужитку намиста з усіх українських земель заховала найбільше останків старовини: там і тепер ще дуже поширені великі круглі намистини з вене-ціянського строкатого шкла, які виробляють у Венеції спеціяльно для гуцулів та які зовсім подібні до викопаних з могил.

Дукачі або личмани, як показує їх назва, були просто золоті монети (дукати), що їх носили вкупі з намистом або на окремому шнурочку чи ланцюжку. Так їх носять дуже часто й тепер в Галичині, де, особливо у багатих міщанок, нерідко ще можна бачити по 5, по 7, а то й більше великих дукачів, що являють собою намисто. На Великій Україні їх носили.

129

Ю 4-Н9

а иноді носять ше й тепер окремо від намиста у вигляді дукача; при цьому одну якнайбільшу монету підвішують на трьох маленьких ланцюжках до довгого ланцюжка, начепленого на шию; або те на метальовому (срібному чи позолоченому) байті, що його прикріплюють до стрічки, до шнурочка або до ланцюжка. Здається, був звичай дарувати такого дукача новонародженій дитині, чи скорше матері з приводу народження дитини. Монети для дукача були найчастіше тонкі та дуже великі в діяметрі австрійські дукати Марії ТерезІЇ, замісць них з’явились потім російські рублі або дукачі місцевого виробу з яким-небудь святим образком з одного боку та з портретом цариці Єлизавети чи Катерини з другого. В наші часи дукачі вже трапляються дуже рідко, але ще в 60-х роках у Ніжині, біля Замкової церкви, коло базару можна було бачити перекупок з невеличкими скриньками під циклом, де буди розкладені хрестики, сережки та неодмінно дукачі виробу місцевих золота* рів. Не виключено, що дукачі — це пережиток візантійських змієвиків, що їх досить часто знаходять у скарбах та які вживались як амулети. На заході України замісць дукачів часто носять один або кілька метальових або фініфтяних київських образків чи хрестиків, в Галичині, особливо на Гуцуль-щині, носять иа мідному ланцюжку великий також мідний хрест, дуже вибагливого рисунка та місцевого виробу. Але найархаїчніші з українських шийних оздоб релігійного характеру — це гуцульські згарди. Згарда це намисто з мідних литих хрестиків, нанизаних на ремінчик, шнурочок або дріт в один, а часом у два, а то й у три ряди. Вони як формою хрестів, часто близькою до грецької, так І своїм характером цілком подібні до аналогічних річей, бронзової речі, знайденої в селі Жукані Остерського повіту на Чернигівщині (Ханенко, «Древности ПриднЬпровья», пип. VI, табл. XXXII, № 539), та срібного намиста, що зложене теж із хрестиків та знайдене в садибі Михайлівського манастиря в Киіві (Ib., стор. 36, мал. на стор. ЗУ)-Архаїчний характер цих оздоб, крім вказаної подібности, доповнений ще тим, шо між гуцульськими хрестиками нанизують ще мідні трубочки зі скрученого листка латуні або зі скрученого спіраллю мідного дроту. Оскільки нам відомо, ця оздоба не трапляється нігде більше в Європі та існує тільки у грузинів на Кавказі, де її роблять звичайно не з латуні, а з гагати чи з гииера.

Досить оригінальну і трохи несподівану для України шийну оздобу являє собою силянка (гирдан, гирдяник, ланка, очко, дробинка, лучка, галочка, згардочка, пупчики тощо); на сході України ця оздоба цілком невідома (хоч щось подібне до неї е на одному з малюнків Рігельмана), на заході вона трапляється, оскільки нам відомо, на Поділлю та де-не-де на Ватині, але в Галичині вона дуже поширена. Це намисто у вигляді стрічки, що виплетена з дрібних кольорових намистинок (а часом з бісеру) на волосяній чи шовковій основі та яка зав’язується стрічечками ззаду на шиї. Малюнок цих силя-нок (од силити, насалювати — нанизувати) буває тільки геометричний, одзначається великою строкатістю та иноді дуже гарний. Як матеріялом, так і способом виконання ці силянки дуже подібні до «гайтанів» у великоросів та у деяких фінських народів Росії, одяначаючнсь од них тільки тим, що вони являють собою більше-менше вузьку смугу з двома зав’язками, а «гаЙ-тан» — досить велика петля, що її вдягають через голову на шию або скорше на плечі та що закінчується розширенням, вдвічі ширшим за самий гайтан; це розширення спускається на груди. Географічно країни поширення цих оздоб між собою не зв’язані, а цей факт примушує гадати, чи не прийшла силянка до Галичини з Угорщини, куди її могли принести ще перші угри, які прийшли туди.

До числа оздоб треба ще додати й чапраги. Це звичайні мідні аграфи, що кладаються з двох зчеплених одна з одною половинок; вони бувають оздоб * ' „ирізаними візерунками, виключно з геометричних мотивів, найбільше Гкіипіентричних кружечків, зірок тощо. їх вживають, здається, тільки в ту иуліо і вони тепер уже починають зникати.

Цілком одзначною рисою сучасних українських оздоб, оскільки нам відомо, є повна відсутність браслетів. Причиною цього, мабуть, можна вважати те, що з часів найдавнішої старовини браслети були оздобою тільки привозною і навіть тоді ще не були поширені по цілій території сучасної України. У деревлян та радимичів, як доводять розкопки, браслетів, мабуть, шве і у не було, і в старовину у київській землі вони трапляються тільки її багатих скарбах; а щодо могил південно-західньої України, то там знаходять браслети переважно шкляні, що належать, на думку проф. В. Антоновича, до X- XIII століття та які привозили з Сирії та Візантії; вони досі ще мають великий ужиток у Болгарії. Єдиний виняток щодо браслетів виказала знову Гуцульщина, і знову-таки з архаїчним характером. У гуцулок (у гуцулів також) знаходяться в ужитку коли не браслети з реттків, цебто з мідних лаицюжкіп, то нараквиці, цебто поручі, чи наручі, цілком тої самої форми, як поручі священиків, шо прийшли до нас з Візантії. Для зими їх ряблять з овечої шкури, а для літа виплітають з ріжнобарвної вовни з більш-менш багатими ріжноманітними візерунками, найбільше геометричними.

Щодо каблучок та перснів, що їх носять на пальцях рук, то вони й тепер, як і раніш, дуже поширені скрізь на Україні, особливо у дівчат. Каблучки найчастіше бувають форми звичайного шлюбного персня, фабричного виробу, з білого чи жовтого сплаву, рідко — срібні. Дуже поширені каблучки «од святої Варвари великомучениці», що їх завше як дарунок приносять з Київа. Переш звичайно бувають тої самої форми та з тих самих матеріялів, що й каблучки. На їх щитку часто буває витиснуте щось подібне до серця або вставлене кольорове шкло- У гуцулів ці персні бувають не фабричного, а власного виробу, і тому там вони відзначаються своїм обробленням та часто багатою орнаментацією; вони бувають иноді обсаджені врізаними в мідь пацьорками або оздоблені інкрустацією з кольорової пасти, що напо доблює поливу.

Нарешті, поясні оздоби, що їх зовсім немає на цілій Україні, у гуцулів зводяться до ріжного роду вибагливо орнаментованих мідних пряжок, агра-фіи, фігурних гачків для навішування ключів тощо.

2) 3 а ч іс и волосся. Дослідник старовинної слав'пкської, а зокрема чеської, одежі Ч, Зібрт на основі досліджених мініатюр старовинних рукописів вважає, що у слав’ян у старовину дівчата ходили з непокритою головою, розділивши волосся проділем посередині та відкинувши його на спину. Коли ми визнаємо, хоч частково, достовірність наших старовинних малюнків, наприклад мініятюр Кенігсбергського літопису, то й нам прийдеть-си спинитись на такому самому припущенні, бо й на малюнках Рігельмана дшчатл всіх станів намальовані з розпущеними ззаду кучерями, а на малюнках 1 олембіовського українські дівчата намальовані вже з двома косами, що висить вздовж спини. В наші часи лівобережні дівчата, зробивши ириділь посеред голови, розчісують волосся на дві сторони, заплітають його У дві коси та в будні обвивають голову косами, як вінком, а в свята, відділивши пасмо волосся ззаду, сплітають все в одну косу, яка разом із вплетеними в неї кісниками висить вздовж спини. На Правобережжі в будні зачіска така сама, але в свята волосся заплітають у дві коси, що висять ззаду. Крім того, тут трапляються іце й складніші зачіски. Для одної з таких зачісок, що її звуть у зв'язки, волосся розділюють, як звичайно, на дві сторони, але далі, трохи вище лоба, роблять ще другий проділь, перпендикулярно до першого, та відділене ним волосся передньої частини голови розчісують і спускають трохи по обох боках лоба, утворюючи так звані начоси, що їх кінці за вухами підкладають під коси Для другої зачіски — у колокілкм - волосся, призначене для начосів, захоплюють гребінцем маленькими пасмами та перекидають його з одної сторони голови на другу, наслідком чого виходить не рівний, а зубчастий проділь. В придністрянській Галичині дівчата заплітають також волосся п чотири коси; нрн цьому передні коси підплітають коло висків, задні розділяють иа дрібні косички (дрібушки), які укладають потім навколо голови, а одну з них перекладають через середину голови. Нарешті, в Угорській Русі дівчата трохи напускають волосся на кути лоба, закриваючи вуха, а нижні частини цих начосів підплітають у дві маленькі кіски, що обрамлюють начоси знизу (див табл. V, с та d, а також табл. XIX, с).

Зачіска замужніх жінок на Україні зовсім инша. Старовинний звичай, що ніколи не змінявся, безумовно вимагає, щоб волосся замужньої жінки було заховане під головним вкриттям, і «світити волоссям» або «ходити простоволосою» вважають для неї незвичайною непристойністю. Піл час моїх антропологічних подорожів мені і на Великій Україні, і в Галичині ніколи не при-ходнлося натрапляти на труднощі, коли я просив, наприклад, оголити коліно, але майже скрізь моя просьба скинути очіпок викликала найенергічиіші протести, що припинялись часом завдяки тільки інтервенції місцевого священика. Тому і зачіска замужніх жінок Зводиті>ся звичайно до того, що просто закручують волосся у вузол та підсовують його під очіпок. В деяких місцевостях, однак, замужні жінки, не заплітаючи кіс, ділять волосся иа дві половини, а потім, згорнувши кожну з них у джгут, намотують їх у протилежному напрямі на невелнчке луб'яне чи мотузяне кільце, що мас назву кибалки, і далі прикривають кибалку очіпком, або сітчастим, або особливої форми — розширеним зверху. У північно-західній частині Ковельського повіту на Волині та в цілій смузі Галичини, шо тягнеться від Волині до Карпат (Надвірна), волосся у замужніх жінок підтинають до рівня отвору вуха, а потім на нього вдягають невеликий очіпок та нав’язують навколо очіпка теж невелику хустину; коли хотять, очіпок та хустину здіймають з голови, як шапку у чоловіків, 3 під очіпка та хустини пидно кінці підстриженого волосся (табл IV, а). Старовинний звичай стинати волосся перед шлюбом існує в особливо примітивній формі у гуцулів: у них косу молодої прив'язують кінцем до дерев’яного кілочка, вбитого в стіну, а потім молодий з одного маху одрубує цей кінець своїм топірцем. У бойків у деяких місцевостях на Карпатах жінки ховають усе волосся під чіпець, але залишають перед вухами два довгих кучері на кшталт жидівських пейсів, що висять иноді до пояса (табл. ХНІ. d) Де-не-де, як, наприклад, у Побуці, «жони» в будні закручують волосся в два вузли по боках голови, а в свята розпускають їх по плечах, прикриваючи в обох випадках білою покришкою — те кою. що про неї скажемо далі.

3) Головне вкриття Крім вінка та вже описаних вище головних оздоб у дівчат, єдиним, але далеко не скрізь поширеним головним їх вкриттям е хустина. На Лівобережжі хустину складають наскіс, обмотують И круг голови поверх кіс, але таким способом, щоб тім'я було неодмінно відкрите та було видно волосся. На Правобережжі хустину вдягають звичайним способом, а кінці зав'язують під підборіддям (табл. X, а). Понад течією річки Опора в Галичині, в Лавочній та околишніх селах головне вкриття дівчат

дуже відмінне. Там на голову кладуть луб'яний віночок, обв’язаний тонкою барвистою хустинкою та прикритий згори кисейкою, що не падає дозаду, а її згортають спочатку у фалди на кшталт бинта, а потім далі спірально, утворюючи над головою малу шишку, що трохи нагадує єгипетський ureus, але знаходиться не над лобом, а над тім’ям; віночок цей ще оздоблюють гребінцем із шпильок з кольоровими головками, що їх затикають у віночок, а з-під віночка спускають на спину кілька стрічок та волосся, заплетене в дві коси.

Щодо замужніх жінок, то, як це сказано вище, вони ховають своє волосся під очіпок. Взагалі очіпок являє собою шапочку, пошиту з бавовняної, вовняної чи шовкової матерії, а в деяких місцевостях — із парчі; шиють його таким способом, що задня його сторона, яка приходиться на потилицю, має розріз на шнурівці, що дозволяє сховати під очіпок усе волосся. Форма очіпка (табл. XI) буває дуже ріжна як до місцевости. Найчастіше він буває циліндричний з плисковатим дном, иноді трохи закруглений (на Полтавщині та на Київщині); иноді дно,— щоб можна було вдягати очіпок на кибалку,— роблять значно ширше за самий очіпок, і тоді верхня частина його з тою самою метою відповідно розширена (на заході Волині); иноді це дно або ціла передня частина очіпка робиться вгорі фалдовано (на Полтавщині, Харківщині та Вороніжчині); а иноді навпаки, цілий очіпок роблять довгувато-круглий напів’яйіиоватої форми, що облягає цілком щільно голову (в значній частині Чернигівщини). Матеріял залежить, звичайно, найбільше від заможности; раніше очіпки далеко частіше робили із справжньої парчі, ніж тепер, коли шовкову парчу майже скрізь заступає бавовняна матерія або кольоровий коленкор, вишитий гарусом.

Найстаровинніше головне вкриття, що втрималось і досі на півночі і яке вдягають поверх очіпка,— це біта намітка (перемітка, серпанок) або взагалі біла хустка. Це головне вкриття замужніх жінок знаходимо в усіх слав’ян; У поляків воно дало навіть назву замужнім жінкам (biatogtowa ). На Україні

і за

ми бачимо ного на всіх старих малюнках, починаючи з Ізборника Святослава. і не вкриття незмінно переходить через цілу історію України, переховуються в козацьку добу, доходить і до наших часів, даючи відміни тільки в центральній та південній частинах країни, і то переважно лише щодо барви. Судячи по давніх малюнках, за найетаровинніші з сучасного білого головного вкриття треба визнати обрус та намітку. Обрус переховав свою назву найбільше у лемків, подекуди на Галицькій рівнині та в деяких місцевостях на Волині Це не дуже довге (метрів І */а—2), досить широке полотнище, що його просто кладуть на голову, а кінні його висять на плечах. Намітка скоріш усього така сама стара, як і обрус, і являє собою властиво той самий обрус, тільки її не кладуть на голову, а зав'язують навколо голови Сучасна намітка в багатьох місцевостях України майже цілком зникла або зникає («баби побрали на той світ»,— натякаючи на звичай ховати літніх жінок майже завше в намітці), та о деяких, як, наприклад, у Козелецькому повіті на Чернигівщині, не тільки що існує, але й знаходити-« в ужитку, як у старих жінок, гак і у молодиць. Роблять намітку з льняних, рідше конопляних ниток, та найбільше з ниток сирового шовку (особливо понад Дніпром, в Київському та Канівському повітах). Вона має форму довгого (від 4 до 5 метрів), та не дуже широкого (60 70 сантиметрів) полотнища, майже завше білого і тільки часом, у дуже старих жінок, темно-димної барви; прасують її не праскою, а галом, цебто иноді кам’яною, а найчастіше шкляною кулею, трохи більшою, ніж великий померанець. Для цього дві жінки тримають намітку за кінці та котять по ній гало. Носять намітку в ріжних місцевостях ріжно: иноді її зав’язують на кшталт низькою, а в инших місцях ширшого циліндра, иноді в формі досить високого зрізаного конуса, що від нього фалдн стирчать до переду голови, а то з боків, найріжноманітпішим способом. Кінці намітки зв'язують або сколюють ззаду та спускають їх по спині, иноді майже до самої землі. Иноді, особливо у старих жінок, частина намітки, складена в кілька разів, обрамляє ціле лице, проходячи під підборіддям. Взагалі намітка це святочне головне вкриття; її вдягають, ідучи в гості, до церкви, або *на смерть».

Инше біле головне вкриття, що зустрічається тільки в північній смузі України, являє собою, иа нашу думку, ріжні та більш-менш далекі відміни намітки. Українки Городенщини та деяких місцевостей північної Волині це головне вкриття з паютна носять майже зовсім таким самим способом, як і намітку, обмотуючи лице та спускаючи кінці на плечі й на спину (табл XIII, а); у бойків замісць намітки носять так звану піаку. Нівка — це досить великий чотирьохкутний шматок полотна чи бавовняної тканини; один його край нноді вишитий вузенькою смужкою. Иівку вдягають таким способом, щоб ця смужка прихопилась над лобом, а рештою півки обмотують голову в ріжних місцевостях ріжно. У Гіобуці, Бризі та инших селах, по течії Мізуні та Чачвк, до .Помниці півкою обмотують голову, або, краще сказати, тім’я, досить тісно, потім зав’язують її навколо голови вишитим краєм, а решта півки спадає на плечі та на спину і становить щось подібне до короткої та щільної фати (табл. ХНІ, d; табл. XVI11, в). В инших місцевостях півку чи рантух (Reintuch) сильно крохмалять та роблять з неї щось иа кшталт ореолу навколо голови, що дуже нагадує старовинне єгипетське головне вкриття. На півночі Волині та в північних частинах Київщини та Чернигівщини це біле вкриття доходить до розмірів невеликої хустки, часто затканої вузенькою червоною смужкою по краях або з досить широкими вибагливими вишивками по краях та по кутах (табл. XIII, b та с). Такими

хустками або просто покривають голову, зав’язуючи кінні спереду під підборіддям чи ззаду під волоссям, або зав'язують ними голову ріжними способами Ця ріжнния способів зав'язування та вишивки надає головному вкриттю жінок північної смуги України велику ріжноманітвість, але основний та архаїчний характер його, шо полягає в білій барві, все-таки заховується, хоч його н змінюють поволі барвисті хустки, на які приходить потрохи мода з півдня.

Барвисті хустки являють собою новину і на півдні України. Вони заступи ли собою старовинне біле головне вкриття в формі намітки чи обруса; про це свідчать малюнки Рігельмана, а також сам процес зміни, то відбувався та відбувається й тепер ще на наших очах. Так, у Кролевеиькому повіті на Чернигівщині ще літ 50— 60 тому, як переказують старі люде, замужні жінкн носили білі хустки, а тепер замісць того барвисті хустки. Те саме сталося й на Гуцулыцині, де, як свідчить Голембіовський, замужні жінки носили на голові «завої з тонкого білого полотна». Способи зав’язування барвистої хустки також незвичайно ріжноманітні. Мабуть, за найстаровинніший з них треба вважати обмотування хусткою цілої голови; при цьому хустку, як намітку, часто пропускають і під шию, так що з неї виступає тільки обличчя (табл. XI, 12 та 13). Далі, найчастіше обмотують хустку навколо голови; при цьому цікаве те, що тенденція поводитись із хусткою, як із наміткою, приводить до того, що, крім неї, зав'язують ще другу хустку таким способом, як це роблять, коли болять зуби (наприклад, у селі Бобровиці на Черни-гівщині). Коли хустку складають для зав'язування навколо голови, то між фалдами вкладають кусок паперу або лика, щоб передня частина хустки трималася рівно. Хустка, зав’язана таким способом, має форму зрізаного конуса, иноді досить високого (на Чернигівщині), або циліндричну форму (на Полтавщині та на Київщині), або низько циліндричну зі зв'язаними спереду кінцями на кшталт банта (західня Волинь), або таку саму форму, як І попередня, але з кінцями, спущеними на спину (західня частина Київщини), або також у формі циліндра, але сплющеного зверху, з переду назад таким способом, що циліндр виходить дуже розширений вгорі по боках (північ Київщини та Волині), тощо. Нарешті, на південній Київщині, на Поділлю та в гуцулів хустка часто прибирає форму чалми, досягаючи дуже великих розмірів, а хустка на Полтавщині має розмір найменший (табл, X, в).

Щоб закінчити огляд головного вкриття замужніх жінок, треба згадати ще за кораблик. Це невеличка шапочка довгувато-округлої форми, що її краї дуже низькі, щільно прилягають з боків до втулнни, а спереду та ззаду стоять догори загостреними кінцями. За козацьких часів такі кораблики, що їх малюнки в ріжних виглядах можна знайти у Рігельмана, були у великому вжитку. Тоді їх передні та задні кіниі робили иноді подвійні, а тому на голові виходило щось на кшталт чотирьох вух чи ріжків. Робили ці кораблики з парчі або оксамиту, а одвороти — з футра. В наші часи вони затримались, та й то як дуже велика рідкість, тільки де-не-де на Харківщині та на Воро-►Нжчині, і роблять їх тепер з сукна з оксамитовими одворотами.

4) Верхня та плече в а о д е ж а. Кіптар або кептар (румунське слово peptariu од peptu - груди) — рід української одежі, безперечно найстаровинніший та найпримітивнішнй, а тому й цілком однаковий як у жінок, так і в чоловіків. На перших щаблях культури ми зустрічаємо скрізь звірину шкуру як найелементарнішу одежу; посеред шкури зроблено отвір для голови, а дві її половини закривають спину та груди, як ми це бачимо й тепер,

наприклад, у зирян та великоруських поморів у Європейській Росії, а також у туигузів на Сибіру, у тлінгітів у Північній Америці, у веллів на острові Целебесі та в багатьох инших народів. Коли шкури були невеликі, їх уживали дві; одну на грудн, другу - на спину, при ньому їх зв’язували чи утримували чимсь иа плечах. Теплий клімат та успіхи культури дозволили старим грекам та римлянам замінити шкури на шматки вовняної тканини, то були, як і раніше, зчеплені на плечах, але не зшиті, утворюючи хитон або туніку. У країнах, не таких теплих, щоб прикрити бічні частини тіла, почали зшивати шкури спочатку з одного боку, а потім з обох, і в останньому випадку робили дірку для шиї та розріз посередині грудей для проходу голови. Отже, з’явилось щось подібне до сорочкн без рукавів, спочатку із звіриних шкур, а потім з вовняної тканннн і. нарешті, з тканини рослинної. До дірок, іцо зоставались збоку, щоб просовувати в них руки, потім стали пришивати рукава, до нижніх кінців - поли, і послідовно таким способом відбулась еволюція всіх родів верхньої одежі, що на початках була спільна для жінок і для чоловіків.

Хоч історик одежі у чехів Ч. Зібрт на підставі доказів, взятих, правда, з лінгвістичної палеонтології, відкидає правдивість відомостей Косьми Пражського, який свідчить, що чехи за глибокої старовини не знали ще ткацтва та вдягалися тільки в шкури, але ми не можемо дивитись на цю відомість як на щось неправдоподібне, пригадуючи хоч би свідоцтва старо винних римлян про pelliti reges або візантійців про болгарських послів, одягнених у звірині шкури Мабуть, таки одежа із звіриних шкур була й пер вісною одежею всіх слав’ян Щодо кептаря в старовинній Україні, то прямих вказівок на нього у нас немає, але малюнки козацької доби вже дають нам кілька зразків короткої куртки з футра, без рукавів або з рукавами,— первісного кожанка Сучасний український кептар у простішій своїй формі являє собою під назвою бунди коротку (тільки до пояса) одежу або зовсім без коміра, або з дуже невисоким стоячим коміром навколо отвору для шиї та з двома отворами для рук. .Лівий бік бунди утворюють або фалдою кожушини, або він зашитий; правий бік вільний, і його зав’язують ремінцями. Такі бунди носять і тепер, особливо за працею, на Буковині, часом гуцули та зрідка й бойки. Удосконаленішою ця одежа стає, коли вона зашита й з правого боку, круг вирізу для голови роблять невисокий комір, а спереду роблять розріз не до кінця, щоб вдягати через голову, або до кінця — щоб вдягати звичайним способом. Такого роду одежа відома під назвою кептаря, та її носить ціле українське населення Карпатів як на східньому, так І на за-хідньому схилі їх. а також гірське населення Трансильванії. Румуні! та Сербії. На Буковині кептар иноді буває вишитий барвистими візерунками, яскраво кольоровою вовною або навіть шовком: часом замісць вишивок на ньому нашивки з ріжнобарвного сап’яну, що утворюють дуже хнтроумний і часто пишний візерунок, особливо у гуцулів. Таким самим багацтвом орнаментації одзначаються кептарі галицьких та угорських гуцулів; у бойків вони значно простіші, а у лемків уже трапляються дуже рідко. Крім орнаментації, кептарі відзначаються в ріжних місцевостях і ріжним кроєм. У гуцулів кептар шиють з невеликим стоячим коміром і найчастіше — зовсім без талії, цебто мішком (табл. U та III, a. d; табл. XIX, а); у бойків часто прироблюється до нього широкий одкладний комір з чорної чи білої кожушини, а крім того, роблять щось на кшталт талії чи перехвату з дуже короткими полами, що ледве доходять нижче пояса (табл. XIX, а, чоловіча фігура). Захищаючи від холоду спину, боки та груди та залишаючи при тому руки

цілком вільні, кептар став постійною та незамінною і літом, і знмою одежею українських горців, як жінок, так і чоловіків; він став конче потрібний їм в умовах їхнього гірського клімату з різкими та раптовими змінами вітру та температури. Але вже трохи нижче, на передгір'ях, кожуховий кептар стає цілком непридатний, і його заступає катанка, бруслик чи лейбик, цілком подібний кроєм до кептаря, але пошитий вже не з кожушини, а з сукна (табл. V, b та а; табл. XVIІГ, b та а).

Кожух. Кати за примітивну форму одежі вважати кептар, то кожух, безперечно, дальший його розвиток, і це знову-таки спільна одежа і для жінок, і для чатовіків. Головаиький прямо говорить, що «верховинці (бойки) носять довгий кіптарь, а на рівнині до нього пришивають і рукава, так шо кіптарь перетворюється в кожух». На Київщині, як свідчить Чубннський, селяне відріжняють дві форми кожуха: кожух простий та кожух тулуб’ястий, і дуже цікаве те, що перший, простий, далеко складніший, ніж другий, тулуб’ястий, що його шиють без стану, без фалд тощо, а раніше шили й без рукавів. Простота першого полягає в тому, що його більше вживають (а ту-луб’ястнн кожух носять лише заможніші люде), та ще в тому, що вік старіший з походження, що виявляється і в його крої. Описуючи оброблення шкур та спосіб викроювання кожуха, ми згадували, що найбільша з потрібних для того кожушин іде на так звану перегинку, цебто верхню, основну частину цієї одежі; цю кожушину (А) перегинають удвоє, посередині на загині вирізують напівкруглий отвір (для шиї), потім розгинають та одну, трохи більшу, половину розрізують вздовж до шийного отвору. Таким способом, зігнувши кожушину иавпаки, матимем не шо инше, як добре відомий нам кептар. Далі, з другої розрізаної надвоє кожушини (В) пришивають дві передні поли, третя шкура (С) становить задні поли, з четвертої та п'ятої шиють бічні поли, а з шостої, також розрізаної надвоє, роблять рукава. Даіучений малюнок показує, до якої міри цей крой відповідає і формі кожушин, а також і формі одежі, шо її з них роблять (мал. 15).

Взагалі це все показує не тільки викроювання кожуха, але й цілу історію його розвитку, що почалась, як ми то бачили, з пришивання до кептаря передусім рукавів, а потім і більш-менш довгих пат Підтвердження цього ми знаходимо і в формах українських кожухів, що існують і досі. Угорські українці і тепер носять короткі кожушки, шо иноді ледве вкривають живіт, але. явна річ, з рукавами Такі самі короткі кожушки трапляються у гуцулів На старовинних українських портретах та картинах, наприклад «козака Мамая», часто можна бачити цю форму кожушка, чи кожанка. Полтавська кожушанка теж буває не довша як до колін, а в инших місцевостях України носять уже довгі кожухи, на які йде часом аж вісім овечих шкур. А щодо тулуб'ястого кожуха, то він, мабуть, походить з довгої овечої пелерини, шуби чи киреї, спочатку зовсім без рукавів, а потім уже з рукавами (як це ми бачимо на малюнках одежі гетьмана та полковника у Рігельмана). В угорських русинів єдина довга одежа — губа — являє собою щось на кшталт некритого кожуха без рукавів, що від його невисокого коміра спущено на плечі та на спину кожушину в формі пелерини, вовною назверх, часом з овечими копитцями (ратичками), що на ній ще висять. Простий кожух, особливо на Правобережжі та в Галичині, дуже часто оздоблюють ріжними вирізаними з кольорового сап'яну нашивними візерунками, а на тулуб'ясто-му кожусі таких нашивок або зовсім нема, або дуже мало, зате часто його покривають сукном або черкасином. Цими тканинами покривають часом і простий кожух, і тоді такий кожух зветься байбарак. Як це вже сказано више. на цілій Україні жіночий кожух (так само, як і кептар) нічим не відзначається од чоловічого, і дуже часто, особливо в небагатих родинах, одного кожуха носять і жінки, й чоловіки,— в міру потреби.

Катанка, бруслик (сербський пре лик, прелук), чи лейбик, являє собою, як це вже зазначено, одежу, цілком аналогічну з кептарем, або, краще сказати, відміну його, пристосовану до не такого суворого клімату рівнини шляхом заміни овечої шкури сукном; одежу цю також носять і чоловіки, і жінки. Під першою з наведених назв ця одежа трапляється найбільше на південному сході Галичини та на Великій Україні; під другою та третьою назвою вона трапляється, буває, найчастіше у бойків на східньому схилі Карпатів та в угорських українців на західньому схилі. У гуцулів, з зазначених уже више причин, цієї одежі нема 1 У бойків її роблять майже завше з темно-сірого чи брунатного сукна (од того, якої барви вівці), так само, як і кептар без стану, а часом зовсім без коміра або з коміром, невеликим, стоячим, та з шнурками або смужками стрічки в формі петельок на грудях (табл. VIII, b та а).

У лемків лейбики шиють з иншого, найчастіше з синього сукна та оздоблюють значно більшою кількістю шнурків чи петельок (червоннх, білих та жовтих), нашивають на нього безліч дрібних метальових гудзиків; а в деяких місцевостях синій або блакитний лейбик шиють до стану та обшивають його майже весь, навіть на спині, візерунками з тонкого червоного шнурка, чим цей лейбик і наближається до лейбика словацького. В угорських русинів лейбик найчастіше буває білий, обшитий по краях червоною або синьою стрічкою. На Галицькій рівнині лейбики, або катанки, найчастіше затримують крой справжнього кептаря, зовсім так само, як на півночі Київщини та де-не-де на волинському Поліссі, де їх шиють з білого або сірого сукна трошки довші, ніж до пояса. В нншнх місцевостях Великої України ця одежа, як ми це побачимо далі, перетворилася в другий одяг — кірсетку, що її переходові форми трапляються вже у північній смузі України.

Кірсетка повстала, як нам здається, з кептаревої катанки або бруслика наслідком здовження та необхідного при цьому вставлення клинців, що дали початок талії; первісний характер у кірсетці утримався найбільше в тому, що вона не має рукавів. У кількох селах Раломиського повіту, на Київщині, в тій самій місцевості можна спостерігати: у старих жінок сукнину катанку цілком

Голооацький каж», що гуцули поверх сорочки вдягають «мптар. чи кіптарик (рід камізпльки чи кофти 6га рукавів), пошитий з веленого або червоного сукна з талією, обшитий шнурками та застьобаний иа очках». Побувавши 1904 та 1905 року, з невеликим винятком, в усіх місцевостях, заселених гуцулами, ми у них нічого подібного не зустріли. Немас на таку одежу вказівок ні у Hacquet'a. ні у Голембіовського, ані в Шухевича.

Кольорові таблиці XIV—XVII празького видання через низьку поліграфічну якість опущено (pejtl-того самого крою, що й кептар, а у молодиць таку саму одежу, тільки довшу, з двома, а то й уже з трьома «вусиками» (табл. XIV, с), що утворились од вставлених клинців, так то можна сказати, кірсетка повстала на наших очах. На межі СгарокостянтинІвського та Заславського повітів на Волині під назвою «епенцера» носять лейбик без рукавів і без талії, хоч рукава иноді й трапляються На Чернигівщині, як повідомляє А. Г. Сластіои. і тепер ще носять білу сукняну безрукавку, що її звуть катанкою (зовсім так само, як і в Галичині). У Кролевецькому повіті ми бачили катанку вже з «вусиками», і, мабуть, тут нона втратила свою назву, бо ТІ звуть просто кірсеткою. У Дубнях на Полтавщині Гун, подорожній на початку XIX століття, бачив іще подібну одежу, але вже з рукавами. Отже, здається, тут ми знаходимо сліди поступового перетворення катанки в корсетку. Це перетворення повстало, мабуть, здебільшого одночасно з тим, як на місце сукна для цієї одежі прий-шли бавовняні тканини, а це на Великій Україні сталося в 20—30-х роках минулого століття Цим пояснюється повна відсутність корсетки як на малюнках Рігельмана, так і в описах одежі у Шафонського, Баитиша Камснсь-кого, Арандаренка, а також і в Голембіовськога та у Де ла Фліза. У всякім разі, корсетка — це частина жіночої одежі, порівнюючи з иншимн, новішого походження, і вона, як показу« все вищенаведене, найбільше розвинулась иа східній Україні, тнмчасом як на заході України в деяких місцевостях, як, наприклад, у Гилтському повіті на Поділлю та в цілій Галичині, корсетки зовсім немає. В західній частині України корсетки бувакль більше яскравих іа строкатих барв і значно коротші, ближчі до лейбика, а на сході вони — темніші та значно довші; на Чернигівшнні їх шиють з набойки з дрібними квіточками на чорному чи синьому тлі, на Полтавщині вони майже скрізь однобарвні, темних відтінків, а крім того, довші, ніж деинде на Україні (табл. XIV, е). На Харківщині та Вороніжчині корсетки шиють коротші, Із строкатих тканин, бавовняної парчі тощо та довільно оздоблюють їх оксамитовими нашивками, гудзиками тощо (табл. XV, д). Застьобують корсетки звичайно на лівому боці, але часом, як. наприклад, в Уманському повіті, посеред грудей, на гапликах.

Сердак — цс верхня, як жіноча, так і чоловіча, одежа всіх галицьких горців та угорських русинів, але вона трапляється також і в деяких місцевостях Галицької рівнини. Своїм загальним кроєм вона дуже нагадує кептар без стану, але з рукавами, досить широкий та досить довгий. Викроюють його, по суті, таким самим способом, як і кожух: беруть шматок сукна, але не короткий, а двічі такий завдовжки, як майбутній сердак, складають його вдвоє, на загині роблять вирізку для коміра; задня половина, що йде на спину, зостається ціла, а передню розрізують од шийного отвору аж до кінця на дві поли; иа боках внизу вшивають великі клнни, що доходять до тою місця, куди зверху вшивають прямі рукава, У гуцулів сердак трохи довший за кептар, з невеликим стоячим, часом відкладним коміром (табл. XIX, в); його шиють звичайно з червоного та чорного, рідше з білого сукна та оздоблюють великою кількістю яскравих барвистих шнурків та петельок на передніх полах, иноді по всіх швах та по комірі, до якого пришивають, крім того, те й дармовіси. цебто зав'язки з гарусними китичками або кульками на кінцях. А иноді, як свідчить Головацький, цю назву мають два шнурки, сполучені кутасамн та перекинуті за спину; їх частіше звуть битяицями і служать вони для того, щоб тримати сердак, коли його не вдягнено в рукава й не накинуто на плечі, а закинуто назад. Дуже часто, однак, для цього служать не ботвиці, а досить міцні ланцюжки — ретязі — з жовтої міді.

У бойків (табл. XVIII, d, фігура зліва) сердак довший та переходить у сви ту, але подібність його до кептарного лейбика ще наявніша, бо ж у гуцулів властивого лейбика, цебто кептаря, пошитого з сукна, немає. Переходову форму становить жіночий сердак, довгий, як у чоловіків, але ще без рукавів, тимчасом як у чоловіків він завше з рукавами. Цілком однаково, як у жінок, так і в чоловіків цей сердак носять майже завше в рукава, а на грудях мають білі або двохбарпні (білі з чорним або жовті з червоним) петлі з стрічок або з шнурків, які нагадують старовинний одяг на мініятюрах Кснігсбергського літопису, тощо. Сердаки у бойків шиють чорні або сірі, у лемків такі самі, а навколо Станиніавова та в Карпатській Русі — білі з чорною, зеленою тошо нашивкою на передніх краях пол та на комірі.

Свиту (свитка. сермнга. юпки, гуня, гунька, капота) треба вважати за одну з дуже старовинних українських одеж, бо про неї маємо згадку вже в житії Феодосія, у Патерику Печерському («одежда бѣ свита власяна.. извнутрь же на ней ина свита»), в Іпатьєвському літописі тощо. Якого крою була тодішня свита, ми, янна річ, сказати не можемо, не маючи ні одного хоч трохи достовірного її малюнка. Але є, однак, одна обставина, що дозволяє припускати, що й тодішня свита могла мати крой, дуже близький до сучасного або принаймні до дуже ше недавнього крою української одежі тої самої назви. Річ у тому, шо і в наші часи верхня одежа нашого духовенства — підрясник, чи ряса,— як це помітили глибокі знавці українського одягу Б.С. Познанський та А. Г. Сластіон, має цілком той самий крой. як

і українська свита: «так само нерозрізана спина, такі самі фалди і так само вшиті рукава», з тою тільки ріжницею. що ряса має рукава ширші та взагалі одежа духовенства значно довша. «Маючи на увазі певну сталість традиції у всьому, що торкається духовенства, не неможливо, щоб і свита, яка за часів святого Феодосія Печорського, мабуть, була спільною одежею і для духовенства, і для мнрян, заховала свій старовинний крой». У XVIII столітті евнта, безперечно, мала вже той загальний крой. що й тепер, як це можна бачити на згаданих уже вище малюнках Рігельмана.

Сучасна українська жіноча свита у своїй найстарішій та найпростішій формі має дуже багато спільного з сердаком у бойків, особливо коли сердак з рукавами. її викроюють зосім так само (хоч і трохи ширшу, щоб одна пола добре заходила на другу), так само вона й розширена вниз од стану вставленими клинами, іцо їх роблять ширші, ніж у бойків, та які доходять аж до стану, утворюючи так звані вуси. В найдавнішій та найпростішій формі, як це видно, наприклад, на малюнках Рігельмана та на кількох екземплярах старовинних жіночнх свит, що переховались у колекціях, цю одежу шили «до двох вусів». Потім, як видно з відомостей, що мені ласкаво подав А. Г. Сластіон, почалися зміни, які полягали в тому, що спершу до колишніх двох «вусів» додано третій посередині, наслідком чого зникла вузька нерозрізана в стані спинка (прохідка чи засібок); потім стали додавати ще «вуси», доходячи в цілому до 5, 7, 9 і навіть до 11 «вусіп» на свитах (правда, це трапляється дуже рідко, бо дальшому збільшенню числа «вусів» стає на перешкоді більш-менш значна грубість сукна, хоч би й найтоншого — ягнячого) В місцях, де пришиті гострі кути клинів, що утворюють «вуси», щоб міцніше закріпити шов, робили перше невеличкі півокруглі язички, що виступали назверх, а потім замісць того почали вставляти трьохкутні або в формі серця шматочки шкури, сап'яну або сукна, червоного або чорного; а в старовинних свитах, крім того, на шви в цьому місці накладали барвисті шнурки, що разом із тим були й оздобою свити. Ці «вуси» зі згаданими вище вставками,

являючи собою архаїчну рису свити, що на початках була однакова і в жінок і в чоловіків, становлять тепер найістотнішу одзнаку жіночої свити від чоловічої, бо в чоловічій свиті, як це ми побачимо далі, «вуси» давно вже замінено на фалди чи «ряси». Комір жіночої свити передусім одзначається тим, що викот, цебто виріз для нього, роблять закруглений та значно ширший, ніж у чоловічій свиті, щоб видно було шийні оздоби; щодо самого коміра, то він досить низький (2—2,5 сантиметра), а на кінцях сходить нанівець; клипні, цебто лацкани, вирізують також дугою по шийному викоті. Иноді, правда, роблять і відкладний комір, як, наприклад, в деяких місцевостях на Київщині. Цікаво зазначити, що на згаданих уже малюнках Де ля Фліза з другої чверти минулого століття на жіночих свитах трапляються як стоячі, так і відкладні коміри. Рукава жіночої свити робили раніше з так званими за-коврашами, цебто заворотами, більш-менш мистецьки вирізаними, але їх тепер або зовсім нема, або їх заступає невелика лямівка із стрічки. Поли жіночої свити роблять якомога ширші та скошують їх так, щоб унизу права пола заходила на ліву, прикриваючи її. Взагалі на жіночій свиті, як і на всіх українських одягах, жіночих і чоловічих, права пола завше прикриває ліву, і одежу застьобують з лівого боку на гудзика, сплетеного з ремінця у форму кульки, та на петельку, або останніми часами на гаплик, цебто гачок. Довжина жіночої свити в ріжних місцевостях неоднакова: на Лівобережжі свити взагалі коротші, на Правобережжі, а особливо на Галицькій рівнині, вони довші. Одріжняються свити ріжних місцевостей і барвою; найулюбленіша та найбільш поширена барва — біла, а сірі та темні свити трапляються тільки на півночі та заході України. На південній Волині та на Поділлю жіночі свити обшивають барвистими шнурками, що становлять ріжні візерунки, тощо. В Галичині та на Буковині на жіночих свитах вишивають кольоровою вовною невеличкі візерунки на комірі та ззаду на «вусах».

Юпка. Назва ця близька до слова «жупан» на Україні, стосується тільки до одежини верхньої частини тіла; її ніколи не вживають у тому розумінні, яке стало звичайним у великоруській літературній мові та в новіших мовах європейських. Передусім юпкою звуть вкорочену та легеньку жіночу свиту, а крім того, ще дуже подібну до неї відміну її — «крамну» юпку, цебто пошиту з купованої мануфактурної тканини (черкасина, китайка, найчастіше — набойка). Перша ні кроєм, ні матеріялом своїм не відзначається од свити, особливо коли вона пошита не з легшого сукна, чи рядовини, цебто того самого білого сукна, тільки на нитяній основі. Друга (табл. XIV, a, d, f) одзначається од свити иноді збільшеним числом вусиків, а иноді й відкладним коміром з нашиваними оздобами. Крім того, в «крамних» юпках ми ще зустрічаємо иноді заміну «вусів» фалдами або фалдами особливої форми — клепками, що являють собою чи то «вуси», що поступово розходяться донизу, чи то плоскі фалди, досить широкі вгорі, в талії та ще ширші внизу, понад краєм одежі. У міщанок комір юпки найчастіше закладають у численні фалдочки та так само, як і кишені та перед на грудях, обшивають його вузенькими смужками оксамиту. Юпка такої форми у місцевостях, близьких до Великоросії, на Вороніжчині та на Харківщині (особливо у Старобільсь-кому повіті), часто зветься «шушпан».

Цілком особлива одміна «крамної» юпки, одміна, що майже зовсім уже зникла,— це «байкова юпка»; її шили з зеленої або червоної байки, цебто з фланелі, та цілу обсаджували мушками з невеличких кусничків, у першому випадку — з червоної, а в другому — з зеленої вовни. Ще літ коло ЗО тому ця одежина нерідко траплялася в центральній Україні, на Полтавщині та на

Київщині (табл. XI, f), але тепер вона трапляється надзвичайно рідко і зникне остаточно, коли тільки не буде відновлена від якоїсь примхи сільської моди, які иноді трапляються.

Жупан — старовинна одежа козацьких часів; тепер вона вже цілком вийшла з ужитку та стала рідкістю, навіть у старих козацьких родинах, до такої міри, що в наші часи нам відомі тільки два-три екземпляри в колекціях українських музеїв. Хоч жупан був запозичений з Польщі, де свого часу він був дуже звичайною частиною шляхетського костюма, але крой його на Україні мало в чому відзначається од звичайної жіночої свити. Шили жупани з тонкого блакитного, гранатового чи якоїсь иншої яскравої барви сукна «до двох вусів»; притому ці «вуси» там, де вони вшиті на талії, оздоблювали золотим шнурком або позументами, що ними оздоблювали часто й усі шви. Комір завше був відкладний та закруглений з барвистого оксамиту чи з вишиваного штофу, коли тільки він не був з особливого чи якогось иншого дорогого футра, а одвороти на грудях — з парчі або з того самого матеріялу, що ним оздоблювали й заковраші, цебто одвороти на рукавах. Иноді рукава розрізували і так залишали їх висіти, а до них вставляли рукава фальшиві, вже вузькі, з иншої, звичайно також штофної, тканини. Тоді жупан уже звався кунтуш з причини подібности до чоловічої одежі тої самої назви з висячими рукавами, що у чоловіків закидувались назад.

Майже цілком подібна до жупана одежа, що мала назву капоти тощо, затрималася ще де-не-де серед міщанок в Галичині, а літ коло 50—60 тому траплялася ще й на Україні. Капота — це той самий жупан, з такими самими позументами «до двох» по боках спини «вусів», але з дуже широким, що висить на спині, напівкруглим коміром, найчастіше з «сивої» кожушини, що нею облямовані також і краї передніх пол. Капоту шили також і з сукна, але темнішої барви та з великим викотом коло шиї, щоб було видко дукачі та намисто. Капота такого роду є в Етногр. відділі Музею Імп. Олександра III; нам довелось бачити її також в Етнографічному Музеї Харківського університету та у пані Нестерович, громадянки міста Львова.

Зовсім начебто на боці од описаних досі частин верхньої жіночої одежі стоять халат, гугля та чуга. Назва «халат» зустрічається лише на східній Україні, найбільше на Харківщині та Вороніжчині, та означає довгу жіночу одежу на кшталт юпки, але иноді без стану та з широким круглим відклада-ним коміром з фалдочками та зубчиками та дуже часто зі зборами на подолі. Найчастіше шиють халати з набойки, китайки та з тонкого фабричного сукна — на підшевці.

Гугля, чи манта, гуцулів має форму великого мішка, розпоротого або, краще сказати, не зашитого з одного боку. Вдягнена на голову нерозпоротим кутком мішка, вона являє собою щось на кшталт плаща, що обгортає ціле тіло, з капюшоном, що ним можна закрити голову, але можна його й одкинути назад, як усякий инший капюшон. Гуглю шиють звичайно з білого сукна та обшивають на швах товстим вовняним, найчастіше яскраво-жовтим, шнурком; кінці його, що пришиті спереду та мають назву ботвиць, призначені для утримання гуглі на плечах, коли капюшон одкинуто назад. Бідніші люде шиють гуглю також і з сірого сукна.

Дуже старовинне походження цієї одежини, крім крайньої простоти її крою, можна доводити також і тим, що за наших часів вона являє собою одежу майже тільки ритуальну; її вживають тільки на весіллі, коли молода обов’язково мусить бути в гуглі, хоч иноді її вдягає також і жених. Гуглю навіть рідко потім і доношують, а переховують як пам’ятку про шлюб або перешивають на щось инше. Чуга, чуганя чи ,"уня угорських українців має також примітивний характер та являє собою спільну одежу як для жінок, так і для чоловіків. Це — короткий (найчастіше вище колін) і дуже рідко дон-шнй плащ, майже півокругло! форми, з викотом тільки для шиї, що обшитий смугою шкури або червоного сукна* та з рукавами; витканий він з овечої вовни таким способом, що зверху виглядає як велика овеча шкура з довгою вовною, а всередині — досить густа тканина (табл. XIX, с). Найчастіше чугу роблять з сірої або з білої вовни і далеко рідше — з цілком чорної. Дуже можливо, що цю чугу, яка дуже нагадує і властивостями тканини, І зовнішнім виглядом кавказьку бурку, запозичили угорські українці від угрів, бо у цих останніх (особливо у чабанів) вона переховалась у формі дуже довгої одежі.

5) Одежа, що Її носять безпосередньо на тілі (білизна). Сорочка, чи кошуля. Питання про те, до якої міри можна у нас вважати за старовинну цю частину одежі (назву її виводять од латинських слів sarca та casula), досить тяжко розв'язати. У римлян льняна tunica interior sive interula ввійшла до вжитку тільки за імператорів, і під назвами, похідними од casula, траплялася досить рідко в Західній Європі навіть за середньовіччя Щодо України, то. як ми це вже зазначали, сорочка (від старовинного слав'янського слова рубъ в українській мові переховалось тільки слово руб'я цебто лахміття), безперечно, були в ужитку вже за князівської доби, а крім того, знахідки дуже численних пряслиць та решток, правда не дуже точно означених, льняних чи конопляних волокон у пізніших могилах дають право думати, що сорочки були в ужитку ще й раніше. Будь що будь, існування сорочки як частини української одежі вже на початках історичних часів можна вважати за доведене. За козацьких часів, судячи по кількох перехованих екземплярах та по малюнках Рігельмана, принаймні иа Лівобережжі, жіночі сорочки мали той самий крон, як і сучасні в тих самих місцевостях, цебто вони були без коміра, тільки з вузькою лямівкою по краю зібраного на нитку иилотна, з досить великим викотом, з вишитими рукавами і подолом.

Сучасні українські жіночі сорочки можна розподілити на два головних типи; лівобережний та правобережний; при цьому, як і в багатьох инших випадках, велику частину Київщини треба віднести до типу лівобережного. Жіночі сорочки Лівобережжя одзначаються тим, що не мають коміра, а ви кот для шиї просто збирають на нитку, а потім обшивають тасьмою чи смужкою полотна; на кінцях роблять петельки, щоб протягувати шнурочок або стрічечку для зав'язування. Правобережну жіночу сорочку, навпаки, шиють завше з коміром, иноді стоячим, найчастіше відкладним. Обидва типи сорочок шиють звичайно з розрізом на грудях, посередині, з досить широкими рукапами та значної довжини (найчастіше до кісточок), щоб подол сорочки було хоч трохи видко з-під нншої одежі. Сорочки роблять або додільні, цебто цілі зверху донизу, з одного шматка полотна, або до підточки. коли верхню частину сорочки шиють з тоншого полотна, а нижню — з грубшого. Цю останню форму, явна річ, найлегше пояснити чисто економічними причинами, але існують факти, що примушують припустити щось инше; в деяких місцевостях Галичини, особливо у лемків та бойків, трапляються ще сорочки, що

1 Назви сорочки, то похилять од старовинного слав'янського слова ру&ь, переховались у сербів {rubach ), чехів (rubai) та у великоросів (рубала). У сербів, чехів та поляків вживають, крім того, і назву кошуля (koSulja, koiila, koszula)

їх верхня частина (властива сорочка) цілком відокремлена від нижньої (подолок чи спідник), і кожну з них вдягають окремо, причому податок являє собою щось на кшталт маленької спіднички. Така коротка сорочка має свою паралель і в чоловічому убранні в формі старовинної сорочки бойків, що не доходила до пояса (звідки і назва бойків—«жовточереві») та що й тепер заховалась іще і дуже поширена ше серед угорських українців (табл, XVIII, с). Ці факти, явна річ, не можуть не навести на деякі зауваження, які ми розглянемо пізніше, коли будемо говорити за чоловічу сорочку; а тепер ми згадаємо тільки ще за одну форму жіночої сорочки, досить виняткову: це сорочка лемків та деяких бойків. її також роблять зборами зі складками коло шиї, але складки ці незвичайно численні, особливо спереду, де вони становлять щось на кшталт фалдованої манішки (табл. XVIII, f), иноді простроченої візерунком з білих та барвистих ниток. Розріз у цін сорочці роблять збоку; він захоплює частину рукава та грудей, так що сорочку вдягають боком. Такі сорочки трапляються де-не-де в долині річки Опора, найбільше у селі Лавочній, а крім того, і «на лемках», де їх почали вже заступати звичайні європейські сорочки, але в глухих місцевостях, однак, трапляється ще багато сорочок з «подолками».

Дуже характеристичну особливість українських жіночих сорочок становлять вишивки. Вишивками оздоблюють найбільше верхні частини рукавів, їх оторочку коло запястя, комір, коли він єсть, та нижній край сорочки — подач, що його вишиту частину звуть лиштвою. Инших частин української жіночої сорочки ніколи не вишивають, з дуже рідкими винятками, як, наприклад, той, що довелося нам бачити на Волині, де сорочка була вишита зористим візерунком на грудях. Найбільше праці та мистецтва докладають до вишивки верхнього краю рукава, так званого полика, цебто більш-менш широкої (від 10 до 15, а часом і більше сантиметрів завширшки) смуги впоперек рукава, трохи нижче плеча, а також І підполиччя, вужчої (3—5 сантиметрів) смужки, нижче полика. Оторочки рукавів коло зап'ястя завше роблять дуже вузькі, так само як і візерунок на комірі, коли комір є, зате лиштва являє собою ииоді дуже широку смугу вишивки, шо доходить часом до 10 см завширшки. Вишивки ЦІ дуже ріжні як способом вишивання, так і матеріялом, малюнком та барвою; а крім того, І щодо свого географічного поширення. Способи вишивання зводяться загалом до трьох: І) вирізування або мережка, 2) настилування або вишивання гладдю і 3) хрещиками Перший з цих способів одзначаеться особливим мистецтвом І дуже тяжкий, бо при ньому ииткн витягають, роблять прорізи, і візерунок СТ8€ наскрізний, на кшталт мережива. Другим способом вишивають або білими нитками по сировому полотні, або навпаки, а то ще кольоровими бавовняними нитками (заполоччю), вовною, шовком та метальовими нитками За наших часів вишивки білими нитками Існують ще подекуди на Чернигівщині та місцями на Полтавщині, иа Київщині й на Поділлю; вовною вишивають у Галичині, особливо у гуцулів; шовком — найчастіше на Буковині Шовком вишивають і в тих дуже рідких випадках, кати хотять відтворити старовинні візерунки козацьких часів, бо ж за козацької доби настилування шовком було дуже поширене; його застосовували не тільки до вишивання жіночих та чоловічих сорочок, але й простнрадел, скатірок тощо, церковних річей (поручів, воэдѵхів, підризників та нн>. Нарешті, третій спосіб -- хрещиками, найбільше поширений тепер, полягає в тому, що вишивають хрестиками по канві, яку утворюють нитки більш-менш грубого полотна, вживають для вишивання тільки заполоч, цебто бавовняні ннткн синьої або червоної барви Щодо малюнка, то в орнаменті українських вишивок взагалі, як у всіх південних та західніх слав'ян. переважають мотиви рослинні, починаючи з нехитрої північно-української «сосонки», «хмелю» тощо до чудово вишитих шовком гвоздик, більш-менш стилізованих квітів хмелю, дубових листків, троянд і навіть лотоса на старовинних візерунках підризників. Чисто геометричні форми, занесені переважно з півночі, трапляються дуже рідко, і то найбільше у вишивках хрестиками, причому значну ролю грають варіяції грецького хреста тощо. Але єсть дуже багато візерунків, по суті зовсім не геометричних, а чисто рослинних, що набрали геометричного характеру з причини сильної стилізації, як, наприклад, хвилясті лінії «хмеликів» перетворились у лінії ламані; рожа стала геометричною зіркою тощо Нарешті, і малюнки тварин та архітектурні мотиви майже зовсім не трапляються, а коли й трапляються, то найбільше тільки у вигляді назв: метелики, рачки, павучки, собаки, півники тощо; візерунки з цими назвами дуже мало нагадують справжні тваринні форми. Географічно найпростіші геометричні форми переважають у північній смузі України; у середній смузі ми знаходимо майже самі тільки рослинні мотиви, а на півдні на Поділлю, на Підгір’ю в Галичині, а особливо в Гуцульщині, знову зустрічаємось з геометричними формами, дуже складними та строкатими з усіх поглядів, так що вони нагадують иноді орнаментацію черемнсів тощо. Цьому поширенню орнаменталь

не

них мотивів майже цілком відповідає й розполог барвистости вишивок. На півночі без розділу панує червона барва у вигляді вишитих червоними нитками смужок; у середній смузі до червоної барви додають синю, замісць якої останніми часами, через те що синя заполоч линяє, вживають чорну У дея кнх місцевостях на Поділлю панує скрізь тільки чорна барва, а в инших місцевостях, так само як і на Буковині, в південній Галичині та особливо у гуцулів, крім чорної, з'являються жовта, зелена, червона та ин. барви, j візерунок, крім геометричного ускладнення, стає незвичайно поліхромним. Тому що розгляд орнаментації українських вишивок має ще ввійти в програму статті про народне мистецтво, ми обмежимося тут тільки загальними зазначеннями, не вдаючись у деталі та в детальний аналіз орнаменту.

Кати б на підставі вищенаведених спостережень ми захотіли б торкнутися питання про походження орнаментації українських вишивок, то це, явна річ, поставило б нас перед чималими труднощами. Не маючи майже ніяких археологічних та історичних даних, принаймні до часів козацької доби, нам для наших припущень щодо цього залишався б один тільки матеріял, а са ме — порівнюючий; але й це матеріял, при даних умовах, виявнвея як далеко не надійний Безперечно, що монохромна та бідна геометрична орнаментація вишивок північної смуги України дуже близько відповідає тому, що ми знаходимо у білорусів, і тому цю форму вишивок, без особливої небезпеки щодо помилок, мижна визнати відповідно найстарішою. Для орнаментації середньої смуги України ми не знаходимо аналогій у ближчих сусідів українців великоросів тощо і тому мусимо звернутися за ними на захід, до болгар, румунів, сербів та чехів, де, як цс вже ми визначали вище, також панують рослинні мотиви Але коли ми звернемося на схід, то там, наприклад, у перському мистецтві, перед нами відкриті цілі скарби рослинних та найбільше квіткових орнаментаційннх форм, що, наявно змішуючись з инши-мн східніми мотивами, спочатку через Візантію, а потім безпосередньо мали вплив не тільки на слав'инство. але й ціле населення Європи. Зносин зі Сходом в України ніколи не бракувало. Не кажучи вже про рухи доісторичних народів, в нашій старовинній літературі ми знаходимо згадки про половецькі узороччя та візантійські паволоки тощо; за козацьких часів запорожці «шарпали» береги Анатолії та привозили багату здобич трапе зундських та инших малоазійських тканин, на яких ми зразу пізнаємо оригінали наших гвоздик тощо та які в далеко більшій ще кількості мусіли приходи їй на Україну шляхом торговельних зносин. Геометрично поліхромна орнаментація подонських, буковинських та гуцульських вишивок для свого з'ясування ставить перед нами ще більше труднощів. їхня строкатість, а иноді вражаюча подібність до фінських візерунків примушує шукати їх джерело в угорських, а може, н старих болгарських впливах, змішаних, звичайно, з візантійськими, а потім з турецькими впливами.

б) Одежа нижньої половини тіла

І) Верхня поясна одежа. Україна — одна з небагатьох європейських країн, що переховали ще й досі найпримітивнішу одежу, яку явля* собою шматок тканини, просто обгорнутий навколо нижньої половини тіла та притриманий коло стану зав'язками або поясом Такі одежі на Україні — запаска, дерга та плахта з попередницею, замісць яких потрохи з'являються спідниці, літники та ииші відміни загальноєвропейської спідниці.

1 В першій наловиш XVIII століття заполоч ішг виписували si Сходу через Крим; мабуть, вона була кращої

якости, ніж пізніша.

Пояс Передусім з цього роду одежі, звичайно, слід розглянути пояс як найпримітнвнішнй тип одягу, що безперечно дає початок всім иншим. які являють собою дальший його розвиток або доповнення. Старовинні пояси, на жаль, нам цілком невідомі, крім кількох знахідок решток шкуратяних поясів у пізніших могилах. Майже повний брак вказівок на жіночі пояси а нашій старовинній літературі дав привід проф. Аристову для твердження, що пояси, принаймні золоті та срібні, носили тільки самі чоловіки, хоч разом із тим він сам згадує вже про золотий пояс княгині на відомому малюнку в Ізборнику Святослава. За козацьких часів жіночі пояси, явна річ, так само, як і раніше, носили або в формі окремої речі з одягу, або у вигляді вузької вовняної смужки — «крайки*, до якої пришивали край запаски тощо. Але дуже можливо, що й у ті часи пояс, що грав ролю оздоби, вживали переважно чоловіки, особливо вояки. В наші часи на Україні чоловіки й жінки носять однакові пояси. Ille літ 20—ЗО тому найбільше були поширені вовняні пояси, власного виробу та фарбування, найчастіше червові, зелені та инших барв. Тепер замісць них уже часто вживають куповані пояси; при цьому дуже цікаво підкреслити, що ці фабричні пояси мають на собі наявні сліди старанніших форм. Так, наприклад, у Кролевці й тепер виробляють бавовняні пояси з поперечними смужками ріжних дуже яскравих барв, що, явна річ. наподоблюють колишні «каламайковії пояси східнього походження, бахрому яких ианодоблюють на кінцях рядами виткані малюнки китиць. Ці китиці з'явились також і иа звичайних кролевецьких рушниках з того часу, як рушники стали вживати замісць поясів, найбільше на Чернигівщині На півночі України пояси взагалі скромніші, і на Волині, наприклад, їх роблять часто із звичайного полотна. Пояс вдягають або поверх пояска запаски, плахти чи спідниці, або підперезуються ним поверх свити, особливо зимою.

Запаска — це чотирьохкутннй шматок грубої (неваляної) вовняної тканини з зав'язками на верхніх кутах; цими зав’язками прив'язують навколо стану одну запаску спереду, а другу ззаду таким способом, що з обох боків, особливо знизу, трохи видно сорочку. Запаски бувають звичайно чорні, зрідка темно-синьої барви, але иноді трапляються й червоні, але тоді вони звичайно заступають місце фартуха. Запаски носять переважно до праці, наприклад у жнива; а в свято замісць запаски вдягають плахту.

Перга — це товсте шорстке сукно, ткане з овечої вовни 60—70 см завширшки та пофарбоване на чорне або на червоне. Коло трьох метрів такого сукна розрізують на три шматки, зшивають їх вздовж і дістають таким способом полотнище, яке обмотують навколо стану та підперезують поясом. Дерга трапляється найбільше на Харківщині та на Полтавщині.

Плахта — ие полотнище коло 4 метрів завдовжки, виткане з пофарбованої вовни; завше в кратки, з більш-менш вибагливим малюнком, а часом іще потім вишите від руки вовною чи очками в кожній кратці. Полотнище розрізують на три рівних частини, а потім дві з них не зшивають, а пришивають до третьої таким способом, щоб середина третьої частини приходнлась проти розрізу, що розділяє дві перших частини, але лицевою стороною. Пошиту таким способом, на кшталт букви Т, плахту перегинають так, щоб її бічна частина опинилася внизу, та обмотують навколо стану, прив'язуючи крайкою або поясом; при цьому бічна частина прикриває задню сторону тіла, а дві инші частини — боки, залишаючи тільки невеликий розріз спереду, прикритий попередницею. Як і запаска, плахта являє собою незвичайно стару одежу; вона, мабуть, близько споріднена зі згадуваною в старовинній літературі понявою; назва ця затрималася ще на Курщині, на Орловщині та в дея-кил суміжних З ними великоруських губерніях, де її прикладають до одежі, шо нагадує дергу, І тільки малюнком вона трохи подібна до плахти. Як іапаска. так і плахта були, мабуть, єдиною одежею нижньої частини тіла за козацьких часів, коли одяг одзначався особливим багацтвом; плахти виробляли тоді, вживаючи для того шовк, срібні та золоті нитки. В наші часи плахта все більше виходить з ужитку, переховуючись тільки в деяких місцевостях на Лівобережжі та трохи на Київщині. Стали значно простіші й візерунки на плахтах, що з них кожний має свою народню назву: картата, рогатка. синятка, крижева, зикладяна. хрещата тощо. В Галичині, особливо у гуцулів та почасти у бойків, замісць плахти бачимо запаски, часто дуже вибагливо ткані, з шовковими та метальовими нитками, переважно жівтога-рячої, зрідка синьої та иншої барви; притому вони ткані в горизонтальні смуги, а не в краткн, як плахти на Великій Україні. В українських селах Бессарабії та на Буковині запаски найчастіше роблять чорної барви з більш-менш строкатим краєм унизу.

Попередницю, передник, хвартух носять найбільше, як це вже зазначено, разом із плахтою, але ця частина одежі втрималась і тоді, коли плахту заступила спідниця. Попередницю роблять звичайно з більш менш барвистої матерії, найчастіше з «крамної». В деяких місцевостях на Волині їх навмисне тчуть по селах або роблять з купованого сукна, оздоблюючи їх вишниками; а в инших місцевостях, як, наприклад, у селі Бехах, їх роблять з килимової тканини з особливим малюнком. На північній Україні переважають білі попередниці з затканою червоною крайкою внизу. Досить багаті та гарно оздоблені попередниці можна бачити на Поділлю, на Підгір'ю та в горах Галичини, де їх часто вишивають шовковими шнурками, стрічками тощо.

Спідниця, димка, літник, андарак, кабат, фарбан тощо. Коли саме на Україні запаску заступила спідниця європейського типу, сказати досить гяжко, але можна гадати, що це почалось із заходу та послідовно посувалось і посувається на схід. Судячи по малюнках Рігельмана та по инших джерелах, спідниця з'явилась на східній Україні вже за козацьких часів, а саме у вищого стану, що почав там на той час витворюватися; а на західній Україні ця заміна, мабуть, почалася значно раніше,— принаймні польські автори, описуючи вбрання русинок почаїків XIX століття, говорять уже про «спідниці» з дими, цебто з набойки, простого полотна, вкритого грубим візерунком, що його витиснуто олійною фарбою. Такого роду спідниці, чи димки, носять і тепер усі жінки у бойків (табл. XVIII, а). А в лемків це так званий фарбан, цебто досить коротка спідниця з безліччю складок, що їх дуже бережуть, перев'язуючи мистецьки зложений фарбан мотузочком та переховуючи його в скрині, щоб він був завше напоготові

Літником звуть на Волині вовняну спідницю, спеціяльно виткану в формі ряду колових горизонтальних смужок якнайяскравішої барви На Правобережжі, в Галичині та на Угорській Україні спідниці шиють з бавовняної тканини з продовжними барвистими смугами, а на Лівобережжі — найчастіше з особливої темної набойки з дрібними квіточками, иноді з вузенькою оксамитною стрічечкою внизу. На Вороніжчині та на Харківщині спідниці того самого крою, що й скрізь, мають, мабуть, запозичену од великоросів назву — шарахван; ця назва, однак, трапляється й у Галичині , де її прикладають до «димки». У міщанок та взагалі у міських станів давно вже ввій-

1 Слово це перського походження (саркод - святочна ОДГЖ1 ) шла в моду більш-менш європейська сукня, чи «капота», з якнайбільшою кількістю фалдочок, а часто і з пришитим до спідниці корсажем.

2) Нижня поясна о д е ж а (білизна). Штани. Жіноча білизна для нижньої частини тіла коли й існує на Україні, то в найпримітивніше-руди-меитариому вигляді. Подекуди, як, наприклад, в Ковельському повіті на Волині та в деяких місцевостях Галичини тощо, вживають так звані оав'яз-ки» або пової та заео? Це — прямокутний шматок полотна; ним обмотують ногу від нижньої частини стегна (трохи вище за коліно) аж до щиколотки та прикріплюють його якимсь шнурочком чи крайкою вгорі і внизу. Селянки кажуть, що вони це роблять проти шкідливого впливу роси на шкуру під час ранніх холодів. А зимою за великих морозів, виходячи з дому надовго, українські жінки просто вдягають чоловічі штани, а особливих штанів для себе не шиють. Виняток становить Галичина, особливо її гірські частини: Гуцул ь-щнна та почасти БоАківщина. Там носять спеціально жіночі штани — лсжо-лінниці чи доколінниці (доколеице у чорногорців), також найрудиментарні* шої форми. Це — просто дві окремі штанини, що являють собою два довгих наскрізних мішки з білого сукна, нічим один з одним не зв'язані; вдягають їх кожну штанину окремо та прикріплюють зав’язками.

3) Взуття. Під'їжджаючи залізницею з Відня до Кракова, уважний подорожній помічає перші ознаки східнього слав'янства у вигляді босоногих суб’єктів, що з'являються на станціях та кількість яких дуже мало змен-шується в міру посування на схід. Не боячись великого перебільшення, можна сказати, що 9/і<* українського населення, особливо жінки, літом взуття не носять, а в свята, особливо в дощові дні, можна спостерігати зворушуючу картинку, як селянки Ідуть до церкви, ляпаючи босими ногами по болоті та несучи свої чоботи, а часто навіть І сап'янці просто в руках. В инші частини року сучасне взуття українських жінок становлять личики, ходаки, чи постоли, черевики і нарешті чоботи. Коли ми нагадаємо, що шкуряне взуття знаходять у могилах протоісторичної доби на Україні та що в літературі князівських часів згадуються вже всі перечислені вище роди сучасного взуття, майже під тими самими назвами, то прогрес, коли він і є, виявився хіба в тому, що личаки — «лычницы» Данила Заточника — за його часів носило майже ціле хліборобське населення нашої країни, а тепер вони стали майже рідкістю, існуючи тільки по деяких місцевостях; до цього треба додати, однак, що вживання сап'янців з часів козацької доби безперечно зменшилось.

Личаки, цебто взуття з лика, трапляється тепер, явна річ, тільки в північній смузі України, та й то не скрізь. Од білоруських, а особливо од великоруських «лаптеЙ» личаки відзначаються крайньою простотою свого виробу (властиво, в них є тільки плетена підошва, що обхоплює тільки нижню частину стопи), цілим рядом петель та привязаним до ноги, протягнутим крізь ці петлі мотузочком також з лика або з конопляного клоччя На виріб личаків Іде кора з лози, липи чи явору, а що вони недовговічні, то в кожній хаті поліського населення можна знайти цілі запаси лика, згорнутого великими клубками

Постоли, морщенці чи ходаки роблять із товстої, але якнайм’якшої, найчастіше сиром’ятної шкури (найкращі—з свинячої); вони являють собою чотирьохкутннй шматок шкури з передніми кутами закругленими або цільними. У першому випадку закруглені краї цього шматка, розмочивши саму шкуру, загинають до середини та зморщують, цебто збирають в складки на ремінець, протягнутий в дірочки, зроблені по краях; наслідком цього

виходить щось на кшталт сандалії, що обхоплює тільки підошву та край ступні. У другому випадку шматок шкури також розмочують і передні кути його загинають та зшивають докупи таким способом, щоб з них утворився гострий передок, куди б входила ступня принаймні на одну третину своєї довжини; инші краї також морщать, і таким способом виходить щось подібне до черевика. Цими способами виробу й пояснюється вираз «морщити» постоли, а не шити їх. Постоли прив'язують до ноги «волоками» або з тонких гнучких ремінців, або з досить товстого вовняного або конопляного мотузка. Волоки протягають крізь петлі задньої частини постолів, а иноді їх протягають і в складки навколо цілої ступні, потім обхоплюють навхрест підйом ноги і нарешті обвивають замотану в онучу ногу вище кісточок дуже густо, а потім рідше, навхрест все вгору та зав’язують під коліном, причому, зав’язуючи, захоплюють, крім онучі, ще й нижній край штанів. Постоли носять, особливо літом, майже по цілій Україні; а в деяких місцевостях Галичини, на півночі Волині та почасти й Чериигівщини вони становлять постійне взуття, що його вживають цілий рік. У Великоросії, наскільки нам відомо, вони зовсім не трапляються, але зате у південних слав’ян — у болга-рів, сербів та румунів — вони стали звичайним взуттям, під назвою обушти, опанки тощо. Як примітивність форми постолів, так і їх виріб, так само й уживання їх у всіх південних слав’ян викликають припущення, що постоли є дуже старовинна форма взуття слав’ян, в тому числі й східніх; а брак для них назви в нашій старовинній літературі примушує нас спинитись на виразі череви, що спершу міг означати взуття на кшталт постолів, вироблене з м’якої шкури на череві у тварини, і тільки вже потім вираз цей стали застосовувати до пізнішого взуття — черевиків.

Черевики, дарма що вони мають цю старовинну назву, безперечно пізнішого походження, ніж постоли; бо ж постоли зовсім не мають пришиваної підошви, а каблуків і поготів, не кажучи вже про «черевики на корках», цебто на дерев’яних обтягнутих шкурою каблуках та з крайковою шнурівкою, що цілком наближує наші черевики до європейських. Чубинський, правда, в кроєві сучасних черевиків, а саме в їхніх гострих кінчиках, трохи загнутих догори, вбачає східній характер. Можливо, що це почасти й справедливо, але безперечно й те, що цього взуття ніколи не виробляють вдома самі, а замовляють або купують готове у шевців на ярмарках.

Нарешті, чоботи, що їх спосіб шиття детально описав Б. С. Познанський, дарма що вони мають чужоземну назву, на Україні носять з доісторичних часів, і коли вони підлягали змінам, то це було під впливами то східніми, то західніми. Особливо це можна сказати про чоботи жіночі, що переховали свій старовинний характер і в невеликій довжині халяв, що доходять тільки до половини литки, і в трохи загнутих догори загострених передках. Жіночі чоботи й досі ще шиють иноді з сап’яну — червоного, жовтого, рідше зеленого. Сап’янці у Старобільському повіті на Харківщині та на галицькому Підгір’ї, наприклад у Кутах, та в инших місцевостях роблять із жовтої шкури з головками або задниками — з чорної. Дуже тяжко сказати, чи цей звичай носити кольорові чоботи прийшов на Україну з Візантії, чи безпосередньо од східніх народів; дуже можливо, що одночасно сталось і те й друге. Звичайні чорні жіночі чоботи відзначаються од чоловічих, крім розмірів та деякої делікатности виробу, ще й тим, що задня їх частина буває часто прострочена кількома прямими або кривими — в формі спіральних завитків тощо — лініями.

Вище вже згадано, що, носячи личаки чи постоли, на ноги вдягають онучі або обгортки. Онучі носять також і при чоботах, а зимою в чоботи вкладають ще солом'яні устілки, зроблені просто з віхтя соломи, надаючи їм примітивний вигляд підошви. При черевиках жінки носили, й досі носять, особливо зимою, панчохи. На одному з чудових офортів «Живописной Украины» Л. Жемчужникова можна бачити панчохи з вишитими на них коло кісточок зірками. Це — зацілілі до 40-х років XIX століття рештки козацької доби, що була добою найбільшого розцвіту українського жіночого костюма.

З тих часів у цьому костюмі утворилось та утворюється чимало ріжних змін та варіяцій (звичайно в подробицях), що з них ми вкажемо тільки на один, дуже цікавий факт. У 70-х роках минулого століття, одночасно з швидким розвитком українського руху, а між иншим і українського театру, в інтелігентних колах суспільства витворився більш-менш умовний тип «українського костюма», що в суті своїй досить-таки далеко відходив од етнографічної дійсности. Пройшло коло 40 літ, і, переїжджаючи кілька часу тому пароплавом Десною, ми були досить-таки здивовані, бачачи, від Київа до самого Новгорода-Сіверська включно, всіх місцевих дівчат у типових «українських костюмах», що дуже живо нагадували нам хор у «Різдвяній ночі» небіжчика М. В. Лисенка (табл. IV, d). Костюм цей, явна річ, пройшов на село та акліматизувався там до таких курйозних подробиць, як перевага на вишитих рукавах сорочок візерунків, скажемо, троянд-центифолій або винограду з листям та в китицях, що ніколи і нігде не були на Україні народніми, принаймні у тій формі, в якій вони (для сценічних потреб) ввійшли в моду в Киї-ві, а тепер поширилися на Чернигівщині та в багатьох инших місцевостях. Але і разом з тим, і значно в більшій мірі, йде заміна українського на-роднього жіночого костюма на міський міщанський, цебто кепський варіянт загальноєвропейського костюма. Такі та ще й инші зміни костюма, що їх спостерігає етнографія, звичайно, завше були й будуть, і можливо, що, через фабричну продукцію, ці зміни приведуть до більш-менш загальної заміни національних костюмів на всесвітньо модні; але коли це й станеться, то в усякім разі не можна ручитися, що в дальшому не настане нова дифе-ренціяція одежі, бо ж вимоги смаку щодо гармонії барв та ліній не можуть бути скрізь однакові. Про ці вимоги, що їх закони будуть, колись з’ясує психологічна етнографія, яка ще тепер не існує, ми тепер говорити не можемо, але не можемо й не зважати на їх існування.

Б. Чоловіча одежа

а) Одежа верхньої половини тіла

1) Оздоби. Починаючи приблизно з доби металів, як уже зазначено вище, на території сучасної України оздоби переходять найбільше до жінок, а в чоловіків вони починають зосереджуватись найбільше на зброї. Проте в похоронах, що їх приписують сарматам та дакам, а також у боспорських могилах при чоловічих кістяках знаходять не тільки персні, намисто та сережки, але й браслети. Чоловічі браслети були також у скифів, разом із гривнями та перснями. Так звана доба переселення народів залишила по собі на Україні також багато чоловічих оздоб. Не бракувало їх, правда, і в похоронах, що їх вважають за слав’янські, хоч географічний розподіл оздоб у цих начебто слав’янських могилах наводить щодо цього на великі сумніви. У могильних похоронах деревлян та радимичів браслетів немає зовсім (у великому житомирському могильнику тільки один), височні каблучки та каблучки на волоссі, так само як і намисто, носили, здається, самі тільки жінки, а в чоловічих могилах трапляються тільки пацьорки, що служили. мабуть, за гудзики, та метальові пряжки і каблучки, иноді персні. А щодо численних та багатих оздоб, у тому числі й браслетів, у чоловічих похоронах Київа. Княжої гори та ииших місцевостей, то тут їх з певністю можна пояснити безперечними чужоземними впливами. За князівської доби з чоловічих оздоб згадувані тільки персні та гривні, та й ті мали значіння почесних одзнак, щодо оздоб, то їх вживали чоловіки в масі населення, то вони зовсім невідомі- За козацьких часів, крім гудзиків, перснів, пряжок та бляшок на ремінях та аграфів на верхній одежі, чоловічою оздобою була тільки зброя. В наші часи чоловічі оздоби на Україні зводяться до стрічки на шиї в петельці сорочки або до шпонки, що заступає її місце, до каблучок та перснів на руках та метальових оздоб поясного рсміня, шо їх становлять найчастіше мідні гудзики. Але в одної чи майже в одної з галузей українського племени, а саме у гуцулів та почасти у бойків, знаходимо ще останки таких архаїчних чоловічих оздоб, як намисто, ланцюги, аграфи, наручі тощо. Роздивімся їх зокрема.

а І Стрічка, застіжка, політична, жичка, гарасшка — цс не дуже довгий (ЗО—50 см) шматок шовкової або вовняної, а то ще дуже часто просто бавовняної стрічки чи крайки, червоної або блакитної, у парубків та в молодих чаї опіків, зеленої або навіть чорної — у старих. Иноді її заступає звичайний шнурочок з барвистої вовни або З ниток з кутасиками або з вузликами на кінцях.

б) Шпонка, спінка, цебто запонка, трапляється найбільше в Галичині, у бойків і являє собою найчастіше два металеві кружечки більший та менший, що сполучені влютоваиим до них штифтиком. Кружок меншого діиметру не оздоблений нічим, його просувають у петлю коміра сорочки, більший кружок, зовнішній, звичайно буває чим-небудь оздоблений. Часом це просто мідна монета; иноді його краї загнуті і притримують вставлене туди кругленьке шкло, що під нього підкладено якийсь візерунок, вирізаний з фольги або з кольорового паперу; нарешті, найчастіше замісць шкла в шпонку вставляють маленьке дзеркальце та на другому його боці видряпують на амальгамі якийсь візерунок, підкладений знову-такн кольоровим папером або фольгою. Подібні шпонки трапляються иноді й на російській Україні, і на Волині, де впни значно бідніші. Шпонки носять не тільки чатові ки, але й жінки

в) З-поміж жіночих оздоб ми вже згадували про клокічки, цебто намисто з плодів рослини Staphilea pinnata L., що. як дуже рідкий для Європи виняток, затрималось ще в ужитку і серед чоловіків на Гуцульшині. До цього намиста, крім плодових коробочок, вплітають ще й мідні гудзики, подібні до них формою. У київському міському музеї можна бачити дуже гарний зразок цієї оздоби з причепленими до намиста кипарисовими хрестиками.

г) Каблучки чаїовіки носять цілком такі самі, як і жінки, найбільше шлюбні.

f) Персні частіше трапляються у чатовіків, ніж у жінок. Особливу оригінальність виявляє один з родів гуцульських мідних перснів: він являє собою каблучку, середню завгрубшки, а на ній зверху прироблені, звичайно три. пірамідальні малі шипи. Це наявний, хоч і дуже невинний пережиток бойового персня, що затримався ще у хевсурів на Кавказі та являє собою зброю, з якою не слід жартувати. За козацьких часів, наслідуючи польських панів, козацька старшина починає набувати персні-печатки (сегнети); в денни-

ку Я. Марковича, під роком 1724, коли він ще був буичуковим товаришем, згадується, що «сегиет робити жидові дав».

До числа чоловічих оздоб треба додати ще великі мідні хрести, що їх носять гуцули на шиї на ремінці або на «мосяжному ретязьку», цебто на і ланцюжку дуже вибагливого виробу. Подібні ретязі вживають також, щоб утримувати на плечах сердак, що його літом у свято часто відкидають назад, на кшталт гусарського ментика. Вживають їх також і для инших потреб: на такому ретязі висить звичайно на поясі мідна протичка для люльки, що відзначається часто дуже вибагливою роботою та складним малюнком; нарешті, як свідчить Голова цький, такі самі ретязі гуцули носять і як браслети на руках. До оздоб можна зачислити ще: чапраги, що ними застьобують на шиї кептар, а иноді й иншу одежу; ріжного роду клямри, цебто пряжки, теж мідні і часто також фігурні, що їх насаджують часто на ремінці та крайки, на яких висять: дзьобня чи дзюбенька, табівка та инші додатки до чоловічого костюма, що про них скажемо далі.

2) Зачіска волосся. Питання про зачіси волосся у населення України на початках історичних часів, а також за київської та литовської доби, навряд чи можна розв’язати з повною достовірністю; але, судячи по деяких малюнках та по аналогії з иншими слав'ннами, можна гадати, що вони не дуже відзначались од зачісу сучасних бойків та населення північної та західньої України взагалі, а саме: волосся, що лежало иа голові в напрямі його натурального росту, підрізували тільки на лобі, а решта волосся спадала вниз, більш-менш довгими пасмами, на плечі та на спину. В деяких місцевостях у бойків, як, наприклад, у селі Головацькому, чоловіки носять волосся таке саме завдовжки, як і в жінок, перед святами заплітають його, а потім пишаються кучерями, що від того повстають, розпустивши їх по плечах та по спині. Колись чоловіки цих місцевостей так і ходили з косами, як вогули, і в селі Плавйому нам повелося знайти майже столітнього старого чоловіка, єдиного, що p. 1905 ще по-старовинному заплітав волосся у дві коси (табл. XIМ, 2). Звичай голити цілу голову, крім тімени, та залишати тільки оселедець, цебто чуб, закручений за вухо,—безперечно, східиього походження, і з’явився він на Україні не раніше козацьких* часів. Ми не знаємо навіть з певністю, чи носило оселедці взагалі ціле населення, хоч би самого Лівобережжя, в ті часи, але багато фактів,— і перш за все повна відсутність згадок за оселедці в Західній Україні та в Галичині, примушує нас припускати, шо цей зачіс був одзнакою самого тільки козацького стану. Одміною, або краще сказати, упрощенням оселедця був, мабуть майже до наших часів, звичай підголювати чуприну на голові досить високо з усіх боків, залишаючи волосся на тімени; залишене волосся розсипалось по голові, прикриваючи підголені місця, тільки над очима це волосся все-таки підстригали. Такий зачіс змальований у «Живописной Украйні» Л. Жем-чужникова, а авторові цих рядків у дитинстві і за молодощів доводилось і самому бачити на власні очі. Такий самий зачіс носили й у Польщі та в Литві, як це можна бачити на малюнках Голембіовського. В наші часи на східній Україні існує головно два роди зачісок: 1) під ворота чи у скобки, цебто так само, як і на західній Україні, з вирізом на лобі вище очей; при цьому решту волосся підстригають кругом, залишаючи його на потилиці трохи довше, ніж на висках; 2) під макитру, цебто в кружок, коли волосся підстригають рівно навколо цілої голови (без воріт). Щоб таким способом обстригти волосся якомога рівніше, пацієнтові на голову насаджують макитру та підстригають всі кінці волосся, що їх видно з-під країв макнтри.

Зачіска волосся набік, з проділсм, як цілком справно зауважив Чубинеький, трапляється тільки у селян, що потерлися на панському дворі, вийшли на писарів, прожили кілька літ у місті тощо.

Як видно зі спостережень Чубинського, всі українці носять вуси, а бороди носять тільки старі люде, з винятком Полісся, де можна зустріти й молодих людей з бородою. Це майже цілком стосується і до наших часів, але тепер звичай запускати бороду поширений дуже сильно і майже скрізь иа Україні, крім Галичини; особливо поширений цей звичай на Лівобережжі та на південній Україні. Луже можливо, шо тут виявився вплив вищих станів, шо почали носити бороди з 1848 року, коли це те вважали за зверхню ознаку лібералізму. В Галичині деякі бойки та майже всі лемки, мабуть під впливом словаків, голять і бороду І вуси; вони самі казали нам, шо цей звичай з’явився у них з 1848 року (звільнення селян од панщннн в Австрії), шоб тим виявити свою вірність «цісареві» та на знак бутади проти поляків.

3) Головне вкриття. Крім не зовсім ясної вказівки на те, шо київські ченці X! століття плели клобуки, инших відомостей про чоловіче головне вкриття східніх слав’ян у нас цілком немає. коли не зважати на згадки про соболеві іа инші коштовні шапки у князів та дружинників. Але шо вживання футра та повсті скрізь попереджувало вживання плетеної повни, то можна припускати, що й на Україні за давніх часів маса населення носила вже шкуряні та повстьові шапки У тих місцевостях України, що особливо відзначаються переховуванням архаїчних форм, а саме на півночі та в горах, і тепер ще носять зимою смушкові шапки, а в инші частини року — повстяні магерки чи шолом ки. які вже виробляють не тільки з гювсті, але й з валяного коли не плетива, то грубої тканини. Деякі етнографічні дані, що переховались у пам'яті старих людей та в старовинних свідоцтвах, як згадувані вже рукописи Де ля Фліза. дозволяють думати, шо ці старовинні магерки та шоломки, які в ужитку й тепер як виняток серед українського населення, але панують иа Білорусі, були не так ше давно поширені й на Україні, досить далеко на південь (на Лівобережжі — на Полтавщині і, наприклад, у Сквирському повіті на Київщині — на Правобережжі) Поступова заміна їх на смушкові шапки та брилі йшла вкупі зі згаданим уже поширенням східньої одежі; при цьому цікаво ге, шо смушкові шапки на півдні часто мають такі самі назви, як І повстяні на півночі. Так, на Київщині, наприклад, як каже Б С. Познанський, Поломом звуть циліндричну смушкову шапку, а в Канівському повіті майже таку саму шапку звуть магеркою. Дуже багато труднощів дослідувачам запорожського побуту дає ріжноманітність козацьких шапок на перехованих малюнках та в описах їх. Б. С. Познанський, що мав нагоду бачити запорожський шлик у селі Покровському на Катеринославіцині — між иншим, цілком однаковий і з шликом на малюнку Голембіовського,— приходить до висновку, іцо цей шлик, або, краще сказати, верхня частина його, цебто суконний мішок, що становив дно шапки та звішувався з голови.— і був справжнім головним вкриттям у запорожців; висота самої шапки мінялась відповідно до моди. Це дуже правдоподібно і, ясна річ, не виключає існування н инших типів шапок, що їх за ріжних часів носили запорожці, як, наприклад, шапка-кабардиика тощо, не кажучи вже про боброві та з рисі або з иншого якого коштовного футра, що ними так чепурилась козацька старшина, шо за них згадують у своїх денниках Ханенко і Маркович.

Форма головного вкриття, однак, така нестала та змінна взагалі, що спинятися на ній в подробицях, описуючи сучасну українську одежу, було б надто тяжко; тому ми в загальних рисах зазначимо тільки головні типи чоловічого головного вкриття, що Існують в теперішній час: шапка, шшомок, йолом та бриль

Шапку роблять звичайно з чорного чи сивого смушку, цебто оброблено! шкури молодого баранця, а найчепурніші смушки виробляють з «випорків», цебто з шкурок ягнят, вийнятих до народження з вівці; а підшевку роблять із шкури на череві війці. Форма шапки хоч і зміняється, як сказано вище, відповідно до вимог моди, але існують все-таки місцеві Ті одміни, шо, порівнюючи з иншими, сталіші. На Чернигівщині та на Полтавщині шапки шиють у формі циліндра, що трохи вищий, ніж ширший, з круглим або плисковатим дном, иноді суконним, але найбільше теж смушковим. На Поділлю шапкн трохи внщі (стовбуваті) та часто наближаються до майже конічної форми, що також трапляється часто на півдні — на Катеринослав-шині, на Херсонщині та а инших місцевостях (табл. XII). На південній Волині, на Поділлю та на сучасній Холмшині шапки часто шиють з розрізом вгорі, вздовж шапки, краї розрізу стягують зав'язками на кшталт бантів із стрічок; такі шапки здаються ширші вгорі, ніж унизу. На Холмшині трапляються також і запозичені у поляків шапки — рогатіаки, з чотирьохкутнім дном. Це звичайні форми шапок, але, крім того, за великих холодів носять малахаї, капелюхи (на Чернигівщині), клепані (в Галичині), цебто кругло-ваті Шапки з футра з навушникам«, що їх або зав'язують навколо шиї, або вони висять вільно, або ще загортають їх вгору та зав'язують иа тімени стрічкою.

Шоломок, йолом, яломок, магерка, - мабуть, також дуже старовинного походження і утримались головна на етнографічній межі з білорусами, але, як це вже ми бачили, у давнину були поширені й далі иа південь. На Черни-гівщнні та подекуди на Волині шоломки просто роблять з повсті. Розпитуючи старих людей, дізнаємось, що ще півстоліття тому їх плели з валу, цебто з товстих вовняних шнурків, що їх виробляли вдома таким самим способом, як і повсть, а саме, збиту шерстобитом вовну клали на полотно, але не верствою, а в формі довгих пасм, валяли їх, а потім виплітали з них шапки в формі стятого конуса Мабуть, це й був той самий спосіб плетення клобуків, що Його практикували за старих часів київські ченці. Підтвердженим того ми вбачаємо в одній знахідці, що нам її прислали з Могилівщини, де її викопали з могили, мабуть, дуже пізнього часу. Знахідка являла собою цілу дуже добре переховану шевелюру ясного волосся, прикритого великою кількістю сплетених вовняних шнурів. На півночі Ватині магерки чи яломкн роблять уже з грубої вовняної тканини, шо виваляна на «валюшках»; верх її часто буває нншої барви, ніж наголовок (здебільшого — білий), а часом ще верх зшивають у формі польської «рогатувки» з чотирма рогами, а до того ще обкладають його по швах червоними чи иншої барви шнурками

Брилі, капелюхи. Повстяні брилі роблять з повсті, приготованої з домішкою ріжних річевин, щоб вона менше промокала. Наголовок їх буває здебільшого стято-конічної форми, виший чи нижчий, з плоским або рідше кругло-кулястим верхом, а криси його бувають або невеликі та рівні, або досить широкі та загнуті трохи вгору. Солом'яні брилі (табл. XII) плетуть із стрілок, цебто з рівних стеблин не зовсім достиглої пшениці або жита; їх перше сплітають у «плеті», чи «плетінки*, цебто вузькі смужки, з яких потім зшивають наголовок чи Поломку та криси. Головних способів плетіння два: 1) в зубці та 2) гладко чи просто; вони дуже детально, з малюнками, описані у Познанського та без малюнків — у Головацького. Як повстяні, так і солом'яні брилі на Україні носить скрізь, крім хіба крайньої північної смуги, але солом'яні брилі трапляються й там.

Крім цього вкриття голови, на Україні останніми часами все більше поширюються суконні картузи чи козирки та кашкетки, з козирком із шкури або з вощанки. До цього поширення спричиняється як відповідна дешевість та легкість цього головного вкриття, так і міська чи фабрична мода. Цікаво, що ці картузи, що були раніше звичайно чорної барви, тепер (р. 1905) заступлені темно-зеленими з синім околлям,— наподоблюючи студентські картузи (зовсім так само, як і сорочки з косим коміром); а в деяких місцевостях України, як, наприклад, в Олевську на Волині тощо, картузи селянської моди вражають своїм наявним наподобленням салдаиьких картузів, причому воліють, явна річ, якнайяскравіші барви для околля (червону, жовту, зелену тощо).

Кашкети — це ті самі картузи, але старовинного польсько-мішанського типу з майже горизонтальним великим козирком та високим околлям Вони трапляються головно на Поділлю, на Волині та на Холмщині.

4) Верхня плечева одежа. Кептар, кожух та лейбик, як це вже зазначено више, цілком однакові у жінок і в чоловіків, тому їх опису ми тут повторювати не будемо. На східній Україні лейбик заступає вже сучасна нам жилетка, що її спинку шиють вже не з тої самої тканини, що груди, а звичайно з перкалю; але коло півстоліття тому чоловічі лейбики існували ще там під назвою кірсетки. та шили їх найбільше з китайки або з сірого черкасину. На Чернигівщині, як свідчать відомості, шо мені їх передав А. Г. Сластіон, чоловічі катанки шиють такі самі, як і жіночі, тільки коротші.

Курта. чи куртиші, куртка,— це той самий лейбик чи кірсетка, але з рукавами, а часом і пошитий до стану. Одежа ця колись далеко більше вживалась, ніж тепер; ми бачимо її на старовинних малюнках запорожців, гайдамаків та чумаків, а тепер її носять найбільше на півдні, головно тільки вдома, до праці, а тому й шиють її з китайки або з сірого демікотону. В Галичині трапляються куртки з білого полотна, або зовсім короткі, або з невеликими полами, зібраними ззаду та на боках.

Сердак, як ми вже це казали, буває цілком однакового крою як у жінок, так і в чоловіків, скрізь, де його носять, цебто у гуцулів, лемків та угорських українців У перших та останніх він дуже короткий, а в лемків, а особливо у бойків, він досягає значної довжини, роблячись тоді дуже подібним до свити у білорусів та українських «поліщуків». За барву та оброблення сказано вже прн описі жіночої одежі.

Свита у своїй первісній та, мабуть, і найстаровиннішій формі мала цілком такий самий крой, як сердак у бойків. Вона, як це ми бачили, крім своєї передньої частини, така сама й залишилась у жінок, але в чоловіків вона підлягла цілому ряду досить значних змін. Як і теперішній сердак у бойків, так само й свита первісно на Поліссю була «до двох» або «до чотиріюх вусів»; як і сердак, її викроювали з дуже довгого шматка сукна, що його перегинали посередині, а на цьому загині витинали викот для шиї; переднє полотнище розтинали зверху донизу на майбутні иоли, а заднє зоставалося ціле, і до нього з боків приточували по одному чи по два клини, які утворювали «вуси»; наслідком цього середина свити вздовж спини залишалась ціла, становлячи так звану «прохідку» чи «засібок», що був тим ширший, чим менше було «вусів» у свиті. Пізніше, мабуть не без впливу зі сходу, замісць «вусів» почали робити «склади» чи «ряси», цебто замісць клинців почали з кожного боку «прохідки» вшивати шматок сукна, зібраний у складки таким способом, щоб вони були звернені до «засібку», налягаючи одна на одну, як хвилі. Позакладавши ці складки та вшивши їх, кравець добре змочу« Тх водою та кладе на дошку, що лежить на «чнріні», цебто на горизонтальній поверхні печі, і притискає зверху другою дошкою з трьома або чотирма мішками збіжжя на ній; мішки так сильно давлять, що вони, внсхнувши, вже більше не розходяться. Таким способом виробляють свиту з «рясами* чи «складами», що найбільше поширена на Україні; засібок такої свити, явна річ, відповідно до кількости «ряс» стає все вужчий. Нарешті, ще пізніше замісць ряс почали робити дрібніші «збори»; збори, остаточно звузивши прохідку, цілком її усунули, йдучи кругом цілого стану таким самим способом, як у особливій одежі, що має назву чемерки та яку ми розглянемо далі. Наслідком цієї варіяції на Україні з'явилось три головніших роди свити; І) з вусами. 2) з рясами чи складами і 3) зі зборами. Перша з цих форм, найстаровинніша, поширена в північній смузі, подекуди на Галицькій рівнині та на підгір'ях Кариатів; друга — в наші часи — найбільше на Правобе режжі та в Галичині, а третя — майже виключно на Лівобережжі.

Щодо довжини свити, то на її відміни в ріжних місцевостях України вказують уже Рігельман, Шафонеький, Арандаренко, а особливо Бантииі-Каменськнй. Останній каже, шо українці, які населяли місцевості, сумежні з Куртиною, Харківщиною та Катерин осла в шиною, мали «одяг довгнй та широкий, на кшталт татарського, а в Ніжинському, Київському, Борзенсько-му, Остерському, Прилуцькому. ГІирятннському та в ннших повітах носили одяг не такий довгий, а в українців, що населювалн місцевості, сумежні з Орловською. Смоленською та Могилевською губерніями, одяг був ще коротший». Ці відомості, крім того, шо стосується до південно-східньої України, можна вважати більш-менш за правдиві і для наших часів, додавши до них хіба вказівки Б, С. Познанського про те, що иа Вороніжчині свита, яку звуть черкаською, коротка та вужча додати ще слід і те, що на цілій західній Україні, до самих Карпатів, свита відзначається досить значною довжиною. Отже, загалом можна сказати, шо довжина свити на Україні збільшується в напрямі з північного сходу на південний захід, до Карпатів, де довжина верхньої одежі раптом зменшується.

У тому самому напрямі збільшується Й її барвистість. На Чернигівщині, в деяких повітах Харківщини, иа київському та на волинському Поліссі, а також серед лемків у північній Галичині чоловічі свити, крім білих, що часом там трапляються, звичайно бувають сірі; при цьому треба зазначити, що за давніх часів свити здебільшого були білі, і тільки недавно замісць білих стали вживати сірі. Далі, у південно-східній частині України, а саме в деяких повітах Харківщини,— та на крайньому її заході в угорських русинів, свити або сердаки бувають білі біла барва сердаків теж трапляється зрідка у гуцулів, хоч у них переважає для свит барва червона ріж-ннх відтінків та чорна, що ми часто зустрічаємо також і на Поділлі. Нарешті, на південь од Десни, на Чернигівщині, на цілій Полтавщині та починаючи з півдня Радомиського повіту, на цілій Київщині, в середній смузі Волині та од зазначених меж до самого півдня, цебто майже в цілій решті України, свити сливе завше бувають брунатної барви. При цьому не можна не завважити, що ця брунатна барва сукна виходить така тільки через те, що первісна темна вовна чорних овець на сонці рудіє; тому думка Н. II. Кондакова

1 Як свідчить Чужинський, білі свити поширені на Поліссю, на північ од лінії, проведеної від Житомира до БерестиЛитовського по шосі (Труды Эксп.. т. VII. 421).

1 Кошіакавъ Н. П. Изображгміи русской княжеской семьи въ мнніатюрахъ XI Bt*Ka. СІ IB , 1906, ст. % що брунатна барва української свити цс «грубе наподобпення старовинного пурпуру», являє собою такий здогад шановного вченого, з яким тяжко було б погодитись. Отже, виходить, що з певністю переважаюча барва чоловічої свити па Україні є натуральна барна овечої вовни — брунатна, так само, як для жіночої свити також переважною барвою стала друга натуральна барва овечої вовни біла Ця перевага брунатної та білої барви не становить, однак, особливости самої України; явише це трапляється і в інших слав'янськнх країнах, та було воно звичайне і в цілій Західній Європі, аж поки замісць сукна домашнього виробу не сгали вживати сукно фабричне та фарбоване. Фарбування сукна мареною чи місцевою кошеніллю «■червцем»— ідапна існувало н Галичині, і луже можливо, що барви одежі дійсно надали і назви країнам, наприклад, Білій та Червоній Русі, як це гадають деякі автори.

Тс саме географічне поширення, тільки значно правильніше, помічаємо ми й щодо орнаментації свити. На Лівобережжі на свитах не буває ніяких оздоб у формі вишивок, шнурків, петельок тощо, і тільки дуже зрідка трапляється там шкуряна та крайкова лямівкл коміра та вилог. На Київщині та на півдні Волині з'являються вже маленькі зірки на комірі, обшивання шнурком коло кишень тощо, а на Поділлю та почасти на заході Волині ми бачимо свити, вже дуже багато вишиті червоними шнурками. В Галичині ці оздоби ускладняються ще накладками на одворотах та иноді на комірі, шнурками, метальовими гудзиками тощо; свита бойків одзначаеться кольоро-пими петельками та шнурковими пишивкамн на комірі, а в гуцулів, крім червоної барви сердака або штанів, впадають на очі багаті вишивки барвистими шнурками, кутаси та инші «дармовіси», аналогію для яких ми знаходимо тільки в деяких кавказьких народів, а саме у хевсурів.

Запинають українську свиту завше справа наліво та застьобують її з лівого боку шкуратяною петелькою на шкуратяний гудзик, сплетений у формі маленької кульки з реміння. Сплести такий гудзик не дуже-то легко, і не кожний кравець уміє це зробити, а про такого, шо вміє, кажуть, «той як зробить гудзика, то він у нього, як паничик»... Тепер такі «шкуратяні гудзики» починають зникати іа замісць них уживають гаплики, а иноді ще гірше за те, просто салдацькі та инші гудзі. Комір у свиті звичайно буває невисокий та стоячий, хоч подекуди в Галичині трапляються й виложисті коміри Рукава викроюють «одномірно», цебто таким способом, щоб верхня й нижня половини були однакові; вшивають їх так само, як і рукава жіночої сорочки, хоч, правда, в свитах новішого фасону є одміиа і в рукавах, а саме: в нижній половині роблять виріз до середини, а в верхній закруглений виступ. Нижню частину рукава роблять без «закавраша», а край його просто облямовують смужкою шкури або загортають в формі вилоги.

Особливими відмінами свити стали тепер чимліт та полотнянка. Чимліт — це та сама свита, тільки з тонкого білого сукна, з коміром та вилогами, оздобленими чорним оксамитом та сукном, иноді вишитими барвистими вовняними нитками. За Голембіовським, ця одежа являє собою пережиток старовинної польської одежі, відомої вже в XVI столітті, що дістала свою назву (czamlet, camlit) од азійської тканини з козиної вовни та яка дуже поширена була свого часу в Польщі. Полотнянка — це також свита, але літня, пошита не з сукна, а з полотна. її можна бачити вже коло Львова та далі на захід, майже по цілій Галицькій рівнині. А що полотнянку можна прати, то в особливих випадках її вдягають і зимою поверх суконної свити, і це надає одежі святочнішого вигляду.

Чемсрка. чумарка, чинарка відзначається од о чти тим, що шиють її переважно ке з сукна, а з легкої тканини, та що воі а має зборки навколо цілого стану, а крім того, завше буває однобортна та застьобується посеред грудей на гаплики, Про походження чемаркн нам відоме тільки пряме твер* дження Голембіовського, що це перська одежа (czamarka — suknia perska zwierchnia), Та коли вже робити припущення, то можна наближати назву чемаркн та, мабуть, і крой її (принаймні український) до назви чемериси, що II прикладали, як свідчить небіжчик В. Б. Антонович, до кабардинців, переселених од Великого князя Вітовта на річку Сліпород на Київщині

Жупан. Голембіовськнй, не вважаючи на назву жупана, що її виводять одні з заходу (латинська jupa), а другі,— правдоподібніше,—зі сходу (татарське зубун), вбачає в ньому найстарішу польську одежу. Український жупан, на нашу думку, мабуть, знаходиться в найближчому спорідненні з аналогічною одежею іранських племен, що переховалася на Кавказі у вигляді бешмета, який носять під черкеською чи грузинською зверхньою одежею; він має відкидні рукава, і його носять там зовсім так само, як носили у нас за козацьких часів жупан, що його назва, безперечно, запозичена у поляків, а саме: жупан носили під кунтушем або під свитою, за польською модою. За наших часів жупан шиють із синьої китайки, чи з так званого черкасину, або з якої-будь иншої бавовняної тканини; носять його самостійно, без зверхньої одежі, головно літом, заможніші люде. Крой його такий самий, як І в свиті, але часом його шиють і однобортним.

Кунтуш - одежа, безперечно, запозичена поляками у східніх народів (він трапляється у турків, татарів; на Кавказі у грузинів, вірменів тощо); од поляків він перейшов і до українських козаків Характеристичну особливість кунтуша становлять рукава з прорізами (або цілком розрізані до плечей); через ці рукава просовували руки, а самі рукава або висіли додолу, або їх відкидали через плечі на спину. Кунтуші звичайно шнлн з коштовних шовкових або парчевих тканин або з кольорового сукна; в останньому випадку їх якнайбільше обшивали галунами по всіх швач. Одежа ця трималась у козаків майже до кінця XVIII століття, а потім поволі, як це можна простежити по денних записах Якова Марковича, її стали заступати французькі кафтани та камзоли і, нарешті, новіші фраки та сурдути; за наших часів кунтуш переховався тільки як цікавий пережиток у формі парадної одежі петербурзьких півчих, що їх, особливо за цариці Єлизавети, набирали, як це відомо, з українців.

Опанча (зменшення од опока — завіса). У первісній своїй формі опанча коли не найстаровинніша, то одна з найстаровинніших слав'янських одеж. За наших часів вона, особливо в деяких місцевостях, найбільше на Поділлю та в Галичині, являє собою переходову форму од свити до кобеняка, бо відзначається од свити тільки тим, що в мій ззаду на комірі пришита відлога, чи бородиця. Дуже правдоподібно, що колись вона не мала талії, а була це та широка зверхня одежа, шо дістала назву кобеняка та переховалась іще, в найпростішій своїй формі, на Карпатах під назвою описаної аже вите гуглі; можливо навіть і ге, що це також вона переховалась у формі простого ліжника, цебто примітивного килима, шо ним звичайно покривають ліжко, а часом зимою, як свідчить Гсловацький, і вдягають його, заложившн один його кінець, накинувши на плечі та зав'язавши на грудях шнурком, що його

1 Трулы XII Археол. ОьЬзда въ Харьковъ, т. 111. ст. 317.

протягнуто в загин В такій формі ця одежа має вигляд справжньої опонн, цебто лрнкрнвкн чи завіси, що ЇЇ носять як одежу. Як найпростіша з верхніх широких одягів. опона могла розвинутись через додання рукавів та в чоловіків перетворитися в кобеняк, а втративши бородицю, в бунду. чи опашень.

Чуга у лемків являє собою довгу, широку зверхню одежу з рукавами та довгим — до половини зросту, а то й довшим — коміром; од нього висить дуже довга бахрома з досить товстих шнурків (свічок). Рукава обшиті часто такою самою бахромою та майже завше зашиті,— бо чугу носять звичайно «наопашки»,— та вживають їх замісць мішків, куди складають в дорозі ріжні речі. Цілком подібна до цієї й одежа під назвою манта. шо її носять на Буковині. На Великій Україні чузі відповідає старовинний опашень, що його вживають де-не-дс в східній частині України (Харківщина та Вороніжчина), а також почасти й у східній частині - під назвою сіряка чи бунди. Це рівна, широка одежа, без стану, з рукавами та досить широким відкладним комі ром. А взагалі, з пришитим каптуром, ця одежа перетворюється в кобеняк. Про чугу в угорських русинів сказано вніие,

Кобеняк, кирея, сіряк — це найпоширеніша українська зверхня одежа, досить широка, щоб можна було вдягати її й зимою поверх кожуха. Головну відзнаку кобеняка від инших, так само, як і він, довгих, без стану, одеж (тулуб’ястнх) становить відлога, кобка, каптур, бородиця, чи богородиця. Це — суконний мішок з прорізом для очей, а иноді й для рота; його звичайно закидають на спину в дощ, або в еильний мороз з вітром насовують на шапку, закриваючи ним майже ціле лице; иноді саму відлогу звуть кобеняком, а цілу одежу тоді — свитою з кобеняком. Через те що кобеняки носять майже тільки в негоду, то й шиють їх дуже часто з сукна гіршої якости, а коли його на Полтавщині пошиють з сірого сукна, то він зветься сіряк. Первісна назва відлоги—бородиця, що вживається тепер тільки в Галичині, здається, забута на Україні, і її заступила назва богородиця, що останню назву можна зрозуміти, тільки зіставляючи її з галицьким терміном; инакше вона здавалась би цілковитою нісенітницею» Судячи по назві, кобеняк має бути турецького чи взагалі східнього походження і міг він зайти на Україну через Польщу, бо ж у Польщі під назвоюkepeniak він. як свідчать польські автори, був дуже довго в ужитку.

5) Плечева одежа, що її носять безпосередньо на ті-л і (білизна). Сорочка, кошуля. До кількох історичних зауважень щодо сорочки, висловлених, коли ми описували жіночі одежі, ми, на жаль, не можемо майже нічого додати з причини цілковитого браку відомостей щодо цієї частини одягу. Оскільки дослідуначі слав’янської старовини Elijasz, Zlbrl, Савваитов та инші могли встановити ста рови нність та крой чоловічої сорочки, їхні гадки зводяться до того, що коло XI століття сорочка існувала вже у всіх слав’янськнх народів, являючи собою льняну чи плоскінну одежу білої барви, та шо носили її безпосередньо на тілі, випускаючи її, однак, на одежу нижньої половини тіла, сорочка мала розріз на грудях та зборки навколо низького стоячого або широкого виложистого коміра, зборки були також і «на чохлах», цебто коло рук, а на плечах вшивали невеликі шматки полотна. В такому вигляді сорочка переховалась і досі в усіх південних та західніх слав’ян, у західніх та північних українців та серед дуже вже нечисленної частини великоросів, які, ще з часів татарської навали, змінили її здебільшого на кольорову сорочку з косим коміром, носячи її, як і колись було, навипуск. На цілій південно-східній Україні (Лівобережжя), на Київ шині, Херсонщині та почасти на Поділлю і на Волині панують тепер сорочки, що переховали колишню барву й розрі і посередині на грудях, але які відзна чаються майже завше низьким стоячим коміром, відсутністю зборів коло коміра та на кінцях рукавів (чохли, правда, иноді трапляються); носять її завше на східній кшталт, цебто впускаючи подол в штани. Отже, на Україні мн знаходимо тепер два головніших типи сорочки; І) старовинний, загаль-нослав ямський тип, що тепер поступово зникає, та 2) тип новіший, безперечно східнього походження, що випирає перший та що тепер уже відоміший під назвою українського. Відміни в кроєві цих двох типів сорочки, мабуть, дуже давнього походження та, крім причин чисто етнічних, залежали в знач* ній мірі од того, яке було полотно завширшки. Ja старих часів, коли полотно ткали далеко вужче, щоб викроїти сорочку, треба було зшити не менше як трн, а то н чотири полотнища, а наслідком того з'явились і зборки коло коміра; а щодо сорочки нового типу, то її шиють з широкого полотна, а потому викроюють з двох полотнищ, зовсім таким способом, як це ми бачили в кроєві свити, тощо. Ширше відкритий (без чохли, цебто без зборок на кінці, кипо руки) або навіть зовсім широко відкритий (як, наприклад, нл Катеринослав шин і та на Херсонщині) рукав сорочки нового типу можна пояснити, мабуть, найліпше кліматичними умовами, а щодо звичаю впускати иноді подол сорочки в штани, то цей звичай спільний усім степовим народам і був запозичений, мабуть, одночасно з кроєм сорочки під иівденно-східніх сусідів. Старовинна слав'янська довга сорочка, шо, мабуть, дожила й до наших часів у вигляді також довгої дитячої сорочки ', що при ній не носять штанів, була, мабуть, без жадних вишивок. Принаймні такою переховалась вона на цілому українському Поліссі та в багатьох місцевостях західньої України й Галичини. Але в місцевостях не таких північних з’являються вже й вишивки, занесені, дуже можливо, разом із степовим типом сорочки. На Київщині, иа Поділлю та на Волині трапляються також і відкладні коміри на сорочках, вишивані; такі самі коміри занесені з західньої України на Херсонщину та Катеринославщнну. де вони нерідко трапляються. У гуцулів у Галичині вишивки барвистими вовняними нитками, що своїм багацтвом не відстають од вишивок на жіночих сорочках, з'являються не тільки на комірі, на пазухах та на рукавах чоловічої сорочки, але й на її подолі. Для за-стьобування коміра иа Україні скрізь вживають крайки або стрічечки, крім кількох місцевостей Галичини, де для цього вживають «шпонки», що за них ми згадували, говорячи про оздоби.

Виняток із зазначених форм української сорочки складають оригінальні сорочки лемків, з безліччю зборок навколо коміра, на грудях та на спині, з розрізом не спереду, як то буває звичайно, а ззаду, на спнні (табл. XIII, g). Подібні сорочки, як ми вже згадували, носять там і жінки, тільки розріз в жіночих сорочках роблять не на спнні, а збоку, копо лівого плеча.

б) Одежа нижньої половими тіла.

І Зверхня поясна одежа. Пояс. Пояс у чоловічому костюмі грав, безперечно, далеко важливішу ролю, ніж у жіночому. Щодо чоловічих доісторичних поясів, то ми про них знаємо так само мало, як і про жіночі, але є багато вказівок, шо принаймні вищі стани суспільства,— а між ними і військовий стан, мали вже нерідко й метальові пояси чужоземного виробу.

1 Загалом дитячі сорочки такі самі, як і а дорослих, але вони значно довші. В одному, наприклад, селі Бердичівського повіту на Київщині (с Сопин) нам довелось бачити більш як ЗО літ тому дитячу сорочку «з книшами», цебто з ромбічними візерунками на грудях та на спині.

а прості люде задовольнялись шкуратяними поясами, що Тх залізні та бронзові пряжки трапляються І в деренлянських і в сіверянських похоронах. Те саме ми бачимо і за князівських часів, коли, певне, починається вже й вживання бавовняних поясів. Східні впливи, що попередили козацьку добу української Історії та були й за її часів, принесли з собою й ріжнобарвні коштовні пояси з шовкових тканин, що їх постачання зі Сходу не припинялось до кінця ХѴШ століття. Автор відомих «Денних Записок» Я. Маркович доручав своїм людям купити для нього в Персії «поясів сутих два», а в другому місці згадує за купівлю «хлопцям на пояси павистої тканини». Під впливом моди на східні пояси в Слуцькому, а потім і по инших містах засновані були, з ініціативи польських панів, цілі фабрики східніх поясів (persiar-піе). На цих виробах трапляються й російські тавра, які вказують на те, що ці пояси мали збут і серед українських козаків; цей факт підтверджений також присутністю таких поясів у колекціях українських історичних річей, як, наприклад, в Музеї В. В. Тарновського в Чернигові тощо; в XIX столітті у козаків були ще сильно поширені так звані каламайкові пояси з особливої тканини, шо виробляли її спеиіяльно для цих поясів. Ми згадували за бавовняні їх наподоблення; на місце цих поясів прийшли, нарешті, вовняні пояси червоної, зеленої, рідше синьої барви, що їх носять і тепер. Говорячи за пояси, не можна не згадаїи за старовинні чумацькі череси и формі довгого та вузького замшевого мішка з пряжкою на одному кінці та ремінцем на другому та ше за сучасні, також шкуратяні, хоч уже й «юхтові» пояси од 20-ти до 30-ти, а то й більше сантиметрів завширшки, з кількома кишенями та 5-ма чи 6-ма защеиками, в формі ремінців з пряжками; їх і тепер носить майже все населення Карпатів, а особливо бойки та гуцули. На Волині, а також І в Галичині, в дуже великому вжитку значно вужчі пояси з кількома додатковими ремінцями, які звичайно обсаджені мідними гудзиками; до них причеплена калитка чи гаманець з причандалами для паління тощо.

Шгани (перське іштан), гачі. спогіні, шаровари (baQußci&ta. ooQußa t»a), ногавиці (?). Питання про нижню поясну чоловічу одежу, здається, найтяжче в цілій етнографії як українського, так і взагалі слав’янського костюма Назви цієї частини одягу у ріжних слав’янських народів неоднакові і навіть не завше славяиські. За найпоширенішу з-поміж цих назв, здається, треба визнати назву гачі, шо трапляється у сербів, чехів, українців І, мабуть, у поляків (gaci) та у великоросів (переховалося таке слово—гашник), а назви такі, як сподні, порти — у карпатських українців, портяниці. хоч І слав'янські, але не спеціяльні, бо стосуються або до одягу взагалі, або до його матеріялу. На території сучасної України штани, безперечно, були відомі ще за доісторичних часів, наприклад, у скнфів, не кажучи вже про азійські народи, що заселювали її пізніше. Найраніші історичні згадки за цю одежу ми знаходимо в VI столітті у Прокопія, а далі, вже ясніші, в XI столітті в київських та в чеських хроніках. Але ці згадки дають нам тільки право відкинути всякий сумнів щодо ТОГО, чи історичні часи застали вже слав ян у штанях. Чи були вони приналежністю всіх станів суспільства тих часів, ми не знаємо; але щодо віку, то нам відомо, шо не так ще давно,а коло півстоліття тому чи трохи більше хлопці літ до 15-ти, а иноді й до шлюбу, штанів не носили, а ходили в довгих полотняних сорочках, підперезані якою небудь крайкою, а то й просто мотузочком.

Сучасні українські штани, навіть у найпростіших своїх формах, зовсім не мають таких переходових форм од прив'язних жіночих «завоїв» та «доко-лінниць» до справжніх чоловічих штанів, які трапляються, наприклад, у дся-

кнх північноарійських народів, як, скажім, у якутів тощо, хоч натяк на щось подібне й можна бачити в штанинах деяких українських одеж цього роду, які сходяться під кутом до продовжньоі вісі штанів. Як свідчить Чубинський, існують два крої українських штанів, що відповідають двом головним тилам сорочки: 1) штани вузькі, «до паска», цебто пошиті з пояском та шо за* стьобуються иа два гудзики, їх носять на Україні там, де носять і старовинну сорочку, шо її випускають наверх штанів; і 2) штани широкі, «до очкура», цебто без пояса, але з заложеннм верхнім краєм та зашитим у формі широкого рубця, куди всередину протягають шнурок чи ремінь, що стягує штани та не дає їм спадати додолу; ці штани носять там, де носять сорочки «степового», цебто східнього типу. Ця класифікація Чубинського загалом справна, але тільки поки мова про широкість чи вузькість штанів; вона зовсім несправна щодо вживання очкура та паска. Розглядаючи штанн в колекціях Етногр. Від. Р Музею !мп, Олександра III, зібрані майже з усіх місцевостей України, ми могли переконатись, шо вживання очкура зовсім не зв'язане з широкістю штанів і що в усіх північних місцевостях України, цебто в північних повітах Чернигівщини. на волинському Поліссі та в багатьох місцевостях Галичини, де сорочка заховала свій старовинний крій та спосіб ношення (навипуск), штанн бувають звичайно вузькі, але на очкурі. Беручи на увагу існування у Великоросі! штанів, що тримаються на затягуванні чи «на гаш ннкЬ», та значне поширення штанів з очкуром у Сербії, Чорногорії тощо, не забуваючи з другого боку за близький зв'язок штанів з пояском щодо по ходження, ми схиляємося до припущення, що первісною формою слав'ян* ських, а значить і українських штанів були якраз штани до очкура. Щодо штанів до паска, цебто з пришитим до них пояском, що його застьобують на гудзик чи на гачок, то це форма пізніша, яка повстала з уживання на штани не полотна, а якого-небудь иишого матеріялу; цю форму запозичили ми вже з західньої Європи. А щодо східнього впливу, то він виявився в формі українських штанів найбільше у збільшенню їх ширини, а потім почасти й у • зміні їх матеріялу (у козаків), а почасти й у зміні їхнього крою. В цій статті ми зовсім позбавлені змоги входити в подробиці щодо крою штанів; мн не можемо також дати туг потрібної кількості» малюнків, тому ми мусимо обмежитись лише згадкою за те, що широкі лівобережні, особливо старовинні козацькі штанн з їх чотирьохкутннмн вставками, що утворюють мішок, який об’єднує дві рівних штанини,— дуже близькі до такої самої одежі лаків, чеченців та »інших кавказьких народів, а з другого боку — до штанів болга-рів та почасти й сербів Майже те саме можна сказати й за лівобережні штанн полтавські та за широкі галицькі штани (Поділля), бо ж вони відзначаються од попередніх штанів тим, що в них штанини з'єднані трохи під кутом і все-таки мають вигляд двох трикутників або двох клинів, що заповнюють собою кут між двома штанинами, цей спосіб крою трапляється також на Кавказі, наприклад, серед населення Гунибської округи. Дуже близькі до цих штанів І штанн до очкура північноукраїнського Полісся (північна Чернигівщина та північна Волинь), але вони там геть вужчі. На цих штанах ми досить ясно можемо побачити й перехід од очкура до паска, що залежав, певне, від зміни матеріялу. шо з нього шили штанн. В тій самій місцевості, наприклад, на півночі Волині, мн бачимо, що полотняні штани пошиті до очкура, а такі самі суконні штани пошиті вже до паска,— най-певніше, тому, що сукно утворило б при очкурі надто тяжкі та незграбні складки, які до того ще й вимагали б дуже багато матеріялу. У лемків трапляється цікава форма штанів, шо являє собою компроміс очкура з паском:

ремінь обходить навколо верхнього краю штанів, але його протягають не в рубець, а в пришиті для того особливі петельки. У сербів та у чорногорців існують штани, дуже близькі формою до зазначених лемківських. У лемків також зустрічаємо ще один спосіб уникнути утворення згаданих складок: це трикутні, а навіть і чотирьохкутні вирізи вгорі на штанах, вони нагадують иноді німецький гульф, але без гудзиків, та тримаються на спільному реміні. Отже, деякі очкуриі штани, так само як і північні штани до паска, наближаються до західньоевропейського крою.

Штани на Україні найчастіше шиють з простого грубого полотна; з нього часто для цього роблять пейстрю, цебто набойку, переводячи з різьбленої дошки на полотно олійною фарбою візерунок у вигляді вузеньких продовжних смужок синьої або чорної барви; заможніші люде часом шиють собі штани з китайки або з сірого черкасину. За штани козацьких часів з тонких сукон або з шовкових тканин, явна річ, нема вже тепер і згадки. До числа особливостей гуцульських штанів, шо їх шиють майже завше з червоного, рідше синього, сукна, треба додати ше вишивання яскраво-жовтими або зеленими вовняними нитками на внутрішньому боці нижнього краю штанини, що його завше загортають догори,— оздоба, що, здається, трапляється ше тільки у хевсурів.

Такими самими візерунками, що й на штанах, вишивають гуцули й краї своїх онуч із червоного сукна та капців, цебто також червоних суконнин коротких чоловічих панчох. Подібну, спільну з кавказькими народами І з пів-денними слав’янами, рису гуцульського костюма спостерігаємо і на пончо хах, що їх плетуть з барвистої вовни з дуже яскравими та складними візе рунками.

Взуття чоловіків на Україні майже нічим не відріжняється од жіночого, і тому нам не треба його окремо описувати Чоловіки, так само як і жінки, тільки в дуже небагатьох місцевостях носять личаки; геть частіше, особливо літом, носять постоли та майже скрізь, особливо зимою, ходять в чоботях, які якщо й відзначаються чим від жіночих, то хіба що не такою старанністю виробу та почасти матеріялом, бо одночасно з тим, як вищі стани перестали носити національний костюм, чоловіки перестали носити й кольорові сап'янці. Вийшли також із ужитку й підвісні підковки, а звичайні підковки щільно прибивають до каблуків і косять їх і тепер, так само як і колись.

Инші приналежності чоловічої одежі

Ціпки, топірці, тобівки, дзьобні, кубки тощо. Конечною приналежністю кожного жонатого чоловіка, хазяїна, чи газди, е ціпок, цебто звичайна палиця, вирізана з ліщини або з молодого дубця. Палиця ця дуже проста, звичайно не загнута; її ніколи не фарбують, але деякі охочі до палиць оздоблюють її візерунками, вирізаними на корі. У гуцулів замісць палиці вживають топірець, що має на верхньому кінці насаджену невеличку, найчастіше мідну сокирку, оздоблену часом більш-менш мистецькою різьбою. Останніми часами мідні сокирки заміняють часто на дерев’яні з ріжннмн інкрустаціями Крім топірців, у гуцулів уживають також оздоблені палиці, але їх носять самі тільки замужні жінкн. Тобівка — це невеличка шкуратяна торбинка; з одного боку на ній мідна тиснена бляха або понабивані мідні цвяшки; її носять через плече на реміні, що також обсаджений в кілька рядів дрібними цвяшками з мідними головками. Жінки, а в будні й чоловіки, носять замісць тобівки дзьобню чи дзьобеньку, цебто торбинку, пошиту з вовняної, звичайно картатої, матерії, часом з ріжнимн нашивними оздобами. А раніше, поки австрійський уряд чи скорше польська адміністрація не заборонила носити зброю, вони ходили з пістолями за поясом та носили через плече кубок, цебто дерев'яну пороховницю напівкуляетої форми; ії округла поверхня дуже гарно оздоблена інкрустаціями з мідних пластинок, слонової кости, перламутру тощо; часом пороховпицю робили з розвиллн оленячих рогів, оздоблених різьбою, тощо.

Всі ці речі починають потрохи зникати, як і взагалі вся українська одежа. Почасти це виходить з причин чисто економічних, що ведуть до якнайдешевшої одежі, а наслідком цього і до фабричного виробу її, а почасти також під впливом міської та фабричної моди. В багатьох селах України, особливо на півдні, вже нерідко можна бачити парубків у кольорових сорочках, навіть чорної барвн, з косим коміром, в студентських козирках і, явна річ, у «спін-жаках» та калошах поверх намащених чобіт...

Поглянувши тепер на українську одежу загалом, ми, здається, можемо не сумніватися в тому, що вона, дарма що форми її взагалі несталі та що повстали досить великі зміни її на Україні, все-таки заховала в собі досить багато архаїчности Ці архаїчні форми, що трапляються найчастіше в жіночій одежі, помітні головно в північній смузі нашої країни та в деяких місцевостях Галичини; вони в значній мірі спільні для всіх слав’инських народів (біле вкриття голови у жінок, кептарі та лейбики, сердаки та свити з «вусами», запаски та плахти, барва та крон сорочок, способи їх ношення тощо). З-поміж сусідніх впливів на українському одягу відбилися, мабуть, найбільше впливи східні, зокрема іранські; а з західніх — явна річ, вплив польський, що одночасно заводив і західньоєвропснські форми одягу. Але що ці впливи не були все-таки досить сильні, щоб цілком змінити основний характер української одежі, то вони ввійшли тільки як фактори до її природної еволюції, досить близької до еволюції одягу південних та південно-західніх слав'яи. Ми не підемо так далеко, як небіжчик Головацький, який казав про одежу карпатських русинів, що вона «передалась буковинським та семнго-родським румунам» та що «сліди її єсть у болгар, сербів та хорватів»; але мусимо визнати, що взагалі українці й щодо одягу наближаються найбільше до південних та почасти південно-західніх слав’ян.

10. Вірування [21]

У розуміннях українського народу, як і в розуміннях инших народів, що не підлягли ще остаточно шкільному впливу, заховалось багато пережитків колишніх вірувань, цебто переконань, які склалися не емпіричним шляхом, а на підставі здогадів та припущень, що стосуються головно до тих ділянок, що їх пізнання досягають люде дуже поволі та з великими труднощами.

Заступаючи знання, нірування тримаються дуже вперто, зміняючись, однак, протягом часу та легко вбираючи в себе нові елементи, що бувають занесені ззовні В залежності від цього вірування заховують в собі цілі наверствуваннн ріжннх культур та впливів, що серед ннх розібратись часом буває гяжко в найвищій мірі, а коли це н можливо, то тільки йдучи шляхом

довгого та уважного порівнюючого вивчання. Українські вірування знаходяться саме в такому стані, а до того ще й саме вивчення їх провадили досі без жадної системи, їх постійно плутали або з фольклором, або з народним календарем, а то ще з народною медициною тощо, та переплутували одне з одним, наслідком неясности основних підстав історії релігій взагалі.

Коли сліди грубого фетишизму в українських віруваннях встигли вже стертися майже цілком, то слідів анімізму та антропоморфізму в них є ще вдосталь. Дуже багато в них також і пережитків старовинних, переважно ще індоєвропейських вірувань та культів. Сюди належать, наприклад, майже всі вірування, що стосуються до сил та явищ природи, до деяких тварин та ріжних надприродних істот; сюди належать також і ті акти чину, що випливають із цих вірувань та які становлять, головно, старовинні частини обрядів. Особливо оригінального та спеціяльного українського в них або немає майже нічого, або єсть дуже мало, тим більше, що дуже значна кількість пізніших вірувань або залежних від них актів чину встигли проникнути на Україну, почасти через посередництво ріжних космографій, азбуковників, бестіаріїв та иншої середньовічної літератури, а почасти способом ізустних запозичень. Такі, наприклад, забобони щодо тяжких днів на тижні, ріжних прикмет; сюди також належать: зав'язування вузликів, певні способи гадання та чарування, дуже багато формул заклинання тощо. Скільки-будь детальний огляд усіх українських вірувань у цій статті, явна річ, не є можливий, і нам поневолі прийдеться обмежитися найбільш цікавими їх категоріями, виділяючи при тому по змозі все, що стосується не стільки до вірувань,, скільки до ізустної народної словесности, яка знайде собі місце у главі про український фольклор. Але що вірування перетворюються на кожному кроці в міфи й легенди, то нам, ясна річ, не можна буде не звертатися до цих останніх, щоб відтворити останки колишніх вірувань або принаймні розв'язати питання про їх походження.

Саме такий випадок стає перед нами, коли тільки ми почнемо наш огляд

українських вірувань з питання про космогонічні уявлення нашого народу. У матеріялах, що ми їх маємо, ми не знаходимо ні прямої одповіди на це питання, ні яких-будь вказівок на старіші вірування, що існували за часів ще дохристіянських; ми маємо лише кілька варіянтів української легенди про те. як бог, задумавши створити світ, послав чорта на дно моря, щоб той дістав звідти трохи землі. В далеко повнішій редакції ми знаходимо цю саму легенду у болгарів, і це приводить нас до її первісного джерела — до науки маніхеїв, з якої цілком стертий вже філософський дуалізм та зосталась тільки до наївности проста, хоч і цікава фабула. Так само джерелом космогонічних уявлень в українських віруваннях стала відома книжка візантійського письменника Косьми Індікоплова: в українських народних переказах земля являє собою площину, оточену з усіх боків водою та прикриту небесним склепінням, серед цієї площини стоїть гора, шо за неї заходить сонце; саме через те й буває зміна дня та ночи. Отже, українські, як космогонічні, так і космографічні уявлення, безперечно, книжного походження, хоч і дуже давнього; вони свідчать, що коли б національна шкільна освіта, яка перервалася наприкінці XVIII століття, ішла своїм нормальним шляхом, ми мали б зараз до діла не з відгомоном візантійської схоластики та болгарських апокрифів, а з пізнішими науковими даними.

Значно старовинніші та етнографічніші уявлення українського народу про небесні світила, хоч ці уявлення не скрізь однакові та мають на собі сліди ріжних часів. Наприклад, сонце у Луцькому повіті на Волині уявляють собі «царем неба», що освітлює та зогріває землю вдень, «обходить» її вночі, а ранком знову з'являється на сході, у Новоград-Волинському повіті сонце вже втілене у вигляді жінки, а в Винницькому повіті — це вже чоловік, з ясним лицем, його проміння освітлює цілий світ, тощо. У легенді, що її навів Чубинськнй (т. І, стор. 5), ми маємо один із соняшних міфів, що, на жаль, дуже кепсько заховався та вставлений до одної дуже поширеної східньої казки на моральний сюжет, що кривда ніколи не зостається непокарана. Сонце в цій легенді уявлене в людському образі: воно живе там, де земля сходиться з небом, має матір та сестру, умикає собі жінку в людей; виконуючи свій щоденний обхід неба, воно вдягає ризу, що випускає світло й тепло. Другий тип уявлень про сонце має вже цілком инший характер, наявно пізніший: у Літинському повіті на Поділлю— це отвір у хмарі, що через нього видно частину неба; у Проскурівському повіті — цс «вогнева куля, що крутиться навколо землі»; у Грубешівському повіті — це вогонь, розкладений на небі, і його підтримує «дід», від якого й залежить довжина дня та ночі; в Уманському повіті — ие «лице боже», а в Холмському повіті — це «око боже». У всякім разі, як свідчить Чубинськнй, «сонце наче боготворене народом, його вважають за святе Й праведне». Коли хтось хоче помолитись і не бачить перед собою ні образа, ні хреста, ні якої нншої святої речі, то він мусить повернутися до сонця, а каїн й сонця не видно, то він молиться «на схід сонця», исбто просто повернувшись на схід...

Отже, мн бачимо, шо від давньої аптропоморфізації уявлень про сонце, що, мабуть, існувала колись, зосталося дуже небагато; утрималось тільки загальне переконання в божественній природі та святості його. Наскільки та в чому саме заховалися на Україні рештки соняшного культу, ми побачимо далі, розглядаючи забобони та деякі обряди; а тепер зазначимо тільки пережитки цього культу у вигляді відповідних частинам року свят, або игр.— Веснянок, Купала, Ярила та Коляди. Звичайно, й од цих свят зосталося небагато; про «сатанинські біснування», що їх списали побожні автори Переяславського Літопису або * Слова нікоєго Христолюбця» тощо, не зоста-лося'майже й згадки, соняшному богові «кур» більше не «ріжуть», а тільки подекуди, та й то більше у південних слав'ян, все ще «молять йому короваї», про шо ми скажемо далі.

Народні українські уявлення про місяць та :юрі в суті мало чим одзначаються од уявлень про сонце. Місяць — це теж «око боже, світило, що поставлене ближче до землі, щоб ліпше освітлювати її пночі; це — молодий бра? сонця, він має великий вплив і на людей, і на тварин, а тому, як свідчить Чубинськнй, народ І молиться кожному молодому місяцю. Фази МІСЯЦЯ також дали багато матеріялу для народних вірувань, але найстаріших з-поміж них ми не знаємо, а щодо сучасних, то вони мають на собі наявну печать середньовічних астрономічних уявлень; уявлення ці підновлені недавньою ще літературою про вплив ріжних «квадр» місяця на тваринний та рослинний світ, яка ще в 50-х роках минулого століття, у формі славнозвісного «бердичівського календаря» користалась безперечним авторитетом в українських сільських господарів. Зорі, згідно з народними уявленнями,— це діти сонця та місяця. Вони, однак, тісно зв’язані з людським життям: кожна людина мас свою зірку на небі, і кади людина вмирає, зірка ця падає та зникає. В деяких місцевостях ці очевидячки астрономічні уявлення зв’язані вже з христіянством, і сам бог запалює свічечки на небі для кожної народженої людини... Так само змінялися й старовинні уявлення про Молочний Шлях (Дорога до Єрусалиму), про комети, що завше віщують якусь біду.

тощо. З атмосферних явищ дощ, сніг та інсй як явища звичайні, що не мають в собі нічого жахливого, мабуть, ие вимикали точно означених вірувань. Явна річ. що ці явища залежать од вищих світових снл (дощ та сніг насилають святі, янголи тощо), але разом із ним. принаймні в сучасних народних уявленнях, видно нахил шукати для них пояснення більш менш раціонального, як-от, що сніг це замерзлий дощ тощо. Геть сильніше мусіла впливати на народну уяву веселка, яку уявляють собі у вигляді якоїсь великої рури чи смика, що втягує воду до хмар, звідки вона падає потім у формі дощу. Ще в більшій мірі здатен був зворушувати фантазію град, то в народних переказах втілений у вигляді вершника, якого бог посилає, щоб карати людей за їхні гріхи; часом, правда, град насилають ріжні лихі істоти: чорти, відьми, відьмаки тощо, І в цьому випадку його можна позбутися відповідними магічними чинами. Так само втілений і мороз, найчастіше у вигляді дуже старого чоловіка, що все морозить своїм подихом. Уявлення про вітри не відзначаються на Україні особливою оригінальністю та мають на собі очевидні сліди середньовічних розумінь про чотири космічні вітри, що їх навіть малювали на сторінках старовинних космографій у вигляді людських облич, як вони дмуть; вітри здіймаються од чотирьох таємничих Істот, що дмуть з чотирьох кінців землі та які підвладні «вітродуєві» - сердитому дідові, що жияе десь далеко за морем,- пережиток класичного Еола. Подекуди п Галичині, однак, вітер втілений у вигляді чоловіка чн жінки з подряпаними ногами, що приходять просити допомоги в людей. Зовсім ииакше та геть оригінальніше уявлений о українських віруваннях вихор. По цілій Україні поширене загальне переконання, що це сам сатана, шо це він або крутиться на своєму весіллі, або просто літає над землею; коли в нього кинути ножа або сокиру, то Його можна поранити, а то й забити, і тоді на тому місці, де був вихор, залишиться калюжа смоли. Але такі спроби дуже небезпечні, бо коли невдало вдарити, то чорт тому, хто в нього кидав, пола має всі кості тощо. А в деяких місцевостях України походження чорта, що творить вихор, пояснюють ииакше; це — діявол, що сім літ був звичайною гадюкою, другі сім літ — полозом, а за треті сім літ у нього наростають крила, і тоді він починає літати, особливо перед грозою, у повітрі, здіймаючи страшний вітер, ламаючи дерева тощо. У гуцулів, як свідчить Шухевич, подібну істоту звуть жорства та уявляють собі у вигляді крилатого смока, що його малюнки трапляються иноді на мідних держалнах гуцульських палиць (екземпляр такої палиці єсть і в Етногр. Від. Р. Музею Імп. Олександра 111), Українські народні уявлення про грім та блискавку, явна річ, також дуже давнього походження, але в наші часи вони вже до певної міри христіянізо-вані. На місце старовинних громових богів, ик, наприклад, дуже мало нам відомий Перун, прийшли вже зрозуміліші для народу втілення, як святий Ілля, архистратиг Михайло та особливо святий Юрій, що має, однак, з канонічним святим тільки те спільне, що він також їздить на білому коневі та списом забиває смока. В народній уяві він оточений цілою зграєю вовків — його собак, і кожному з них він призначає його щоденну споживу Архистра тиг Михайло, святий Ілля та святий Юрій, в народних легендах, під час грози носяться по небі: один — на своїх крилах, другий - на вогненному возі, а третій — на білому коневі, і всі вони полюють на чортів, стріляючи на них громовими стрілами. Така стріла глибоко входить в землю та виходить з неї тільки через сім літ; хто знайде її,— переховує, як святощі, і вона помагає від багатьох хвороб. Отже, виходить, що той огонь, який повстає од блискавки, є небесного походження, і його, явна річ, вважають надпри-

родним; його або зовсім не слід гасити, а коли вже гасити, то не инакше, як молоком, найкраще козиним, або сироваткою. Зрозуміла сама собою річ, що під час громовиці не слід ні співати, ані свистати, не годиться також ховатись під дубом чи вербою, бо чорти мають там своє житло та шукають у ньому порятунку під час грози.

З небесного вогню уявлення про його святість переносять і на вогонь звичайний. Вогонь вважають святим; до нього почувають особливу повагу, кожна господиня мусить ставитись до вогню луже обережно та з пошаною; при ньому не можна говорити щось непристойне, в нього не можна плювати або кидати в нього щось нечисте, з ним не можна гратись, не можна навіть вимітати піч тим самим віником, що ним замітають хату. «Ми шануємо вогонь, як бога; він наш дорогий гість». Переховались навіть деякі сліди колишніх жертов йому: кожна добра господиня повинна перехрестити його та поставити коло нього горщик з водою і поліно, щоб він мав що їсти й пити. Але при всіх отих пережитках старовинного боготворення огню вже зовсім не зустрічаються на Україні, принаймні в чистому вигляді, вірування в небесне походження вогню, ані антропоморфічні втілення його. Замісць того, щоб бути вкраденим з неба Гірометесм, вогонь став тепер вигадкою чортів або якоїсь иншої, у всякім разі лихої, сили, але викрадення його на користь людям все-таки не забуте, хоч ролю Прометея надають тепер коли не самому богові, то його архангелам або святим. Чорт розклав велике багаття. Бог, побачивши це, послав до нього архангела Гаврила, що почав розмовляти з чортом, всадивши в огонь кінець своєї залізної палиці. Коли палиця досить розжеврілась, архангел став одходити, а чорт, що зрозумів, у чім річ, кинувся його доганяти і був уже зовсім близько, але бог сказав Гаврилові: «Кинь палицю». Архангел кинув, палиця вдарилась об камінь, і з нього посипались искри. Так перейшов огонь до каменю, і люде вивчились здобувати його звідти, вдаряючи об камінь залізом. Крім таких зв'язних та модернізованих переказів про походження вогню, трапляються шс й ииші, як-от легенда про молодого парубка, шо пішов собі від батька та опинився на безлюдному острові; він почав терти «ліщину об ліщину» тощо, але це вже новіші уявлення, навіяні літературними оповіданнями про Робінзона тощо.

Земля та вода. Українські вірування, що ^стосуються до землі та воли, мало чим оданачаються од згаданих вище. Вони також у значній мірі христіянізоваш, але крізь це новіше наверстування не тяжко побачити останки дуже первісних уявлень. Про космогонічні та космографічні ідеї, що тримаються серед неграмотної народної маси, ми вже говорили. До них можна додати досить неясні повір’я про те, що земля тримається на рибі або на двох рибахуіио ці риби своїми рухами спричиняють землетруси, а також не ясніше, але значно реальніше уявлення про існування десь далеко теплої та блаженної країни, що має назву вирій чи ирій. і?уди відлітають пташки на зиму та звідки вони повертаються весною. В цьому останньому повір'ї, правда, найцікавіше слово вирій, шо зустрічається вже в поученні Володимира Мономаха, але досі, здається, етимологічно не з’ясоване; а щодо самого розуміння, то воно являє собою уламок географічного знання, що із занепадом грамотности виродилося в легенду. Сюди, цебто до самого циклу вірувань, слід зачислити також повір'я про Існування пупа (пупця) землі, звідки випливає вода, що утворює всі річки та моря, і знову вертається назад у той самий пупець. Це уявлення, мабуть, навіяли відомі біблейські та апокрифічні повір’я, що раз у раз підновлюються, як деякими старовинними церковними малюнками чотирьох світових річок, які випливають з одного місця, так і оповіданнями прочан про те, що вони бачили пуп землі в Єрусалимі. Цікавіші уламки давнього боготворення землі та води, що залишились у порів нюючи чистому вигляді. «Народ,— говориться в повір’ї, записаному експедицією Чубинського,— має глибоку повагу до землі та зве її матір'ю. «Земля мати наша», тому що вона годує людей і тварин». Бити по землі палицею без потреби вважають за великий гріх. Клятьба землею — найстрашніша клятьба; при тому звичайно цілують землю, а в деяких місцевостях і з'їдають шматочок землі (мабуть, останки середньовічних ордалій) на доказ своєї правди, Внраз недовір’я: «хоч ти землю їж» — і тепер дуже часто вживають, а побажання - «щоб тебе свята земля не прийняла» - є вираз найбільшої ненависти, t навпаки: «щоби ся мав, як свята земля» — належить до найкращої доброзичливости.

Так само за святу вважають і воду; в неї не можна плювати, спорожнятись тошо, але, однак, найчастіше вода набирає святих та цілющих якостей тільки тоді, капи вона «не почата», не занечищена ще жадним доторканням, або коли вона свячена, особливо в певні дні (наприклад, на Водохрещи). В піснях, особливо обрядових, ставиться вимога, щоб вода для ритуального вжитку була невідмінно з «трьох» або з «семи» криниць тощо. Дуже цікава обставина, що ні в літературі, ані в відомостях, що ми та ииші особи їх зібрали, нема найменшої вказівки на якийсь подарунок чи жертву воді, на кшталт, наприклад, тієї грошини, що її поморяне кидають в море, випливаючи з Білого моря в океан. За єдиний, та й то не дуже переконуючий натяк иа існування, принаймні в далекому минулому, жертов воді можна вважати хіба тільки звичай, що заховався де-не де,— кидати гроші в криниці, що їх вважають за святі, або в джерела в деяких манастирях...

Так само й вірування, зв’язані з рослинним світом, мають на Україні характер безперечно пізній, та дуже часто вони й запозичені з заходу. Все те. що ми знаходимо, наприклад, за осику, березу, сосну, бузину, ячмінь, горох

Металеві хрести з українських церков XVII—XVIII ст.

тощо, витворилось уже під виливом христіянських ідей: сосна — дерево благословенне, вона завше зелена, бо її дерево виявилося непридатним на цвяхи для розп’яття Христа; а верба навпаки,—дерево прокляте, бо ж ті цвяхи були саме з неї зроблені; на осиці повісився Іуда, тому її листя безперестанку труситься, вона наводить жах на все лихе, з неї роблять кілки, що їх вбивають у груди відьмакам та взагалі ходячим мерцям; береза зблідла од першого наміру Іуди повіситись на ній; на бузину повішено святу Варвару Великомученицю, і тому в кущах її живуть чорти, тощо. До числа вірувань, що зайшли з заходу, належать також відомі оповідання про цвіт папороті, про очерет, про чортополох, про мак-видкж та про багато инших рослин. Слідів давнього шанування дерев та їх культу, здається, на Україні зовсім не заховалось, хоч історичні відомості дають численні докази того, що вони

існували за старих часів у нас так само, як і в усіх инших слав’янських народів. За єдині їх пережитки можна те хіба вважати ритуальне деревце в купальних обрядах та вильце, чи гильце, у весільних, та про це скажемо далі.

Головні мотиви вірувань щодо тварин — це антропоморфізм та переконання в можливості перетворення; ці мотиви злегка прикриті напливом пізніших христіянських ідей. Ведмідь — це перетворений мельник, малпа— теж перетворена людина, свиня покарана за спробу одурити Христа жидівка, собаки — перетворені хлопчики, що дражнили Ісуса Христа, кріт — також хлопець, що його батько спокушав бога; кицька утворилась у рукавиці богороднці, кажан — з звичайної мнші, коза та пава — перетворення чорта, чайка — перетворена вдова, журавель — циган, а бусол був колись за слугу у богородицІ; зозуля, за одною версією,— жінка, що вбила свого чоловіка і за те засуджена не мати свого гнізда, а за другою,— дівчина, що пішла заміж за перевертня вужа, тощо. Сліди антропоморфізму можна було б вбачати і в українських оповіданнях про тварин, шо говорять людською мовою, але цих оповідань є поки що всього два, й обидва вони, маючи характер навчання (небезпека — багато знати та проговорюватись про секрети), належать до ділянки міжнародного фольклору і на Україні, безперечно, запозичені.

Так само належать скорше до ділянки фольклору, ніж до числа вірувань, і оповідання про створення людини. Варіантів цих оповідань теж дуже небагато, всі вони, безперечно, біблейського, а до того ще й апокрифічного змісту, бо в них усіх у творенні людини, крім бога, бере участь, явна річ з другого боку, І діявол. За варіянтом Драгоманова, бог виліпив людину з глини та поставив сушитись, наказавши собаці стерегти її; діявол скористався, що собака заснула, розірвав у виставленої сушитися людини груди та наплював туди. Бог вдунув потім у людину душу, але людина й досі, кашляючи, харкає.

Зовсім щось инше являють собою українські народні оповідання про душу; тут ми маємо вже до діла не з легендами, а з справжніми віруваннями. Вірування ці, однак, безперечно христіянського походження, але доповнені вони чисто народною фантазією. Місце перебувапня душі в тілі в них точно не вказане; одні кажуть, що вона знаходиться в голові, другі - що в ямці під шиєю, в грудях, в животі, в печінці тощо. Звідки береться в людини душа та як вона входить в дитину,— на ці питання в українських народних віруваннях ми не знаходимо відповіди, але з них ми дізнаємось, шо вона покидає тіло тимчасово—під час сна, та назавше — в час смерти. В останньому випадку вона виходить найчастіше через отвір, що відчиняється в момент смерти на тімени, або через рот, часом її буває видко, Вона з'являється то у вигляді мухи або бджоли, а то метелика або пташки, а то ше у вигляді маленької людини з прозорим та чистим тілом, а часом і з крильцями, або, нарешті, у вигляді маленької хмаринки, паче парк. Вона має, однак, тілесні Г'отреби, їсть, вдихаючи в себе пару од гарячого хліба або иншої страви, і для неї завше ставлять на вікні воду якийсь час, після якого вона зовсім одлітае, але повертається додому в ті дні, коли поминають небіжчика. За гріхи людини душа зречена на смутну долю, у формі переселеним в яку-небудь тварину: в собаку, коня, свиню, кінську голову тощо, де вона й зостається аж до смерти тварини. Ця віра в переселення душ, явна річ, належить до пережитків дуже глибокої старовини, підновлених та поширених у Європі ріжними містичними та сектярськими вченнями, як-от маніхейство.

шо на Україні відбилося не тільки в цьому, бо ж ми вже бачили його вплив на вірування щодо створення землі.

Окрему та дуже цікаву групу вірувань щодо людей становлять уявлення про ходячих мерців, головно утоплених, самогубців та взагалі людей, що вмерли неприродною смертю, про мавок, упирів тощо. В основі цих вірувань лежить, явна річ, передусім страх, що його викликають мерці, та думка про можливість повороту їх до товариства живих людей. Наслідком цього у всіх оповіданнях про виходців з могил пануючим мотивом стала коли не безпосередня шкода від них, то в усякім разі неприємність та небажаність їхньої появи За єдиний виняток з цього загального правила можна вважати легенди про вмерлу матір, шо приходить до своїх дітей, або як мрець одвідує свою дружину Але звичайно мерці з'являються до живих людей, щоб нага дати їм про яку-нсбудь недбалість, як-от невідправления панахид тощо; коли їх бажання виконано, вони більше не з'являються. Доля самовбивців, утоплених тощо геть гірша: вони зречені на вічне блукання навколо своїх могил чи місця своєї смерти. Потоплі під час купання дівчата, а за другими, безперечно пізнішими варіянтами вмерлі нехрещені діти,- перетворюються в мавок, або русалок. Загально відомі вірування, або, краще сказати, поетичні уявлення про мавок, повніші та колорнтніші на Україні, ніж у Велико росії, являють і собі тільки спадщину од класичних народів, греків та рим лян, хоч і в дуже оригінальному засвоєнню та переробці, та давно вже належать до ділянки фольклору До тої самої ділянки належать і відомі легенди про упирів, що дуже ще недавно на Україні являли собою одне з иайтемні ших вірувань, вийшовши з оповідань про вампірів — тварин з породи кажанів, що живуть у тропічних країнах Нового Світу та ссуть кров инших тва рин, а иноді й людей; ці вірування, перетворивши вампірів у мерців, які встають з могил ссати кров у живих людей, поширились по цілій Європі, а особливо, як кажуть, в Греції, Хорватії, Моравії, Угорщині та Польщі, звідки вони перейшли на Україну, спричинивши велику кількість судових процесів та безліч легенд. В західній Європі чинність вампірів припинялась, коли інкримінованого мерця виймали з могили, одтинали йому голову та палили; на Україні до цього випадку пристосували той самий осиковий кілок, що вийшов такий корисний і для заспокоєння волоцюг-мерців взагалі; а крім того, в могилу кидали жменю маку, бо тоді, не перерахувавши всіх макових зерен, упир не міг вийти з могили.

Щодо живих людей, то їм українські вірування, принаймні сучасні, не надають жадних надприродних сил чи здібностей. Єдиний виняток щодо цього становлять тільки відьми та вовкулаки. Відьми — це звичайні жінки, але з деякими надприродними властивостями, що спрямовані тільки на тс, щоб творити людям всяке лихо в тій чи иншій формі. Звичайна і, так би мовити, спеціяльна їхня праця — це здоювати молоко у чужих корів; притому деякі відьми, а саме — родимі відьми, що мають на відзнаку неве лнчкнй хвіст, можуть доїти й здаля, провертівши тільки для цього де-небудь дірку та після ріжних нашептів заткнувши її чопиком; після того скоро тільки відьма вийме чопика, як через дірку й поллється молоко з тої корови, яку вона собі призначила в думках; а щодо відьом вивчених, які хвостів не мають, то вони ходять до корів з дійницею. І одні й другі відьми можуть перекидатись ріжними тваринами, а навіть і неживими річами. Вони мають вплив на погоду, можуть затримувати дощ та насилати таким способом посуху; своїм чаруванням вони можуть спричинитись до ріжного лиха, хороби і навіть смерти, завиваючи для цього ріжні закрутки (завої, заломи тощо) на полі; роблять навіть спроби вкрасти з неба місяць та саме сонце, утворюючи загьму цих світил. Відьми можуть літати в повітрі дуже далеко, вилітаючи невідмінно через комин иа коті або на якійсь иншій тварині, а найчастіше просто на вінику. Для цього вони варять якусь магічну течу та мастяться нею, явна річ, цілком голі. Звичайною метою такого лету буває вершок Лисої горн біля КиТва, де збираються відьми з усіх сторін на танці та розгульне бенкетування; германські відьми з тою самою мстою збираються на вершку Блоксберга (Брокена). Т^к само, як і упирі, відьми можуть вставати з могили, особливо для того, щоб за якісь кривди, що вони зазнали за життя, мститися на людях, ссучи Їхню кров. На одному з таких оповідань збудована, як відомо, ціла чудова фабула повісти Гоголя «Вій*.

Віра в існування відьом, крім України, поширена у поляків та германських народів, але, здається, П зовсім немае у латинських народів. Походження цього вірування через те дуже загадкове, хоч, мабуть, і можна було б вважати за вказівку щодо цього два зауваження, а саме: одне у de Ches-пеі’я, в Dictionnaire de superstitions (Collect. Migne), про те, що н Індустані часом обвинувачували старих жінок в чаруванні і для спроби кидали їх в мішках у воду, а коли вони випливали, то їх палили; друге — у Wuttke про те, що за відьом в Німеччині вважали головно циганок. На жаль, у цих вказівках нема жадних подробиць (крім спроби водою, яку, однак, зовсім не можна вважати спеціальною тільки лля відьом), які з'ясовували б, чи цих старих індуських жінок та циганок вважали справді за відьом чи за чарівниць? Ріжннця між цими двома розуміннями дуже сутня, бо відьом ніяк не слід плутати не тільки з українськими знахорками чи ворожками, але й з великоруськими чи иншими чарівницями (sorcières, Zauberinnen), що не літають ні на Блоксберг, ані на Лису гору, не мають хвостів, не спеціялізова-ні на доєнні корів, які лік>ють од хороб га взагалі, чинячи иноді н зло, роблять разом із тим людям фіктивні чи дійсні послуги, чого ніколи не роблять відьми. Ця ріжннця, однак, Існує зовсім не у всіх народів, у яких ми зустрічаємо вірування у відьом, і ця обставина, мабуть, також може служити одною з вказівок для з'ясування походження цих вірувань. В найдетальиішому та найчистішому вигляді розуміння відьмн Існує тільки у германських та у деяких слав'янськнх народів, що мають для того й відповідні вірування; при тому ці вірування, як і саме розуміння, існують відповідно дуже недавно; а в латинських та східніх народів цих розумінь, здається, немає, а коли вони А єсть там, то в дуже затертому та обезбарвленому вигляді, змішуючись з розумінними ворожок, чародіїв тощо, як, напр., у романських народів. Серед слав'ян відьмн відомі головно у поляків та в українців, і дуже можливо, що поляки та українці запозичили їх з Німеччини У великоросів слово відьма хоч і відоме, але його майже завше супроводить епітет: київська. Подібність між чарівницями та відьмами й сплутування цих двох розумінь у багатьох народів вказують,— як це можна припускати,— на те. шо відповідно нове розуміння відьми занесли, мабуть, справді цигане з Індії; маючи в собі як головну ознаку відьмн доєння корів і, можливо, затримування дощу, воно в західній Європі змішалося з розуміннями чарівництва, що існували гам уже раніше. Це сталось не у всіх народів, а передусім у германшв, а потім і в деяких инших, у тому числі і в українців.

Уявлення про вовкулаків, цебто про людей, що мають здатність навмисне, а иноді й проти своєї ваті, перевертатися тимчасово вовками,— навпаки, мають характер дуже міжнародний та поширені більш-менш по цілій Європі.

В основі цих уявлень лежить, явна річ, загальна ідея про можливість перетворення, шо Тї головним огнищем була, мабуть, Індія. Під назвою лі-кантропії це вірування існувало вже у народів класичної старовини. На Україні, як це видно зі слів Геродота про невірів та з «Слова о полку Ігореві», вірування про вовкулаків було відоме з глибокої старовини й утрималося й досі,— явна річ, більше в формі легенд, та й то не дуже численних. Згідно з сучасним народним розумінням, вовкулаками стають люде, що їх покарано таким способом за ріжні гріхи, головно за порушення сексуального утримання напередодні свят. Вовкулаки живуть у лісі разом із справжніми вовками та, як і вони, нападають на домашню худобу, але не їдять її, а тільки душать. Коли розірвати мотузочок, що майже завше висить на шиї у вовкулака, то він зараз же знов стає людиною. В инших слав’янських країнах скрізь зустрічаємо такі самі вірування про вовкулаків, але вони не завше однакові: у сербів вукодлака сплутують з упирем, у великоросів уявлення про нього майже зовсім заникло та сплуталось з загальним розумінням перевертня.

Переходячи далі до українських вірувань у надприродні істоти, мн мусимо передусім признатись, що з причини надзвичайної рухливости, або, коли можна так висловитись, незвичайної заразливости цих вірувань, порівнююча етнографія, здається, й досі не може сказати нічого позитивного щодо ріжни-ці уявлень про надприродні істоти у ріжних народів. Тут, мабуть, більше, ніж деинде, треба зважати на історію цивілізації, щоб не приймати за етнічні ріжниці тільки ріжницю рівня культури. Приписуючи нечистому духові — діяволові — свої власні, найнегативніші якості в якомога прибільшеній формі, кожний нарід неминуче мусів надавати йому свій оригінальний характер, але потім, коли народи більше зблизились, легенди про чортів змішались та прибрали цілком міжнародний характер, 3 другого боку, страх первісних дикунів перед нечистою силою в міру підвищення культури поволі зменшувався, і чорт із страшної, трагічної істоти почав перетворюватись у щось білып-менш комічне. Ксав’е Марм'є знаходить, що сучасні легенди «не малюють чорта в такому страшному вигляді, який Йому надавали колись. Lie нже не той могутній дух, що колись панував над безоднею та, в своїх гордощах скинутого янгола, повставав проти самого бога; це — нещасний бідолаха, що з великими труднощами заселює свої володіння скількома заблудли-ми душами, що волочиться по всіх затулках, щоб підстерегти жінку, що забула помолитись, або чоловіка, іцо впав у розпуку... Це — створіння жалісне, недогадливе, що постійно пошивається в дурні...» Ця характеристика вичерпуе все те, що можна сказати й про українського чорта. В легендах про нього, між иншим, дуже численних, що здобіль наповнюють наші збірники, чорт на кожному кроці опиняється в комічному становищі, його завше обдурюють якнайнехитрішим способом.

Український чорт, так само як і його західноєвропейські товариші, відповідно недавнього походження, і уявлення про нього тісно зв’язані з біблейськими та середньовічними розуміннями, головно західноєвропейськими, а в багатьох рисах і з болгарськими, особливо апокрифічними. Це виявляється зразу в українських народних оповіданнях про походження чортів. З одних оповідань виходить, що чорт Існував ше до створення світу: «тоді, коли ще нічого не було, крім бога, бог, ходячи по водах, побачив у піні чорта», звільнив його звідти та взяв із собою; а з других — виходить, що бог знайшов чорта, як той пищав знову-таки в морській піні, знайшов його «тлумаком», цебто чорт мав тільки самий тулуб, без рук та без ніг...; в третіх — що чорта просто створив бог, але все ж таки з морської піни, В усіх випадках чорт бере участь у творчій чинності бога, виконуючи його доручення, але він завше робить це несовісно та дбаючи тільки одержати на всьому користь для себе.

Множаться чорти так само, як і люде; вони родяться, женяться, але не вмирають, коли їх не поб’є сила божа. Є, однак, ще й кнший спосіб розмножування чортів, найпродуктивніший: коли чорт миє руки та струсить з них воду назад себе, то з кожної краплі народжується чортеня. З деяких оповідань виходить, що це буває й тоді, коли це роблять жиди. Живуть чорти в порожніх млинах, в руїнах, по глибоких ярах, в кущах бузини, в очеретах, у болотах, в лісах та на полях,.. Зверхній вигляд чортів дуже ріжний: одні описують чортів як щось чорне та волохате; инші кажуть, що чорт, «як чоловік, чорної краски, з лиличими крилами (крнла кажана) та з ріжками на голові». Иноді ці ріжки прикриті брилем л широкими крисами,— морда собача, хвіст гачком, пазурі на руках та на ногах. На Волині чорта уявляють собі у вигляді людини невеликого зросту, чорного, з собачими, цапиними або курячими ногами, морда в нього широка, ніс довгий та гачкуватий, очі, як розпалені жарини, роги — баранячі або цапині, волосся чорне, руки довгі, з довгими лазурями; одяг на ньому німецького крою, найчастіше фрак, капелюх — високий. В цих описах зверхнього вигляду чортів не тяжко вгледіти ознаки уявлень дуже ріжних епох, починаючи з класичної старовини (роги, козині ноги, хвіст, вогняні очі та инші атрибути поганських богів) і кінчаючи комічними для слав'янина, гачкуватим носом, довгими руками, капелюхом та фраком німця. Кати чорт прибирає людський вигляд, то він цілком подібний до людини, тільки ззаду у нього висять тельбухи... Але чорти можуть прибирати й усі ннші форми; вони перекидаються дитиною, паном, жінкою, вівцею, цапом, півнем, ріжними иншими тваринами, крім звичайної собаки, бо псів вони не люблять... В деяких легендах, однак, чорти з'являються иноді у вигляді білого хорта. Чорт може також прибирати й форми ріжних неживих річей: колеса, клубка, хмари, вихоря тощо, а також він уміє робитись невидким, розсипатися з гомоном та реготом...

Те, що ми сказали про народне розуміння чортів, характеризує також І всю їхню чинність. На Україні — це не могутній дух, здатний вчинити якесь грандіозне лнхо; це просто істота, що змагає безнастанно тільки до того, щоб зробити якусь капость всім і кожному зокрема, починаючи з бога, що його творові він наплював у груди, та кінчаючи останньою людиною. Чорт використовує кожну найменшу недбалість чи людську слабість, щоб зробити яку-будь капость,— саме капость, а не поважну шкоду, що на неї йому бракує сили. Чорти можуть затягти людину в болото, всадити їй в рот замісць люльки шматок кизяку, дати замісць грошей купу черепків, порвати одежу, посварити з родичами та з приятелями. Одна дуже побожна людина виявляла свою побожність тим, що молилася в церкві до образів, а чортові, намальованому на образі Страшного Суду, давала дулю. Чорт розгнівався та, щоб помститися, попереносив до цієї людини в комору ріжні церковні речі, щоб того вважали за злодія. Чортові теж приписують і ріжні вигадки на шкоду людям, І передусім винахід горілки; йому теж приписують все гомінке, горюче й смердюче, а саме: млин, козу, нафту тощо, не кажучи вже про незрозумілі та незвичайні речі, як-от паровоз, телеграф, телефон тощо. Опанувати людину, хоч би й таку, що продала йому свою душу, чорт за її життя не може; а затягти живого в пекло він може тільки жида, та Й то тільки один день на рік — в Судний деньгі народ оповідає, шо в цей день завше таким способом зникає безвісти по кілька жидів у кожному містечку... Побачити чорта та ввійти з ним у зносини справа зовсім не тяжка. Для того треба вийти вночі на перехрестя доріг та три рази свиснути чи гукнути: «Грицю без п’ят». Чорт негайно з’явиться у вигляді невеликого «панича», і з ним можна скласти умову на продаж йому своєї душі за певні послуги, головно, звичайно, за гроші. Договір цей мусить бути підписаний кров’ю того, хто договорився, і беруть кров з порізаного мизинця. Ніж для цього та перо є завше в запасі у чорта. Цим договором можна «купити» собі чорта в доживотнє розпорядження у вигляді «слуги», «домового слуги» або «хованая». З найбільшою вигодою чиняться такі справи иа Карпатській Русі, в Сіготі, де є «мудрі люде» або «земляні боги» (знахарі), які відомі всім: вони ведуть правильну торговлю чортами, складаючи договори від їх імсни, а покупець «записує» чортові або свою душу, або душу своєї дитини, або навіть просто свою худобу. Той, хто купує чорта, иноді дістає його тут-таки у вигляді прачика (головастика) або маленького чортика у пляшці з водою (в одному оповіданні чорт «гумовий», цебто з каучуку), але найчастіше його знаходять у себе вдома, з умовою, ніколи не хреститися та ие солити чортової страви, а то він може втекти, перед тим цілком спустошивши хату свого хазяїна. Є, правда, спосіб придбати собі такого «домового чорта» і без допомоги «мудрих людей». Для цього досить здобути так званий «зносок», цебто маленьке яєчко, знесене куркою, що вже перестає нести яйня, та носити це яєчко, не виймаючи, дев'ять день під пахвою лівої руки. Зі зноска вилупиться чортеня, і годувати Його треба самими кльоцками без соли.

Беручи на увагу ту легкість розмножування чортів, за яку ми вже згадували, треба було б думати, що кількість їх безмежна... І справді, в народній уяві так воно й є В оповіданні, що його наводить Чубинський, захоплений пихою «найстарший чорт», задумавши зрівнятися з богом, збудував високу вежу та зібрав туди всіх чортів, іцоб вони роздивились на його твір. Але бог зруйнував цю будову, і чорти летіли з неї 40 день та 40 ночей, котрий упав до води — став водяник, котрий у ліс — лісовик, в болото—болотяник, на поле - польовий, в очерет — очеретяник тощо, Коли вони не трапляються на кожному кроці, то це тільки тому, що вони можуть робитися невидкими, а крім того, згідно з оповіданням у «Знадобах до української демонології» Гнатюка, останніми часами їх у величезній кількості витребували иа ріжні служби: залізниці, телеграф, телефон тощо, які без нечистої сили, звичайно, не обходяться. А втім, їх було б вее*таки більше, коли б їх не нищили святий Ілля, святий Юрій, архистратиг Михайло та ииші святі. Святий Ілля провадить з ними систематичну війну, Їздячи по небу на своєму вогненному возі та стріляючи на них кам'яними стрілами. Чорти стараються сховатись і ховаються найбільше по деяких деревах, але стріли святого Іллі знаходять їх і там і забивають не тільки чорта, що від нього зостається тільки мала калюжа чорної смердючої смоли, але й тих нерозсудливих людей, що ховаються під час громовиці під дерева, як це ми вже зазначили вище, говорючи за грім.

Чортами, властиво, українська демонологія й обмежується, бо всі инші надприродні істоти, як-от домові, перелестники (інкуби), мара, манія тощо, коли й трапляються в ній, то дуже рідко і всі без винятку запозичені. Українського домового не можна й прирівнювати до великоруського; на великоруського домового треба зважати, бо то ж він справжній «хазяїн» дому, і невгодній йому людині він може заподіяти найбільше нещастя. В кожному з українських фольклорних збірників, навіть найповніших, домовий коли й фігурує, то хіба в одному, щонайбільше — в двох оповіданнях, та й то з наявними слідами великоруського походження. Явна річ, що всі ці спе-ціяльні «лихі духи» та «нечисті сили», як і сам чорт, з’явилися в українському світогляді тільки порівнюючи дуже недавно замісць дохристіянського пантеїзму, якщо тільки можна вважати за пантеїзм те, на що натякає наведена вище переробка біблейського переказу про вавілонську вежу, і те, що нам відоме тільки в досить неозначеному вигляді «поетичних поглядів слав’ян на природу». Здається, не буде занадто сміливим зробити припущення, що в віруваннях доісторичної доби навряд чи існував і дуалізм відомих східніх релігій і що ті самі соняшкі та инші божества були й добрі й лихі од того, як люде ставились до них та як до обставин. Досліди небіжчика В. Б. Антоновича «О колдовствИ въ юго-западной Руси до начала XIX вѣка» свідчать, що відповідна лагідність судових присудів у справах чарівництва залежала від того, що український народ не має тих демонологічних уявлень, що на Заході спричинялись до жорстоких переслідувань чарівників.

Розміри нашої праці, як це ми вже зазначали, ніяк не дозволяють нам хоч трохи довше спинитися на забобонах щодо щасливих та нещасливих днів, зустрічи з ріжнимн людьми та тваринами; щодо наврочування, зав’язування вузлів, насилання хороб та иншого лиха, приворожування кохання та взагалі спричинити лихо або запобігти йому. Над дослідами щодо цих забобонів дуже багато працювали західні теологи; досить переглянути славнозвісний «Трактат про забобони» Тьєра, щоб знайти в ньому майже все, що зустрічаємо і в наших збірниках, та переконатися, що наші аналогічні забобони занесено до нас з Заходу. Більшість із них уже встигла у нас заникнути або набрати жартовливого характеру, але деякі ^ них існують ще й досі. Серед них треба відріжняти прості приміти,— наприклад, зайця, що перебігає дорогу, небезпеку розпочинати щось у понеділок тощо,— та певні вчинки, що мають мету або вимикати певні явища, або, навпаки, усунути явища небажані. Такі вчинки можуть робити тільки «знаючі* люде знахарі, або знахарки, яких, між иншим, не слід плутати з великоруськими колдунами, що мають зв'язок з «нечистою силою* та яким у їхніх вчинках допомагають чорти. Знахарі не знаються з нечистою силою, а навпаки, вся їх чинність пересякнута глибокою, хоч і до певної міри апокрифічною, релігійністю Чинність ця змістом своїм зводиться головно до виконування в більш-менш винятковому зокіллі певних ДІЙ та до вживання ріжних засобів, вимовляючи закляття чи якісь магічні формули, що дають силу всім иншим вчинкам. Найчастіше для такої чинности вибирають або ранній ранок — «до схід сонця», або вечір «як зірки зійдуть», або ніч. Виконують ці вчинки «на кладці» коло води, поза хатою, «коло покутя», на такому місці, «де ніхто не ходив», тощо, та полягають в тому, що дмуть на «непочату воду», або кидають жар в воду, або зав’язують вузлики на хлібовинах у полі (закрутки, завої), або, нарешті, просто промовляють певні слова Засоби, що їх вживають ири цих чаруваннях, та ріжні заправи дуже нагадують відому формулу: in verbis, herbis et lapidibus; иноді досить пошкребти кам'яну чи бронзову сокирку та випити нашкробані крихти з водою, иноді набирають води в рот та. перепустивши її через зуби в «ополоник», дають її випити тому, кого хотять приворожити, тощо. Для ріжних цілей вживають також і кістку з лилнчого крила, гусячий або собачий кал, живу рибу чн жабу, шо її косять зашиту в мішечку на шиї, або очі, вийняті з живого голуба, висушені та розтерті на порошок, не кажучи вже про всякі рослини, як-от тирлич, любисток тощо. Ллє головку силу мають все-таки verba, себто закляття, що ними безпосередньо передасться бажання На жаль, такого роду формули знахарі переказують дуже неохоче, і записано їх поки що дуже мало, але ті, що записані, дуже цікаві. Найпростіші з цих формул обмежуються самим тільки більш-менш твердо висловленим побажанням Щоб припинити кровотечу, наприклад, промовляють такі слова: «Бігло три річки: одна водяна, друга смоляна, третя крівава; І кажу тобі, стань, крівава, а як не станеш, то буде тобі те, що було тому чоловікові, що в неділю до служби божої в гаї дрова рубає* В деяких випадках, наприклад, коли батьки звертаються до дітей, найпростіше, але гнівне побажання негайно має свій наслідок, не зважаючи на каяття батьків, що вимовили, не подумавши, таке закляття. Так, діти одної жінки, що спересердя побажала їм скаменіти, відразу поробились камінням. Дуже часто висловлені у формулах побажання ускладняються і відсилають хороби та инше лихо в такі місця, де вони нікому шкодити не можуть. Такий характер мають, наприклад, замови від «уроків», цебто лиха, шо його наслано також закляттям: «Уроки, урочища, підіть собі на луга, на ліса дрімучиї, на степи степучиї, де глас чоловічий не заходить, де півні не співають, де люде не гомонять...» Иноді хоробі дають право чинности тільки в умовах більш-менш неможливих; наприклад, як свідчить Н. Маркевич, коли болять зуби, то промовляють таке закляття: «Місяць у небі, мертвець у гробі, камінь у морі: як три брати докупи зійдуться і будуть бенкет робити, тоді у мене зуби будуть боліти...» В усіх цих випадках той, хто замовляє, говорить од свого імени, ніби почуваючи в собі силу чи владу досягти бажаного. Але в инших випадках він уже не покладається на свою силу, а звертається по допомогу до могутніших істот. Такою істотою в одній замові, наприклад, стає ворон: «На синьому морі, на камені ворон сидить, лапами розгрібає, хвостом розмітає, од хрещеного раба божого N всякий пристріт одганяє». Але здебільшого в замовах такими силами бувають сонце, місяць, зорі, а в деяких — бог, божа мати та святі, і тоді вже самі формули втрачають характер заклять та перетворюються у справжні молитви, або чисто поганські, або вже христіянізовані.

В одній з таких формул, що їх наведено у збірнику Чубннського, говориться: «Сонечко ясне, сонечко красне, освічуєш (ти) гори, долини, освіти моє личко, щоб моє личко було ясне-красне, як сонечко». Або в другій формулі: «Ти святе, ти ясне-прекрасне; ти чисте, величне і поважне, ти освічуєш гори й долини, і високиї могили; освіти мене, рабу божу, перед усім миром: перед панами, перед попами, перед царями, перед усім миром христіянським: добротою, красотою, любощами й милоіцами; щоб не було ні любішої, ні милішої од раби божої, народженої, хрещеної, молитвяної N. Яке ти ясне, величне, прекрасне, щоб і така була ясна, велична, прекрасна перед усім миром христіянським, на віки віків амінь». Звертаючись до місяця, ннша інвокація говорить: «Місяцю Владимиру, ти високо літаєш, ти все бачиш, ти псе чуєш: як невольники і невильниці плачуть за батьком та за матір ю, за дітьми маленькими; як корова за телям, як лошиця за лошам, як ослиця за ислям, як море за морем... Даруй же Господи, щоб так за мною, народженою, хрещеною, молитвяною рабою божою Марусею, Грицько плакав». Не менш цікавими словами звертаються й до зірок: «Ви зорі-зірниш, вас на небі три сестриці: одна нудна, друга привітна, а третя печальна; беріть голки і шпильки, гардове каміння, бийте його й печіть, паліть і нудіте, не дайте йому ні спать, ні лежать, ні їсти, ні пить — других любить; тягніть до мене хрещеного, народженого і молитвовлного козака N...». Зовсім ннакшс виходять ці майже величні гимни в їх пізнішій, наявно христіянізованій переробці: «Господу богу помолюся і пречистій божій матері поклонюся і всім силам небесним і отцям печерським; стійте мені у поміч святі псчерські — Антоній і Феодосій і всі святії печерські угодники божиі, станьте мені у поміч; іду я на золотий міст, стріла мене господня мати: «Куди ти йдеш?» — Пристріту топтати рождениого, молитвенного, хрещеного раба божого N».

Озираючи тепер загальним поглядом українські вірування (крім міфологічних, що стосуються до фольклору), ми, здається, можемо прийти до висновку, шо в них майже не заховалось найстаріших вірувань, які стосуються до фетишизму, та що найстарішими виявляються вірування, що зв'язані з культом небесних світил, а решта має пізніший та очевидячки запозичений характер. Ця обставина, що за неї ми, після нашого огляду, можемо говорити з більшою певністю, дає нам певне право припускати, що нові релігійні уявлення, а саме хрнстіянські, лягли на Україні на грунт, вже позбавлений старовинних, примітивніших уявлень. Певне, саме цим фактом і слід пояснювати те, що на Україні ніколи не було сектярства, яке повстає, як відомо, на грунті примітивно-формального ставлення до річей культу. З усіх відхилень од православія на Україні помітні бували тільки рухи чисто раціоналістичні: социніянство в минулому та баптизм у сучасності. Не можна не зазначити, що цілком те саме ми бачимо у південних та західніх слав’ян.

11. Обряди '

Конечним наслідком вірувань бувають обряди, цебто чинність, іцо має ставити події людського життя у відповідність до цих вірувань. Що більше життя пересякнуте віруваннями, то більше воно мас й ободів, як це мн бачимо у багатьох народів, що досягли певного релігійного розвитку, де кожний крок людини, від народження до смерти. всс щоденне життя йде в супроводі релігійних обрядів Але ше в більшій мірі помітна обрядність (в широкому, звичайно, розумінні цього слова) у народів не таких цивілізованих. де кожному здасться, що він оточений невидкою небезпекою, та постійно дбає про те, щоб забезпечити себе від неї певною чинністю, що про неї викладено в попередній главі. До цієї чинности з часом приєднуються елементи комеморативні, церемонійні, суспільні, що саме й становлять ритуали чи обряди.Зрозуміла сама собою річ, що ми не матимемо тут змоги навіть і згадати за всі ті обряди, що супроводять життя українського населення, ми муситимем обмежитись тільки найголовнішими з-поміж них. а саме обрядами річними, а потім родильними, весільними та похоронними.

Річні обряди, що на Україні, як, правда, й скрізь, зв’язані з культом сонця, не могли, звичайно, не підлягти значним змінам; на них встигло нагромадитись стільки наверствовань ріжних епох (грецькі русалії, римські кіиенди і, нарешті, христіянські елементи), що доісторична основа їх уже значно стерлась, і коли мн її й знаходимо, то тільки в окремих епізодах обрядів. Ми, однак, і не маємо торкатись тут того, що стосується до фольклору, та обмежимось тут тільки зазначенням найцікавіших моментів, які мають більш-менш ритуальне значіння.

«Dies natalis solis» зазначений в українських обрядах передусім вечерею напередодні Різдва Христового. Ритуальні страви цієї вечері, кутн та узвар. мають дуже старовинний характер: одварені в воді зерна пшениці або ячменю з медом та зварені також у воді сушені овочі нагадують ще неолітичну епоху. Приміщення їх на сіні «під богами, на покуті», цебто на найпочеснішо-му місці в хаті (чого ніколи ні з якими, навіть ритуальними, стравами не роблять), свідчить про релігійну повагу до них, що підкреслена до того ще й звичаєм посилати дітьми ці потрави своїм старшим родичам, які ше живуть, та залишати на столі разом з ложками на цілу ніч для помершнх предків. Сюди також належить звичай, щоб голова родини підходив до вікна або виходив з хати та, звертаючись до мороза, тричі запрошував його взяти участь у вечері з родиною; коли той не з'являється, то йому радять і не з'являтися та не робити шкоди засівам тошо. На перший день Різдва молодь та діти ходять колядувати й носять з собою «звізду» з паперу із свічкою всередині. В ритуальних піснях, шо їх при тому співають, крім чисто хри-стіянських мотивів, чути ще й инші, геть давніші: «із-за гори виходить чорна хмара красний юнак, оперезаний чорною ожиною, що за неї заткнуто три сурми: одна рогова, друга золота, а третя зуброва; коли він засурмить до першої, зрадуються всі звірі в палі, засурмить до другої — зрадується вся

1 Чубинскій, Труды Эксп.. т. III і IV, Маркжичъ. Обычаи. повърья. кухня и напиткн малороосіянь, Кіевь, I860; Онищук. Народний календарь (Мат. до укр. сти . XV); Ящуржинсклй X . Повт.рья и обрядиости родинъ н иргстннѵ Кіев. Стер , XLII; Йвана»ть. Этнографическіе матеріали, собр. вь Купян у. Этнограф. Обоэр , 1897; Малинка Родыны и Крестыны. Кіев. Стар., 1898; Сумцаеъ, О свадебныхъ обрядахъ, преямуіиественно русскихъ, Харковъ, 1881; Voikov. Th., Rites et usages nuptiaux en Ukraine L'Anthropologie. 1891 ta 1892; Гнагюк В . Бойківське весілля y Мшанци (Матгр до укр. етн.. т. X); Гматюк В . Похоронні звичаї і обрнди (Етногр Збірник. Львів, 1912)

риба в морі, а засурмить до третьої — зрадуються всі люде на землі». В ин-шій колядці співають про коня з золотою гривою та срібними копитами; копита його «кремінь лупають, церкву мурують, мурують її з трьома верхо-ма, двома віконці: в одно віконце сонце сходить, в друге віконце — місяць заходить...» Ще одна колядка, яка має численні варіянти, оповідає про молодого Іванка: з великим військом вирушає Іванко брати місто (Львів. Кам'янець, Вишгород тошо), щоб здобути собі дівчину—молоду. Таким самим характером визначаються й щедрівки, що їх співають з Нового року та які мають в собі побажання врожаю на майбутнє літо. Але найяскравішим щодо останнього є звичай засівання: хлопчики иа Новий рік, як встане сонце, ідуть по хатах та обсипають усіх збіжжям, промовляючи: «Роди, Боже, жито, пшеницю, всяку пашницю, на щастя, на здоров'я, на нове літо». Але ще краще висловлює те саме посипальна пісня: «Ходить Ілля на весілля, носить тугу житяную: де замахне, жито росте... Роди, Боже, жито, пшеницю...» тощо.

Дуже можливо, що ці останні обряди перенесено на початок Нового суспільного року, І січня, з березня, коли святкували Новий рік давніше. Наприкінці березня та в квітні святкують уже й Великдень, що поділяє свій соняшний характер з днем святого Юрія, 23 квітня. Вже за тиждень до Великодня, у Вербну неділю, хлопці рано приносять з церкви вербу та б'ють нею усіх присутніх, особливо тих, що сплять ще, примовляючи: «Не я б’ю, верба б’є, за тиждень — Великдень. Будь здоров, як вода, а зелений, як верба, а багатий, як земля». На Великдень, згідно з загальнопоширеним повір’ям, сонце грає, цебто в час свого сходу то здіймається, то спускається за обрій; тому багато є людей, особливо дітей, що дбають не проспати цієї хвилиии. А після розговін кожний хазяїн клопочеться вилізти на дзвіницю та подзвонити, щоб мати добрий урожай гречки. Ритуальні страви на Україні на Великдень становлять: паски, цебто круглий пшеничний хліб, печене порося, ковбаса, сир та особливо крашанки, цебто обарвлені яйця ріжних барв, особливо червоні, ці яйця не мають безпосереднього христіянського характеру, але зв'язані з ним певними переказами При взаємних поздоровленнях обмінюються крашанками, але ще частіше писанками, що мають особливий етнографічний »інтерес як способом свого прнготовання, так і візерунками, якими вони розмальовані Розмальовування цих яєць робиться способом, що його вживають на півдні Індії, а особливо на островах Зондського архнпелагу, щоб робити візерунки на тканинах, а саме: на ті місця, що мають лишитись небарвлені та не підлягають подвійному обарв-ленню, наводять розтоплений віск, а потім ті речі, що їх хтять фарбувати, кладуть послідовно в ріжні фарби. Для наведення воску вживають дуже примітивний прилад: це невеличка паличка, що до її розщепленого кінця вставлено маленьку рурочку, скрученнй шматок бляхи чи тонкої аркушевої міді. Цю рурочку майстериця вмочує в розтоплений віск в маленькому горщичку й потім «пише> нею на яйці. В ріжних місцевостях України писанки мають свій особливий характер, що в цілому відповідає тому, що мн бачили вже на вишивках тощо, а саме: у північній смузі писанки одзначаються бідністю обарвлення (червона барва на білій) та геометричним візерунком, у середній смузі — візерунок переважно рослинний та яскравіший; а в пів денній смузі писанки відзначаються видатною поліхромією та ріжнома-нітністю малюнка, часто дуже архаїчного, що нагадує за перші століття христіянства, як наприклад, малюнок рибн (анаграма Христа), півників, церков, а особливо грецького хреста у безлічі варіяцій. що зустрічаються переважно у гуцулів.

Великодні свята закінчуються поминанням мертвих молитвами і головним чином ритуальною тризною «на гробках». В могильні гробки закопують яйця та шкаралущу од з’їджених яєць, кості з'їджених тварин, свячену сіль тощо; виливають потім на могилу чарку горілки, примовляючи: «їжте, пийте і нас, грішних, споминайте». Часом цокають крашанками об могильний хрест, надбивають їх. а потім віддають старцям. Крім того, в деяких місцевостях існує ще звичай обносити шкаралущу великодніх яєць на річку та пускати її по воді, в певній надії, шо вона попливе до далекої країни, де живуть рахма-ни (брахмани, цебто Індуси), які не знають, коли настає Великдень, та святкують його тоді, коли до них припливе шкаралуща крашанок з України (Рахманський Великдень).

Напередодні Юрія (23 квітня), що його свято належить також до со-няшного культу, у деяких місцевостях лагодять Лялю. Вибравши найкращу серед себе, дівчата оздобляють II шию, груди, руки й ноги ріжним зіллям, а на голову вдягають вінок з квітів. У такому вбранню садовлять її на дернову лавку, куди ставлять також глечик з молоком, сир, масло тощо, а до ніг кладуть кілька вінків з свіжого зілля. Потім навкруги цієї Лялі починають коловий танок, що йде в супроводі пісень. Нарешті і частуються, а Ляля роздає вінки всім присутнім. Де-не-де вінки несуть до води, ставлять на них запалені свічки та пускають їх за водою.

В самий день святого Юрія всі обряди мають наявний скотарсько-хліборобський характер. Зрання духовенство йде хресним ходом «на жита»: служать молебні, поле скроплюють свяченою водою,— а потім усі сідають на землі, їдять рештки великодньої страви, п’ючи при тому горілку та знову-таки примовляючи сакраментальну формулу: «Роди, Боже, жито, пшеницю, всяку пашницю». Худобу ще зі сходом сонця виганяють в поле «на Юр’єву

росу», бо святий Юрій одчиняє даним йому од Бога ключем землю та наказує їй родити рослини, а тому й худоба, наївшись трави з Юр’євою росою, стає міцна та тучна. Але в инших місцевостях цього дня худобу зовсім не виганяють у поле, бо бояться вовків, що їх протектором, як відомо, € святий Юрій: «Вовк — Юркові собака...»

Починаючи з Юр'євого дня, набирають повної сили весняні пісні — веснянки чи гаївки, що їх супроводять ріжноманітні игри, які мають дуже виразний весняний характер. Ці игри та пісні розглянемо в статті про українську народну словесність.

Поворіт сонця на зиму святкують уночі напередодні свята народження Івана Хрестителя, або, по-народному, Івана Купала (24 червня). Тепер ми, явна річ, дуже далекі од тих часів, коли «в навечеріе дня Предотечева мужам і отрокам бываху великое прельщеніе, замужним женщинам — безза-конное оскверненіе и дѣвам растлѣніе». Од старовинних купальських «иг-рищ» зосталося вже мало чого, і сучасні купальські обряди зводяться до того, що в цей день зрання дівчата ідуть в ліс чи в поле збирати квіти й трави, в'ють з них вінки та, вибравши одну гарну дівчину, ведуть її в ліс і садовлять у яму, повну вінків. Ця дівчина, що дістає ім’я <гКупайло», з зав’язаними очима роздає вінки дівчатам, що танцюють навколо неї та гадають на вінках про свою долю. В инших місцевостях ставлять Морену у вигляді ляльки з соломи, кропиви, а найчастіше — з чорнокльону, прикрашають її вінками, стрічками тощо та прив’язують до чого-будь в лісі. Крім того, роблять ще иноді другу ляльку — «Купайла» — та ставлять її коло Морени; після того танцюють навколо їх та плигають через розкладений близько вогонь; замісць вогню кладуть часом купу кропиви. Одночасно, явна річ, співають ритуальних пісень, що мають також весільний характер. Геть частіше, однак, вже обмежуються тим, що розкладають вогонь та плигають через нього парами — парубки та дівчата. Часом також у цей день пускають на воду вінки з свічками, і та свічка, що погасне раніше, ніж у инших, віщує власнику її нещастя в шлюбі. Зі святом Купайла зв'язано багато вірувань, що можна здобути цвіт папороті, а також що зібрані в цей день цілющі трави мають особливу силу, тому в цей день знахоркн запасаються чародійними травами на цілий рік. Свято Ярина, що Його святкували перед пушенням на Петрівку,— між нншим, і на Вороніжчині,— звернуло на себе особливу увагу духовенства і, мабуть, цілком зникло на, Україні. Взагалі рокові обряди втратили дуже багато свого значення на Україні і являють тепер собою рідкі, але зате дорогоцінні останки минулого.

Р о д и л ь н і обряди порівнюючи не такі численні та далеко не такі цікаві, як рокові, і зводяться до змагання надати дуже простим, в суті, вчинкам характер особливої важливостн та урочистости. Обряди ці починаються ше до народження дитини з запросим баби, яка не може бути родичкою. Посилають звичайно чоловіка породіллі або кого-небудь иишого з членів родини, але конче з хлібом. Запрошена жінка не має права відмовитись; вона мусить і собі взяти хліб та, ввійшовши до хати породіллі, зробити тридцять поклонів перед образами та прочитати таку молитву, що дуже близька до закляття: «Куди ти, молодице, йдеш? Іду, Господи, до роду. Критії горн, розкотітеся. Господні голоси, розійдітеся... Як младенець — сідай на коня, а младе-ниця берись до гребеня»,

Коли народний ідуть добре, то жадних обрядів, здається, не виконують, а коли вони відбуваються з труднощами, то для полегшення їх беруться до ріжиих засобів, починаючи з медичних (б’ють п’ятами об поріг, викликають нуду та блювання, примушують іюрсщіллю плигати і навіть перевертають її догори ногами) та кінчаючи містичними, що засновані здебільшого на аналогіях. Сюди стосуються: одчиняння в хаті всіх замків та дверей, принесення та приміщення на животі породіллі церковних ключів та літургічного пояса та. як ultima ratio, прохання до священика, щоб пін одчинив царські нрата в церкві. Цікаво, що для припинення народження дітей беруться того самою способу, тільки навпаки: жінка, що не хоче більше мати дітей, жертвує церкві нову завісу на царські врата.

Народжену, нарешті, дитину баба вітає молитвою: «Во ім'я Отця і Сина, амінь: і святого Духа, амінь; нині і прісно і во віки віків, амінь», після того б’є дитину, щоб викликати крик, а одночасно й дихання. Далі вона перерізує пуповину на сокирі, коли це хлопець, щоб він став майстром, та иа гребені від куделі, каїн це дівчина, щоб з неї вийшла пряха; потім дитину загортають в кожух та кладуть її на покуті на найпочеснішому місці в хаті. «Місто» (placenta), що відійшло після роду, баба, разом зі шматочким хліба та дрібною грошиною, закопує під полом, присипаючи зверху житом Солому, що була на постелі породіллі, викидають до свинушника. куди виливають також t воду після першого купання дитини, щоб свині плодились. І Іісля пологів породіллю обливають водою з пахучими травами, перев'язують їй живії «матками», цебто жіночими стеблинами коноплі, кладуть її на піл та зараз же завішують чнм-небудь, щоб її ніхто не бачив, а під полом породіллі кладуть роговий ніж, освячений на великодні свята, пахучі трави та «трійцю», цебто три зліплені докупи воскові свічки. Ніж та свячену воду кладуть також під голову новонародженій дитині, що її примощують звичайно коло матері, але ні в якому разі не в головах, а також і не в ногах, бо и першому випадку її може шдміми ги чорт, а в другому вона може заслабнути на жовтуху. Взагалі вважають, що дитина, од народження до хреста, підлягає великій небезпеці з боку чорта, і тому на весь цей час в хаті перед образами постійно горить свічка, а всі домашні уважно втримуються од згадки за чорта, од сварки, лайки та инших грішних вчинків, що могли б накликати діявола. Матері не можна також до хреста годувати дитину.

і тому її дбають охрестити, якщо можна, в день її народження; а коди цього не можна зробити, то дитину годує яка-небудь стороння жінка.

Вибір та запросини кумів роблять також не просто. Звичайно хрестити дитину запрошують кого-будь з родичів, але жінка, що її просять у куми, не має бути вагітна. А коли у батьків дитини були вже раніш діти, та повимирали, то в куми запрошують перших-ліпших, явна річ, відповідного віку. Просити в куми іде батько дитини або, каїн він відсутній, хто-небудь з родини і, ясна річ, бере з собою хліб. Одмовдятись іти в куми не можна. Той, кого запрошують, приймає хліб, кладе його на стіл та дає зі свого боку свій хліб тому, що прийшов запрошувати, і цим виявляє свою згоду. Куми приходять в призначений час і знов-таки приносять хліб, бублики та крижмо, цебто аршинів два три полотна. їх частують горілкою, а вони, п'ючи, висловлюють побажання, щоб новонароджений ріс щасливий; при тому вони рештки горілки виплюскують вгору на стелю, щоб він «отак вибрикував». Потім баба в їх присутності купає дитину в «непочатій воді» та загортає, коли це хлопець, в батькову сорочку, а коли дівчина — в материну; зав'язує в рукав шматочок «печини», цебто глини з печн, кілька вуглин та дрібну грошину і передає — хлопчика через поріг, а дівчинку через гребінь — кумові, примовляючи; «Нате вам нарожене, принесіть хрещене». Крім того, в окремому клуночку дають ще печнну та вугілля, що він їх повинен кинути на роздоріжжі через плече, примовляючи; «На тобі, чорте, плату». Після того куми виходять, наступаючи правою ногою на поріг або на гребінь, та йдуть до церкви. Після хреста дитину несуть додому; якщо в батьків були вже діти, та повмирали, то охрещену дитину не вносять до хати через двері, а подають кумові через вікно, а той уже передає її бабі, висловлюючи матері якнайліпші побажання. До хати тим часом збираються сусіди та знайомі, приносять з собою хліб, ковбаси, сіль, вареники тощо і, віддаючи все те матері, радять їй «затулити бочки, де були сини й дочки».Після наїсного обіду баба роздає виноград (варені яблука або грушки) та квітки — пучечки з колосків хлібних рослин зимою або з барвінку, васильків та калини, знову-таки ба жаючи, щоб дитина росла та всього досить мала. Таку квітку кожний мусить занести додому, а то йому може трапитись якась біда. Останнім ритуальним вчинком родильних обрядів бувають звичайно зливки, цебто обряд миття рук баби. Баба приносить «непочатої» води, кладе в ночви навхрест калину, гвоздику, овес, любисток, руту, барвінок та инші рослини, ставить все це серед хати, а породілля тричі зливає воду на руки бабі, примовляючи: «Ти мені, бабуню, очищала душу, а я тобі очищаю руки». Потім породілля б’є три поклони перед образами та дає бабі сім пирогів і намітку, і на тому обряд і кінчається. Часом іще роблять похрестини, цебто бабу та кумів садовлять на борону та везуть до корчми, де п’ють горілку, що на неї складаються всі родичі породіллі. З досить численних пісень, що їх при тому співають, звертає на себе увагу одна, яка висловлює подяку «ковалю», що «скував дитину і, куючи, не впотів, і в рученьки не хукав, і добро і тепло добувати було...»

Розбираючи хоч трохи уважніше поданий опис родильних обрядів, що його ми взяли майже цілком із «Труды Экспедиціи» Чубинського, ми не можемо не побачити, що всі ритуальні вчинки, які становлять цей обряд, зводяться до кількох зовсім означених категорій. Крім актів цілком церемо-нійних, як-от обмін хлібом, певні привітання тощо, більша частина обрядових актів скеровані на охорону дитини від усіх можливих небезпек, що загрожують їй, та головно од небезпек надприродних, що походять од нечистої сили. Сюди стосуються перш за все: творення над дитиною хреста, скоро тільки вона з’явиться на світ; приміщення під голову дитині та матері ножа, «трійці» та пахучих трав; закопування плаценти під «полом», цебто в такому місці, де її не може захопити ні тварина, ні «лихі люде», що могли б ужити її зі шкідливою метою; запалювання свічки перед образом; утримування од згадки за чорта та взагалі утримування од таких вчинків, що можуть накликати чорта; вживання на купання дитини «непочатої» води і, нарешті, данина діяволові в формі клуночка з вугіллям та «печиною». Друга категорія ритуальних актів стосується до породіллі; її, згідно з розумінням всіх примітивних народів, і на Україні вважають нечистою, а тому вона й потребує очищення. Будучи нечистою, вона підлягає всім небезпекам од злих духів, «уроків» тощо, тому її завішують од чужих (у напівдиких народів її ізолюють навіть од своїх); вона може пошкодити навіть своїй власній дитині, і тому їй не можна годувати її; нарешті, згідно й з христіянським розумінням, їй не можна входити в церкву, поки перед нею поза церквою не буде прочитана «очистна молитва». Очищенню підлягає також і баба як особа, що найближче торкалася породіллі, і ми бачимо, що для цього існує особливий обряд. Нарешті, дуже цікава й певна чинність, що має на оці майбутнє дитини та становить наче визнання її членом родини, а саме: перерізують пуповину на сокирі або на гребені, промовляють закляття: «Як младенець — сідай на коня, а младениця — берись гребеня»; перев’язують дитину матірною конопель (родючість); кладуть під голову дитині зуб од борони (сексуальна сила) тощо. Суспільне значення мають: одвідини породіллі молодицями після роду, родичами після хреста та приношення їй подарунків. Але особливо цікава обставина, що так звані похрестини, цебто частування в шинку на честь кумів та баби, роблять родичі породіллі,— це нагадує ще ті часи, коли дитину зачисляли ще до роду матері, а не батька.

Після родильних обрядів ми не можемо не згадати хоч би кількома словами за обряд пострижи н; ще з півстоліття тому він був дуже поширений на цілій Україні, а тепер заховався тільки в деяких місцевостях. На Полтавщині вперше стрижуть дитину, святкуючи перший рік з її народження. Баба розстелює кожух вовною наверх, хрещений батько ножицями обстригає кінчики волосся спереду, ззаду та з обох боків біля вухів, а батько кидає на кожух трохи грошей, «щоб дитина була багата». Потебня каже, що церемонія ця відбувалась, коли дитині кінчалось два роки, і дитину садовили для цього на в’язку конопель або також на кожух. Дуже можливо, що цей обряд пересунули на дитячий вік і його виконували замісць колишнього обряду першого голення, що дуже детально описаний у відомому романі Квітки «Пан Халявський». Але безперечно, що за давніх часів пострижини відбувались у сім, а то й у п’ять років над синами руських князів одночасно з обрядом «всаженія на коня»; на це в літописах є досить багато вказівок (напр., наприкінці XII століття ці обряди були виконані над Ярославом, сином великого князя Всеволода, та ин.). Взагалі, цей обряд ініціяції існував у всіх слав’янських народів так само, як і в багатьох инших.

Весільні обряди незрівнянно численніші та складніші, ніж обряди родильні; щоб познайомити з ними читача, нам прийдеться спочатку сказати за організацію селянської молоді на Україні, організацію, яка не має в собі нічого обрядового, але надзвичайно тісно зв’язана з розумінням весільних звичаїв. Парубки та дівчата кожного села, що досягли шлюбного віку, утворюють щось на кшталт товариства або двох товариств з отаманом та отаманкою на чолі, з правильними внесками тощо. Зорганізувавшись таким способом, молодь влаштовує вечірні збори: літом на вулиці, похід із «звіздою», колядки — на Різдво та досвітки й вечорниці — з осени до весни. На цих останніх зборах, що трохи нагадують великоруські «по-сидѣлки», але й дуже од них відзначаються, молодь грає, співає, танцює, частується, а на кінець приносять до хати достатню кількість соломи та зговорені вже пари лягають спати,— як думають одні, цілком безгрішно, а на думку инших — не завше й без гріха. Вибирають собі пару цілком вільно, і це ні до чого не зобов’язує; пари сходяться й розходяться згідно з взаємним нахилом. Збори, подібні до цих, ми знаходимо майже у всіх народів, як найпримітивніших, так і досить високоцивілізованих. На Україні вони і є місцем ближчої знайомости між молоддю, знайомости, що провадить до шлюбу.

Сватання. Скоро питання про шлюб між молодими людьми вирішене, наречений звертається до своїх батьків з проханням послати сватів до батьків нареченої. У свати запрошують двох досить літніх та поважаних господарів, і принаймні один з них мусить бути родичем нареченого, найчастіше його дядько. В призначений час, майже завше ввечері, свати, чи старости, взявши з собою хліб, пляшку горілки та конче палиці в руки— як знак своєї посольської місії,— вирушають до хати нареченої. Дуже часто разом із ними йде і наречений зі своїм дружком. Постукавши у вікно, вони просять, щоб їх пустили до хати, посилаючись на пізню годину та на свою втому з дороги. В хаті починається нарада, чи впускати, чи не пускати, і, звичайно, вирішують питання позитивно. Жених з дружком зостаються завше в сінях та починають розшукувати наречену, що її мати обачно вже вислала з хати, а старости входять до хати та, після звичайного привітання, виймають з мішка хліб, цілують його та віддають господареві. Той також цілує хліб та кладе його на стіл і питається старостів, хто вони такі та куди йдуть. Тоді старости починають оповідати небувалу історію, що ніби вони мисливці, гнали куницю та запримітили, що вона сховалась у цій хаті, та що вони бажають знайти її... їм одповідають висловом недовір’я та пропонують іти собі геть по-добро-му... Тоді старости проголошують, що сила на їхньому боці, бо вони в запасі мають ще двох козаків у сінях, та кличуть жениха з дружком. Ті входять і тягнуть за собою й наречену, що відповідно проїипиіься такому насильству. Тоді свати звертаються до матері нареченої з прямою пропозицією віддати дочку за їхнього парубка ІЖених тим часом стоїть біля входу до хати, в тому місці, де стоять коцюби, а наречена, засоромившись, має відійти до печи — домашнього вогнища — та колупати її нігтем. Вислухавши пропозицію, мати звертається до батька, а потім вони обоє разом питаються у дочки: чи піде вона за пропонованого жениха? Після спосилання на волю батьків та умовлянь з їхнього боку, щоб вона сама висловилась, дочка нарешті дає згоду, а тоді батько наказує принести що-небудь, «щоб пов'язати цих волоцюг та насильників» Невіста приносить рушники, давно вже приготовані для цього, пов'язує ними старостів через плече, а женихові затикає вишивану хустку за пояс Потім сватам дають хліб, і церемонія кінчається на тому, що свати виймають з-за пазухи пляшку з горілкою, частують господарів та змовляються про час заручин. Потім усі розходяться, а жених з цього часу має право відкрито приходити до нареченої та проводити з нею ночі. Цим кінчається перший акт весільних обрядів; другий — заручини, це вже трохи урочистіше повторення тої самої церемонії сватання; він має вже важливі, ше, так би мовити, юридичне значення, бо коли жених відмовиться післц заручин, то це вважають за образу, і справа дуже часто кінчається иа суді.

Заручини. Кали сватання має головно побутовий характер, то заручи» ми вже мають, безперечно, ритуальне значення. Вони відбуваються уж<а з захованням якнайбільшої урочистости, в присутності всіх родичів жеинхд та невісти, а головно- відбуваються в супроводі співу ритуальних пісень, що їх поза цим випадком ніколи не співають. Цей спів, являючи собою справжній хор старовинного релігійного обряду, є, на нашу думку, безперечний його пережиток, що затримався до наших часів.

Обряди заручин відбуваються в тому самому порядку, що й обряд сватання. Знову з'являються старости, знову починаються оповідання про (МИСЛИВЦІВ» симуляція воєнних хитрощів, і знов їх «в'яжуть» рушниками, після чого вони дають невеликий викуп у формі пляшки горілки або подарунків. У тих місцевостях, де молода не буває при цьому присутня, свати вимагають, Щоб їм показали ії, і тоді їх кілька разів обманюють, виводячи яку-небудь стару жінку, якусь сторонню дівчину тощо, і тільки потім виводять саму молоду. Потім йде благословення молодих хлібом, а після того дружко, найближчий товариш молодого, шо виконує у весільних обрядах ралю церемоніймайстра, або, замість нього, староста з боку молодої, найчастіше її дядько, що має ролю якогось представника культу, пропонує молодим взятися за кінці рушника, сам береться за його середину і веде таким способом молодих на посад, цебто на найпочесніше місце в хаті — на покуття. З цього моменту виступає весільний хор, вже в перших своїх піснях він пояснює, що молоду на посаді зустрічає сам Господь, а в одній з дальших пісень, значно архаїчнішій, молодий та молода прирівняні до місяця та зорі, що змовились одночасно зійти на небо, освітити небо й землю, звеселити звірів у полі та спізнілих гостей у дорозі. Щоб зважити все значіння цієї пісиі, досить згадати, що в давніх індусів спів гнмну Sùrya про шлюб місяця з сонцем був ритуальною частиною шлюбного обряду.

Після доброго частування, що йде в супроводі численних пісень, в яких висловлюються молодим усякі побажання щастя та між ними — бути багатими, як земля, і здоровими, як вода, молодих виводять із-за столу (знов-таки, явна річ, за хустку) для участи в танцях. У болгарів у подібному ви-

падку кінці хустки прив'язуються до пальців молодої, а в Архангельській губернії, після весільного обіду, молоду віддають молодому, перев’язавши їй руку рушником, тому можна гадати, що і в українців ведення за хустку мусить символізувати в змінених умовах викрадання молодої або ЇЇ продаж. Після танців молоді за тим самим порядком вертаютіля до столу, і починається обмін подарунками. Після цього всі виходять, а молодий (а часом і дружко) зостається з молодою, притому мати сама стелить їм постіль, визнаючи вже цим право жениха зоставатися з її дочкою.

Вільце. Напередодні весілля, найчастіше в суботу рано, в хаті молодої починають приготовляти вільце чи гільце. Так звуть конче зелену (зимою з хвої) гілку або маленьке деревце, що його втикають у хліб та прикрашають усім, що можна мати на той час: пучечками з ріжних квітів, з грабини, калини, барвінку, рути, позолоченими горіхами, барвистими стрічками та малень кими свічками,— взагалі дуже нагадує в малих розмірах ялинку наших культурних класів, запозичену з Німеччини, хоч вона існувала колись і в нас у вигляді весняного прикрашеного дерева. Гільце ставлять на кінці столу, і воно зістасться там ціле весілля, а в гуцулів його носять скрізь перед молодими. Гіриготовання гільця має цілком видатний релігійний характер і відбу вається дуже урочисто, за встановленим ритуалом. Спочатку хор дружок просить у Бога, у святих, у батьків молодої та у всіх присутніх благословення розпочати вити вільце. Потім батьки молодої перші починають прикрашати деревце. Чіпляють стрічки, квіти тощо на самому вершку його; потім, за порядком віку та близькостн споріднення, роблять це й усі инші, поступово спускаючись по гільцеві згори вниз. Поки есе це провадиться, хор не перестае співати ріжних ритуальних пісень. В одних із цих пісень хор просить старостів піти до лісу та зрубати велику сосну, принести її та поста вити на стіл на срібному полумиску В инших.— товаришів молодого посилають иа морс зібрати золоті пера міфологічної птиці, «золоте пір’я» риби щуки тощо. В одній з пісень говориться про маленьку качечку, що пливе по «дунаю», цебто по воді, та збирає з дна його золото для оздоблення гільця. Далі ніс її і повторюють історію умикання молодої та куниці лукавими мисливцями; говорять про згоду дівчини, про ті перестороги, що їй робили: не ходити раннім-рано до води, не спухати буркотіння Голубів, не брати подарунків од молодого тошо. В певній частині пісень молода ще й тепер просить батьків не впускати до двору молодого та його товаришів, бо коні їх копитами витопчуть увесь барвінок у саду, тощо. Нарешті, деякі пісні в дуже поетичних виразах говорять про взаємне кохання молодого й молодої, але молода все-таки не може втриматись од жалю за своєю волею дівочою та од побоювання за свою долю у новій родині «за темними лісами, на чужій стороні». Всі ці пісні, особливо останні, являють собою дуже різкий контраст з тим, що ми знаходимо у відповідних піснях великоруського весілля Там це справжні «плачі» та «заплачки», справжнє «виття» за майбутнє нещасливої молодої, про її смутну долю у чужій родині, де її буде кривдити свекруха, переслідувати своїми вимогами «Грозний» свекір, де чоловікова «плеточка шелковая» залишатиме кріваві сліди на її білому тілі ..

Одночасно з вільцем в'ють і вінки, також у супроводі ритуальних пісень. Один з вінків, що в ньому неодмінно мусить бути барвінок, надягають на голову молодої, другий, такий самий, але трохи менший, призначений для молодого; решту, головно з м'яти й рути, роздають дружкам молодої. Після цього молода зі своїми дружками йде на село просити гостей на весілля, а потім вертається додому, де на цю пору вже приготовано посад. Скоро з'являється й молодий, І його зустрічають піснею:

Колесом сонечко на гору йде.

Колесом ясне на гору йде;

Полком молодий на посад іде.

Полком Івашко на посад іде.

1 дійсно, справджуючи цю пісню, що так живо нагадує змістом доісторичний культ, а мовою— «Слово о полку Ігореві», молодий не зразу входить до двору, а в оточенні своїх товаришів спиняється перед входом. Молода звертає увагу своєї матері на коней, шо коло воріт іржуть, та просить заховати її, на що мати відповідає їй, шо «не з тим ці чужі люде йдуть, щоб вернутись без тебе», та просить усіх зайти до хати. Молодий та дружко входять до хатн, не здіймаючи шапок, що у звичайний час вважалось би за найбільшу непристойність; їх частують горілкою, а старша дружка просить у старостів благословення пришити вінок до шапки молодого. Коли вінок пришито, подають обідати, потім танцюють і пізно вночі розходяться, крім, ясна річ, молодого, що зостається з молодою.

Коровай. Найчастіше в неділю рано, але часом і кілька день перед вінчанням, розпочинають робити коровай. Коровай — це святий хліб, що має велике ритуальне значення та безперечно жертовний характер; його назва дуже близька до санскритського слова krâvya. грецького — хеєиС, латин ського — саго, а всі ці слова означають м’ясо (сюди стосуються теж слова крава, корова, кров, krew тощо); ця назва натякає на те, що його вживають замісць тварин, яких колись приносили в жертву. На український коровай приплітають зверху, крім образів сонця та місяця, ще виліплених з тіста голубів, а иноді й ріжних инших тварин та їх частини. У болгарів й досі в день святого Юрія печуть великий напівкруглий хліб під назвою боговица і зверху на нього наліплюють фігурки ріжних тварин: овець, лошаг тощо; а в старовинній Мексиці, на щорічному святі сонця, у храмі відбувалися справжні людські жертви, а в приватних домах на ту саму пору робили з тіста фігуру жертви, спочатку вклонялися їй, а потім, наподоблюючн справжній обряд, розрізавши груди, виймали серце, стинали голову та инші члени тіла, усе це ділили иа шматки та їли їх. Крім того, коровай має й родовий характер: муку для нього мусять принести всі члени роду, а в деяких місцевостях, за старих часів, приносили ие муку, а зерно і мололи його в хаті молодої на жорнах, співаючи пісень Роблять коровай на Україні дуже урочисто, але ще більше урочистості надають коментаріїпісеиь щодо цього їіриготовання. Коровай мають право робити лише заміжні жінки, та й з них тільки такі, що на ту пору мають чоловіків при собі (не тільки вдови, але й жінки, що їх чоловіки кудись від’їхали, а цьому обряді браги участь не можуть). Цих «коровайниць» мусить бути неодмінно непарне число (мабуть, раніше, так само як і у сучасних білорусів, їх було сім)

Зібравшись на запрошення, коровайниці прикрашають свої голови барвінком та миють руки. Потім вони просять у старости благословення та, діставши його, кладуть муку в ночви, наливають в них води, а тоді й трохи горілки, «щоб коровай був веселий» Розчинивши тісто, перекладають його до діжі, шо її ставлять серед хатн, та починають місити; при тому всі сторонні люде мають вийти з хати. Вимішуючи тісто, співають пісень, закликаю чи в них Бога та Богородицю допомогти їм у їхній праці. В піснях співається, що воду для святого короваю взято з Дунаю чи з семи криниць; муку принесено в семи «міхах»; змелено муку з пшениці, що виросла на семи полях; до короваю покладено сім кіп яєць, знесених сьома білими курками; масло для короваю взято з семи кадовбів, а збито його з молока від семи молодих корів тощо. На той час, як місять тісто для короваю, свята Трійця по церкві ходить, тримаючи за рученьку Спаса; «сам Бог коровай місить. Пречиста світить, янголи воду носять». Коли тісто вже як слід вимішено, його виймають з діжі та розкладають на столі, а на діжу ставлять п’ять воскових свічок та ще одну велику на ножі, що його кладуть на дно. Тісто домішують на столі, і коли воно цілком готове, з нього перше роблять великого, товстого коржа — підошву для короваю, а на цей корж кладуть решту тіста. Батько молодої кладе иа середину короваю кілька грошин, а мати, покривши це місце рушником, робить потім у ньому глибку, натискаючи ліктем В цю глибку кладуть звичайно шишку, а в Більському повіті, на Гродн..чщині, кидають туди виліплені з тіста фігурки сонця, місяця, голубів тощо; такими самими фігурками оздоблюють цілий коровай навкруги. Нарешті кли іуть «кучерявого» або «вірмена», цебто парубка, що має кучеряве волосс» (сїна-ка щастя), щоб вій вимів віником піч, а потім всадив туди на лопаті вже готовий коровай. Після цього ще співають, і, скоро коровай спечеться, виймають з печі та урочисто односять в комору, і після того коровайниці, повернувшись до хати, разом з чоловіками беруть діжу, підіймають її перші вгору, стукають нею об сволок, цілуються «нахрест», носять діжу по хаті, співаючи пісень, що мають цілком еротичний характер, як наприклад:

А піч наша та бика привела,

А припічок та телушечку,

А запічок ягнушечку,

А коцюба та яєць нанесла,

Ступа на яйцях сиділа,

А помело кудкудахкало тощо.

Вінчання, то звичайно буває рано в неділю, відбувається якось цілком поза всім етнографічним весільним обрядом та зовсім нічим з ним не зв'язане. Ранком перед вінчанням більш-менш урочисто розплітають косу молодої; це робить конче не жонатий рідний її брат або брат у других; при тому її в останній раз зачісують по-дівочому, вплітаючи їй на цей раз в во лосся скільки грошин, шматочки хліба, скільки зубків часнику та замочуючи волосся олією з медом, як це робиться й у ведичній Індії. Потім молода просить благословення у батьків та у всіх своїх родичів, кланяючись кожному з них в ноги, цілуючи їм руки й ноги та тричі з ними цілуючись у губи Потім з музиками та співами весільний поїзд вирушає до церкви, перед якою музики та співи припиняються. Після вінчання всі вертаються додому. Часом у дворі на них чекає діжа. І тоді молодий з молодою мусять тричі обійти навколо неї та пройти потім ще під віком діжі, що його тримають батько й мати якомога више над своїми головами; цей останній обряд дуже наближається до обряду проведення молодого з молодою під ярмом у старовинній Індії Відокремленість церковного вінчання від усіх инших обрядів українського весілля навряд чи треба окремо пояснювати. Із «Правила» митропо лита Івана можна бачити, що ще в XI столітті прості люде брали шлюб без церковного обряду, вважаючи церковний шлюб обов'язковим тільки для князів та для бояр ж. Так само було й пізніше, і це викликало обвинувачування іа ріжні суворості з боку церкви (митрополит Максим у 1283 І3(>5 роках вимагав, щоб примушувати селян вінчатись у церкві). Згодом вінчання в церкві стало обов’язкове для всіх, але все-таки люде вважали, що тільки виконання народних шлюбних обрядів має дійсну силу та лає право на шлюбне співжиття Ще за царювання Єлизавети Петровнн р. 1744 св. синод вимагав, щоб на Україні брати з молодого та молодої перед тим ще, як вони вийдуть з церкви після вінчання, писане зобов'язання, що вони не розлучатимуться та матимуть шлюбне співжиття Сліди підтвердження цього наказу ми маємо в одному документі 1789 року^1. Але народне переконання і досі ще вважає, шо не церковне вінчання, а весілля дає право на шлюбне співжиття, і тому коли дозволяє компроміс, то хіба тільки в тому, шо справляють весілля того самого дня, що й церковне вінчання.

Весілля це третя та вже остаточна частина весільного обряду на Україні. В загальних рисах весілля повторює ті самі обряди в сватанні та на заручинах, тільки в значно ширшій та закінченій формі Так само, як і попередні акти, весілля починається з наподоблення спроби умикання, але на цей раз це наподоблення далеко повніше; починається воно з того, що молодий, маючи вже титул князя, набирає свою дружину На особливі запросини до нього в двір збираються його товариші-парубки, і він вибирає з них собі «боярів», з кожного з них дружко —тепер уже старший боярин — здіймає шапку та несе її до хати, де до шапок пришивають «квітку» з барвінку та червоної стрічки (faveurs французького народного весілля). Потім роздають такі самі квітки чи значки і всій дружині; світилкам, що з них одна несе меча — стару шаблю або дерев’яне наподоблення її. встромлене в окраєць хліба, гиддружому, цебто товаришеві дружка, еоашкам. хорунжому, музикам і. нарешті, візнику. Васалітет дружини до її князя виявляється передусім у тому, шо її члени, беручи на увагу похід, що його розпочинає князь, роблять між собою складчину на нього. На лочатках це було, мабуть, участю всіх чоловіків клану в здибуванні жінки для свого родича, як це буває й тепер у кавказьких горців, а потім цей акт перетворився в auxilium, шо його платила озброєна дружина васалів, скликана князем, як це ми бачимо і в Західній Європі. Після цього відбувається обряд, иіо його можна, мабуть, вважати за пережиток колишньої присяги: на стіл ставлять велику миску з водою та кладуть коло неї ложку; старший боярин дає кінець свосї хустки молодому, що незалежно від нори року вдягнений в кожух та кирею, і веде його круг сголу. а молодий зі свого боку тримає за хустку одного зі своїх боярів, той веде ще иншого і т, д., кінчаючи світилкою, що йде остання, тримаючи в руках запалену свічку; після першого та другого обходу кожний, проходячи повз миску, зачерпує з неї водн ложкою та випиває її, а після третього обходу навколо столу всі п'ють просто з миски. Виконавши цю церемонію, всі виходять на двір, де відбувається другий обряд, мабуть, ще старішого походження, а саме: мати молодого, вдягнена в вивернутий кожух та в шапці, виходить на двір, несучи в полі своєї одежі ріжнс збіжжя та дрібні гроші, що вона їх звичайно для цього збирає, починаючи з дитячих років сина; їй підводять «коня», цебто подають граблі або вила, вона «сідає на них верхи* та. розкидаючи навколо себе збіжжя, тричі об'їжджає кругом діжі, що стоїть серед двору, а на ній хліб, що ним благословляли молодих. Після об'їзду старший боярин «поїть коня», цебто дає на граблі воду з кухлика та віддає його другому бояринові, а цей кидає його через голову так, щоб він розбився. Мати «злазить з коня», а бояре беруть «коня* та ламають на шматки, розкидаючи їх навколо. Цей обряд пісня тепер пояснює як символ родючости:

Ой, сій, мати, овес,

Та на наш рід увесь,

Щоб наш овес рясен був.

Щоб Івашків рід красен був.

Але, иа нашу думку, цей хліборобський обряд показує зв'язок весільних обрядів з соняшнимн святами, про що мова буде далі.

Після цього поїзд молодого готується до виправи. Пісні, що їх співають без перерви, з'ясовують цілком військовий характер обряду з домішкою рис соняшно-релігійного культу:

Іде хлопець до дівки.

Як місяць до зірки;

Поїдем у велику дорогу,

До мого тестенька, слава богу.

А в мого тестенька трос ворітець:

В одні ворітці місяць засвітить,

В другі ворітці сонечко зійде,

В треті ворітці молодчик в'їде;

Місяць засвітить видненько буде.

Сонечко зійде — тепленько буде,

А хлопець в’їде — веселенько буде.

Встаньте, боярн, встаньте,

Коники посідлайте.

Самі ся убирайте,

Бо поїдемо ранком Попід високим ганком.

Будем замки ламати,

Марусеньку доставати.

(Чуб., № 843).

Нарешті поїзд вирушає, діставши благословення матері молодого, що «його породила, місяцем обгорнула, сонечком підперезала», та батька, що нагадує синові за небезпеку походу та радить йому не пити першого поданого напою і не говорити тестеві всієї правди. Перед весільним поїздом має корогва, звичайно червона, що її зустрічаємо у всіх слав’янських народів, крім великоросів та поляків. Коли молода живе в другому селі або в далекому кутку того самого села, то парубки з її села або кутка роблять так звану перейму, цебто серед дороги ставлять стіл, накривають його скатертиною та кладуть на нього хліб. Молодий, що його парубки спершу не пускають, мусить дати їм трохи грошей, І вони цим задовольняються, і кортеж рушає далі, кепкуючи з того, що за кварту горілки парубки перепустили молодого до його дівчини. Ця перейма — наявний пережиток тих прав, які за старих часів мали на дівчину всі парубки її клану, що його репрезентує тепер «парубоцька громада». Цікаво зазначити, що, як свідчить В. Н Ястребов, у селі Березняку Єлизаветградського повіту на Херсонщині дівчатам за втрату дівоцтва обстригають коси, але тільки в тих випадках, коли доведено їх зносини з парубками чужого села.

Нарешті поїзд наближається до хати молодої і знаходить там повну картину озброєного відпору: ворота зачинені та забарикадовані зсередини, хату оточує натовп парубків Із здійнятими догори палицями. Войовничі дії обмежуються часом тим, що до носа молодого підносять палицю, що її кінець на кшталт булави обсаджено реп’яхами, а часом чути й стріли з рушниці, звичайно, не набитої, без кулі. Бояре роблять спробу взяти ворота силою, але їх не пускають. І після того нападники висловлюють бажання розпочати пересправи. Двоє старостів молодого дістають дозвіл перелізти через ворота у двір, де їх чекають старости молодої перед столом з хлібом Старости сідають за стіл одні проти одних, потім обмінюються хлібом та цілуються та п’ють горілку, що її принесли старости молодого. Потім староста молодого йде до хати й звертається до матері молодої з проханням впустити поїзд і дістає на те згоду. Тим часом кінчаються й пересправи коло воріт: оборонці дістають пляшку горілки та пускають нарешті у двір поїзд молодого. Тут ми, очевидячки, маємо одночасні пересправи, що провадяться паралельно між двома родами, кожні зокрема. Історично нерші мусілн попереджувати другі, бо справа спершу мусіла бути полагоджена між родинами, а потім уже між родами. В той мент, як поїзд входить у двір, мати молодої, вдягнувшись у вивернутий кожух, виходить з хати назустріч і подає молодому чарку, налиту водою з вівсом. Молодий удає, ніби куштує поданий напій, та кидає чарку назад через голову, а дружко намагається розбити її палицею на льоту. Нарешті мати частує мотодого чаркою горілки та просить усіх до хати. Діставши дозвіл увійти, молодий та його поїзд не поспішають це використати, а до дверей іде одна зі свах з хлібом, сіллю та запаленою свічкою в руках. На порозі її зустрічає одна зі свашок молодої.

теж тримаючи в руках хліб, сіль та запалену свічку. Обидві вони стають правою ногою на поріг, зліплюють свої свічки докупи так, щоб вони горіли одним вогнем, та цілуються через поріг. Як то було ще й у античних народів, це символізує одночасно і замирення, і об’єднання вогнів двох родів, а пісня до того додає, що вогню добуто з креміню Після того старший боярин бере намітку, загортає в неї три невеличких хлібчики (шишки) І разом з двома старостами входить нарешті до хати та кладе намітку з шишками на стіл, заховуючи при тому глибоке мовчання. Мати молодої бере намітку, виймає 3 неї шишки, кладе на місце їх свої та віддає їх з наміткою бояринові. Це повторюють тричі, й роблять це неодмінно мовчки. Хор свашок дає пояснення цьому мовчанню в пісні, в якій говориться, що старости не вміють говорити, нагадуючи цим за первісний екзогамічний характер цілого цього обряду; старостам дають пораду наїстись та випити, щоб, підсилившись, дістати здатність говорити. В деяких місцевостях на Київщині обряд цей попереджує вихід матері назустріч молодому, і це, на нашу думку, природніше. Потім староста та два боярина кладуть на тарілку колач, в якому запечений зверху перстень молодої, беруть намітку, і в той час, як староста тримає тарілку з колачем, два боярина тримають кінці намітки; в такому порядку вони з’являються в хаті. Але на цей раз вони вже не мовчать, а виголошують жартовливу тираду, з приводу якої свашки знов запевняють, що старости не вміють говорити. Часом після цього старостів та боярів «в’яжуть», цебто перев'язують їх рушниками.

Молода під час усіх цих церемоній, починаючи зі входу старостів до хати, сидить на посаді, схилившись на стіл; голова її вкрита наміткою, а на намітці на столі лежить хліб та сіль. Праворуч коло неї сидить звичайно її старший брат (в багатьох місцевостях він мусить бути ще нежонатий) та всі чисто молодші брати чи инші хлопці — близькі її родичі. Діставши рушники,

х ЧувинеKIÙ, Тр. Эксп., T. VII, ст. 396.

старости перестають мовчати та починають виголошувати ті ритуальні промови про куницю, мисливців тощо, ти ми вже їх чули на сватанні та на заручинах, і. посилаючись на те, шо rohh звизані, пропонують скінчити справу викупом. Часом, однак, вони беруть войовничий тон і, здійнявши догори свої палиці, наступають на братіп молодої, що й собі в боргу не зостаються. Скоро, однак, почувши мові пропозиції викупу, брати погоджуються та, діставши кілька грошин та невеличкі подарунки, відходять, пролазячи під столом, ніби вони рятуються втечею. Ця втеча братів є очевидна симуляція страху, що вони колись мусіли справді відчувати перед своїм родом за продаж сестри або, краще сказати, за тс, що допустили її умикання Поба ЧИ8ШИ, що молоду покинули її родичі, дівчата також виходять з-за столу, щоб, як каже пісня, не мати такої самої долі Тоді староста вводить нарешті молодого й підводить його до молодої. Молодий скидає з неї намітку, зводить — часом не без значного зусилля — од столу її голову та нарешті цілує її. В цю хвилю, як каже одна з пісень, чути спів соловейка, і, починаючи з цієї хвилини, всі весільні обряди набирають виразного еротичного характеру, що дедалі все посилюється в міру наближення весілля до його кінця Після ТОГО, як молодий сів иа своєму місці поруч з молодою, починають роздавати подарунки родові молодої. Кожний подарунок — найчастіше це щось з одежі — кладуть на тарілку разом з весільною шишкою і, урочисто викликаючи окремо кожного з родичів молодої, подають подарунок кому слід, а «писар» при тому голосно примовляє ди подарунка, перебільшуючи до найвищої міри його вартість га розміри, а до того ще, взявши в руки віник або коцюбу, удає, ніби все це записує на стелі хати. По скінченні цієї церемонії відбувається аналогічна церемонія роздавання подарунків молодої родові молодого. Потім розплітають косу та покривають голову молодої, що мусить плакати й противитись тому: вона тричі зриває з себе очіпок, кидаючи його кудись у куіок хати. Поверх очіпка молодій зав’язують намітку, а иноді н проста хустку, a часом іще молодий надягає їй на голову свою шапку, якої молода вже не скидає Часом, однак, як це ми побачимо далі, голову покривають пізніше. Нарешті наступає найурочистіша церемонія - внесення та роздавання «святого» короваю. По нього йдуть з блаюсловення старостів, виносять його з комори та, підійшовши до порога хати, просять благословення у старостів переступити поріг; тоді вносять коровай у хату та ставлять його на стіл. Хор співає пісні, що пояснюють обрядову чинність. Діставши ще раз благословення старостів роздавати коровай усім присутнім, старший боярин цілує коровай та починає різати «золотим», як каже пісня, ножем, а піддружий кладе нарізані шматки на тарілку та подає їх за чергою, відповідно до віку та споріднення, усім присутнім; при цьому якнайуважпіше стежать, щоб не обминути кого-небудь З родичів. Вершок короваю, шо на ньому, як це сказано вище, буває приліплена фігурка місяця, розрізують надвоє та віддають молодим. Батько га мати молодої дістають більші шматки і г. А , а хор в піснях увесь час нагадує, що право на коровай має цілий рід. Цс право підкреслене ще тим, що після того, як коровай роздано, старший боярин тричі питається, чи всі родичі дістали його, а в деяких місцевостях заховався ще звичай запалювати свічку та обходити з нею цілу хату, щоб у цьому переконатися Ціла церемонія розподілу короваю мас. явна річ, подвійний характер не тільки юридичний, але й релігійний: старший боярин, подаючи шматок короваю, здіймає спершу тарілку з ним над своєю головою, а иноді й торкається нею сволока,- зовсім так само, як не роблять індуси, здіймаючи першу жменьку рижу на височину своєї гоюви та пропонуючи її думкою Сіві або Вішну.

В деяких місцевостях ПІдляшшя, крім короваю, як свідчить Л. Голем-біовськнй роздавали ще й бажанта, властиво печеного півня; спосіб печення цього бажанта відзначався особливо архаїчним характером, а саме: за селом, де-небудь на горбочку, його прив’язували живого до драбини та розкладали під ним вогонь; потім його досмажували в печі та подавали за весільною вечерею. Відомості Янчука свідчать, що цей звичай, хоч і не в такій ритуальній формі, утримався ше в Корницькому приході сучасної Холм-щини: там півня ще живого несуть четверо людей на драбині за село, прив'язують до дрючка, обгортають соломою та сіном і смалять так само, як і на Підляшші.

Скоро коровай роздано, починається вечеря, а по скінченні вечері дівчатам нагадують, що їм пора вже попрощатись з молодою, бо вона вже не належить до їхнього товариства Починається зворушуюче прощання в супроводі плачу та пісень, І дружки молодої нарешті виходять; а свашки, цебто замужні жінки, що беруть участь у весіллі, співають далі про те, як молода покидає своїх батьків, а бонре виносять посаг молодої та кладуть на свій віз. Найсутніша річ цього посагу — це бодня у бідніших або скриня у заможніших: в ній знаходиться все. що молода встигла заготовити собі до свого шлюбу. Але бояре, наподоблюючи й далі умикання, починають хапати та тягнути на віз що попало; місцеві парубки намагаються перешкодити цьому, ховаючи їхній батіг, виймаючи затички з вісі воза тощо. Батько та мати

молодої востаннє благословляють її, бояре садовлять її на віз та кидають їй в ноги чорну курку, що дала їй мати, а молодий тричі обходить навколо воза, ляскаючи батогом, а часом злегенька вдаряє ним і молоду, примовляючи: «Кидай батькові норови, а бери мої» Поїзд, нарешті, з піснями та музиками вирушає до хати молодого; мати молодої власноручно виводить коней за поводи через ворота.

Удари, що дістає молода від свого чоловіка, практикують не тільки у всіх слав’янських, але й у всіх індоєвропейських народів Пояснення, що дає цим ударам сам молодий своїми словами, а за ним і багато коментаторів весільних обрядів,— це тільки переказ їхнього сучасного значення, бо за давніх часів ці удари були ритуальні, маючи той самий характер, що й удари лу-перкамн під час луперкалій у давніх римлян або медоносними батогами Ашвінів у індусів, що ними символізували ранішню росу, яка дає родючість полям, звірям та людям. Нагадаємо читачам «житяну пугу» святого Іллі в посипальній пісні на Новий рік, що наведена вище.

Комора. Зустріч молодої в хаті чоловіка цілком одповідає тому становищу, яке викрадена з чужого племени дівчина мусить мати в екзогамічній суспільності. Перш за все вона підлягає очищенню: її та весь її поїзд переводять або перевозять через огонь, що його розкладають перед ворітьми двору молодого. На дверях хати її зустрічають батьки її чоловіка з хлібом та сіллю, але вона не повинна ні слова говорити; потім її заводять до хатн, де вона передусім випускає привезену з собою чорну курку під піч, а всі присутні при тому уважають, щоб вона туди не заглянула, бо тоді свекруха може вмерти. Посадивши молоду на покуті, паличкою здіймають з неї намітку та закидають на піч, в деяких місцевостях молодій дають шматок глини від печи або шматочок сирого буряка, а вежа це кидає під стіл, заховуючи, однак, повне мовчання Це звуть — «пригашувати молоду», цебто годувати її, щоб вона скорше звикла до нової хатн, і це детально й з'ясовується в піснях, яких увесь час при тому співають. У гуцулів (та й у болгарів) на коліна молодої садовлять на цей час хлопчика, щоб її перша дитина була тої самої статі. Тим часом у коморі вже готують постіль для молодих, про що й говорять пісні відповідного змісту. Постіль готують за встановленим звичаєм, а саме: неодмінно на соломі, що її приносить для того дружко, з снопом жита в головах; зверху солому вкривають рядном, а на нього вже стелять постіль, що її привезла з собою молода, або просто кладуть кожух чи якусь иншу одежину, що має бути за ковдру. В головах звичайно ставлять образ та кладуть хліб і сіль Ці останні подробиці не повинні дивувати читача: у давніх індусів та взагалі у всіх індоєвропейських народів існував звичай, щоб духовенство благословляло шлюбне ліжко, а в відомому Rituel de Salisbury є навіть спеціяльна молитва на цей випадок. Скоро постіль готова, дружко просить у старостів благословення «молодих на упокій одвести» і, діставши його, в супроводі гііддружого. старостів та свашок одводить молодих до комори, а ті, що зостаються в хаті, співають далі українські епіталамі! — пісні незвичайно еротичного змісту, що цілком відповідають тому настроєві, якого набирає поволі ціле весілля з того моменту, як ще в хаті молодої дружки пішли з весілля. Цей вакхнчно еротичний настрій, що його давні автори дуже охоче приписували звичайному на весіллі пияцтву і тому старанно обминали його в своїх описах, коли поставитись до нього уважно, являє собою повний інтересу пережиток старовинного культу, що існував у всіх індоєвропейських народів. Великі труднощі стали б нам на перешкоді.

коли б ми схотіли переказати тут зміст пісень цієї частини весілля але ми не можемо не згадати за ті порівняння, які щохвилини трапляються в них,— порівняння чисто ведичного характеру,— з биком та телицею, та за очевидні ознаки безперечного фалічного культу, що виявлені в наївних формах, без икого-будь прикриття, але й без цинізму чи п'яної розпустноети.

Підійшовши до комори, дружко та молодий звичайно зостаються перед її дверима, а молода входить до комори разом зі свашками, що починають одразу роздягати її. Скинувши з молодої всю одежу, її цілу оглядають. І роблять це з великою увагою, уважаючи, щоб на ній де-небудь, наприклад у волоссі, не було яких небудь колючих річей (проторгу) або вузликів. У наші часи це пояснюють бажанням попередити всяке можливе фальшування щодо захованого молодою дівоцтва, але вже та обставина, що переводять таке саме обслідування і молодого та його білизни, примушує думати, що причини всіх цих осторог не в цьому, бо жах перед вузликами прямо вказує на побоювання перед якоюсь сторонньою чинністю, спрямованою на те, щоб позбавити молодого його сексуальної енергії, бо при цьому головну ролю грають якраз протпрги та особливо вузлики. Скоро на молоду надягнуть чисту сорочку, уважно обдивившись її теж, вводять молодого, роздягають його з такою самою обережністю і нарешті лишають молодих на самоті, рекомендуючи їм, щоб вони не примушували гостей дуже довго на них чекати. Цю пораду дають молодим тому, що, згідно 3 народним розумінням, принаймні сучасним, головна мета перебування молодих у коморі — це негайна дефлорація молодої та повідомлення про цей факт усіх присутніх на весіллі. Найчастіше, звичайно, це так і буває. Молодий стуком у двері дає про це знати старшому бояринові та свашкам; свашки входять до комори, скидають з молодої сорочку, надягають на неї иншу та, вдягнувши її, виводять до гостей, несучи перед нею докази її дівоцтва. В цю хвилину оргіястич-ний характер весілля досягає свого апогею: всі плигають по лавах, кричать, співають, плескають руками об стіл, мокрий од розлитої на ньому горілки, тощо. Иноді це все трохи затягується, коли молодий не виявить досить енергії для досягнення головної мети обряду. Тоді старший боярин та дружки виводять його з комори, ходять з ним по цілому дворі, відчиняють всі зачинені двері, відсувають всі засувки, розв’язують всі вузлики, де б вони не були, тощо (це підтверджує ті зауваження, що ми їх висловили вище), а коли й це не помагає, то молодого заступає старший боярин або дефлорацію переводять штучним способом. Якщо молода виявить себе «нечесною», не признавшись у тому наперед, то на неї сиплються всі можливі образи, співають непристойних пісень, радощі з весілля зникають та всі розходяться, часом знаходячи собі задоволення в тому, що на батьків ославленої молодої надягають солом'яні хомути, частують їх горілкою з шклянки з пробитим дном тощо. Все це. однак, як писав ще Чубинський, переходить тепер в царину переказів, бо ж і звичаї багато в чому змінились, та й дівчата стали досить спритні, щоб сховати те, що могло б намикати на них неприємності, а найголовніше зникла вже певність у тому, що схована молодою од людей її «нечесність» може накликати всяке люю і на цілу її родину...

Заключним акордом українського весілля є перезва. Це, в суті, продовження тих оргіястичних веселощів, що починаються з моменту дефлорації

' Зміст цих пісень вказано у моїй французькій праці, надрукованій a cL’Anthropologie», а тексти для спеціального вивчення можна знайти в іцрщтМіа (т. V, Paris. 18981, і почасти а Ma тер до укр руської етиольогії. у Чу бинського (Тр, Эксп., т. IX). та у нечисленних инших авторів, де вони більше иа иіаіі. ніж у цьому виданні.

молодої, ше на один день, а часом і на більше днів. У дійсності перезва починається вже з посольства до матері молодої з повідомленням про ша-слиний внелід шлюбної ночі. Батьки молодого наливають ліпшої, якщо можна, солодкої горілки, майже зааше забарвленої на червоно, затикають її колосками жита та прив’язують до пляшки пучечок ні ід калини; додають ще до цього пшеничний хліб, перев’язаний червоною вовняною ниткою, та відсилають все це до матері молодої почесною депутацією з родичів; часом цю місію беруть на себе всі присутні на весіллі гості, зі старшим боярином на чолі; він несе, між иншим, і сорочку молодої, як доказ її дівоцтва На хаті ставлять корогву, цебто червону запаску, прив'язану до дрючка, а бояре перев’язують собі через плече червоні пояси; иа всіх мають червоні стрічки словом, червона барва на всьому. Весільні гості знімають з даху корогву та починають цілим натовпом ходити від хати до хати з музиками, танцями, співаючи веселих еротичних пісень, що переходять иноді в цинічні, але ці пісні дорогоцінні для дослідувача, бо в них знаходяться уламки старовинно* го кульгу та звичаїв, які походять ще з доісторичних форм: гетеризму, адель-фогамії тощо.

Сама собою зрозуміла річ, що в нашому стислому нарисі не могло бути й мови ні про місцеві варіяції весільних обрядів, ні про силу подробиць, дуже часто незвичайно важливих своїм історичним значенням. Ми могли дати тут лише загальну синтетичну картину типового українського весілля, що його окремих елементів часом не буває по деяких місцевостях, а часом їх заступають инші У всякім разі сподіваємось, що цього невеличкого нарису буде досить, щоб, спираючись на наведені в ньому дані, можна було зробити деякі загальні висновки.

Уважно придивляючись до наведених весільних обрядів у їх послідовності, ми не можемо не зауважити передусім того, що ціле весілля розподіляється на три окремі акти: сватання, заручини та властиве весілля. Кожний з цих актів і собі поділяється на ряд тих самих головних дій, що послідовно все розвиваються та ускладняються; ці дії такі: спроба умикання, опір з боку роду молодої, замирення сторін, викуп молодої у її родичів, релігійна чинність та початок шлюбного співжиття молодих. Тепер не маємо ще достатньої кількости відомостей, щоб з’ясувати цю потрійність того самого ритуалу, але, мабуть, пояснення цього факту треба шукати в тому тимчасовому співжитті чи в пробних шлюбах, що їх дозволяють деякі народи, як, наприклад, індійці в Канаді та в Мексиці, сантали в Індії, деякі племена на острові Цейлоні, деякі сибірські народи та взагалі ті народи, що в них змагання до розмноження переважає високу оцінку дівоцтва. Розглядаючи далі всі весільні обряди щодо їх суті, ми бачимо, що їх можна розподілити на дві головні категорії: історично-драматичну та реліпйну. Першу з них ми звемо драматичною тому, що її становить ряд сцен, в яких особи відтворюють події та відносини далекого минулого; спочатку наподоблюють спробу ввійти до хати дівчини хитрощами, потім пройти туди силою. При цьому сценарій дбає про те, щоб відтворити, оскільки можливо, суспільні відносини приблизно київської князівської доби: збори до походу, феодальні відносини, сутички з родом молодої тощо, а далі, не маючи змоги захопити молоду силою,— мирові переснрави, що кінчаються згодою — викупом [22] молодої; потім знову йдуть насильницькі вчинки: грабіж посагу, відвезення молодої з особливим підкресленням її чужоплемснного походження у формі обов'язкового мов-чанни тощо.

Отже, драматичним сценарієм весільного ритуалу виявляється сучасний шлюб як екзогамічний, хоч він зовсім не такий насправжки. Щоб з’ясувати це, подивімся, як це могло повстати історично. У відомому всім тексті Начального Літопису сказано, що ріжні племена східніх слав'ян одріжнялисі. і ріжними весільними звичаями. Деревляне «живяху звт.рьскимь образомъ... и браченьи у ннхъ не бьіша, но умьїкаху у води дѣвица»; радимичі, вятичі та сівсряне «живяху въ лѣси яко же всякый звЬрь.. и срамословіе у нихъ передъ отци и передъ снохами и бьраці не бмваху въ нихъ но игрища межю сели И схожахуся на игриша, на плясанья и на вся бъсовськыя ri Псин и ту умыкаху жены собі» с нею же кто свѣщеваіііеся»... Тільки одні полине «обы-чай имяху тихъ и кротокъ и стыдѣніе къ снохамъ своимъ... н брачные обычан имѣяху: не хожаше женнхь по иевЪсту, но привожаху вечоръ, a заутра принопіаху что на ней вдадуче». М. М, Ковалевськнй, здається, перший звернув унагу на те, що ці ріжниці являють собою не так етнічні ріжниці, як ріжні щаблі культури та послідовної еволюції шлюбу, а саме: в той час як поляне, як каже літопис, мирно приводили собі молоду, а другого дня давали за неї викуп, радимичі, вятичі та сіверяне умикали собі дівчат по взаємній з ними згоді з «игрищъ межю селы», а деревляне просто викрадали собі жінок уводом, цебто силою. Коли, однак, і можна сперечатись щодо значення цієї ріжниці, то у всякім разі в словах літопису треба визнати безперечним те, що в той час [23] у всіх східніх слав'ян шлюб був ще екзогамічний, і за справжню жінку, цебто жінку, що належала персонально своєму чоловікові, вважали тільки жінку з чужого племени, вкрадену, умикнену по згоді чн куплену в її роду, так само як у старих римлян за справжню жінку (uxor) вважали тільки жінку, що її чоловік собі купив. Щодо жінок того самого роду, то їх вважали за вільних, і ніхто з чоловіків не міг мати на яку будь з них яких-небудь монопольних претензій. Але потім, коли, одночасно зі змінами в релігійних та суспільних відносинах, стало можна брати собі жінку з свого власного племени, то це мусіло бути обставлене певним декорумом, щоб надати ендогамічному шлюбові хоч зверхній характер екзога міч ного. Каїн так розуміти літописні дані та дані весільного обряду, то стають зрозумілі не тільки наподоблення умикання молодої та її викупу, але й усі инші риси сучасного весілля, як-от вечорниці, бо ж кожна дівчина, після того як ночувала на них з яким небудь парубком, вільна покинути його та проводити ночі з иншим, і тільки зв’язок з парубком з чужого села вважають подекуди і тепер за річ доганну; стають зрозумілі і перейм а, натяки на адельфогамію, право всіх чоловіків роду на молоду тощо.

Розгляд релігійної чинности весільного обряду, до якої мн зачисляємо співи, прикрашання гільця, вживання вінків та особливо печення короваю з молитовним звертанням до сонця, місяця та до зірок тощо, не залишає, здається, жадного сумніву в тому, що це все — пережитки релігійного культу небесних світил. Уже Кавелін у своїй статті з приводу збірника Терещенка звернув увагу на вражаючу подібність цих релігійних весільних обрядів з обрядами рокових еоняшних свят та висловив припущення, що весільні обряди розвинулися з цих свят, до яких вони були свого часу застосовані.

Сучасний стан порівнюючої етнографії дає вже змогу твердити з певністю, що «игрища межю сельї», що в їх супроводі відбувались ui свята, були справжньою шлюбною установою, як говорить про це Начальний Літопис («бьраці не бываху въ нихъ, но игрища межю селы»), Після прань Уестер-марка та инших не може бути вже сумніву в тому, що майже в усіх народів існували шлюбні сезони, цебто певний означений час, коли брали шлюб, У східніх слав'ян, як і в инших народів, ці сезони відзначались шрами, що їх характер з достатньою яскравістю накреслений не тільки словами літопису, але й відкликами на них з боку духовних письменників, Стоглава тощо; характер; що його надавали цим играм, не залишає жадного сумніву в тому, що поин мали безперечне шлюбне значення, але, явна річ, не в розумінні автора літопису («бьраці не бываху...*), а в розумінні допущення молоді, що досягла певного віку, до сексуального життя. Разом зі зміною суспільних відносин та з поворотом у бік ендогамічного шлюбу, що його брали вже в неозначений час, з'явилась потреба не тільки в юридичній санкції таких шлюбів виконуванням екзогамічного декоруму, але й у релігійній санкції, а для того в кожному окремому випадку виконували ті обряди, що ЇХ за існування шлюбних сезонів виконували разом для всіх. Звідси перенесення у весільний обряд ритуалу весняних свят та «игрищ»: обрядового співу, танців, святого дерева, короваю (що заступив жертовних тварин) та молитов, що, як це мн бачили, заховались іще в піснях і досі. Все це примушує нас погодитись з наведеною више думкою Кавсліна і вважати, шо релігійний ритуал нашого весілля — це перенесений на індивідуальний шлюб обряд рокових весняних свят та «игрищ», які були свого часу суспільно-шлюбною установою.

Як уже сказано више, ми не маємо найменшої змоги розглянути тут усї варіянії весільних обрядів, що трапляються по ріжних місцевостях України, але ми повинні сказати, що взагалі ці наріяції є або наслідком забуття (иноді дуже глибокого, про що, наприклад, свідчить замовляння короваю в пекарні) деяких частин весільного обряду, або навпаки заховання деяких архаїчних рис, що заникли в инших місцевостях, як, наприклад, жертва «бажантом» на Підляшші, тощо. Те саме слід сказати й порівнюючи весільні обряди ріжних славянськнх народів. Взагалі можна гадати, що у православних слав’ян весільні обряди заховались більше та ліпше, ніж у католиків, а з-поміж православних — найліпше у південних слав'ян (додаючи туди й румунів) та в українців. У білорусів весільні обряди мають наче мішаний характер: частина їх, очевидячки, великоруського походження, а частина — українського, або — це, мабуть, буде точніше давнішого походження. Найбільше підлягли зміні обряди у великоросів, і зміни ці залежать уже не так од забуття чи заховання певних частин спільного для всіх слав’ян ритуалу, як од просякнення в цей ритуал цілком сторонніх, головно азійських, елементів. Сюди передусім треба зачислити звичай «клад ки», цебто не ритуального викупу, а цілком реальної покупної плати за молоду; потім майже конечно присутність на весіллі «відуна» чи «колдуна», що підхиляє всі можливі спроби зачарувати або «зіпсувати» молодих; потім — ритуальне провадіння молодої в *баню» та зв'язані з цим другорядні обряди тощо. А з тих загальнослав'янськнх обрядів, що зникли у великоросів, найбільшу увагу звертає на себе те, що у великоросів майже ніколи не буває короваю, що, як уже ми бачили, становить центр цілої релігійної частини весільного обряду. Цікаво, однак, зазначити, що шлюбний церемоніял московських царів далеко ближчий до українського, ніж народний великору-

ський; це цілком зрозуміла річ, бо ж у північноруських князів та царів мусіли досить довго заховуватись певні київські традиції. Однаковість весільних звичаїв не обмежена лише одним слав'янським світом. У всіх індоєвропейських народів — в Німеччині, в Англії, в Італії, у Франції — народний весільний ритуал має багато спільного (досить, наприклад, вказати на відомий роман Жорж Занд «La mare au diable»), a в кавказьких народів, як, наприклад, у грузинів, мінгрельців тощо, зостаючись в загальних рисах все-таки той самий, він ще повніший та колоритніший.

Похоронні обряди. Доісторичне минуле сучасної української території дає досить обсяжний матеріял для відтворення похоронних звичаїв, але цей матеріял дуже ріжний для ріжних місцевостей та дуже мало зв’язаний з тим, що являє собою похорон доби вже історичної. Нечисленна серія відомих досі неолітичних могил має в собі кістяки, що лежать часом рівно, часом скорчені, коло них кам'яні знаряддя, рештки посуду, а иноді й страви, що була в них. Наприкінці неолітичної доби в могилах так званого домікенського типу знаходять похоронний посуд з рештками палення, і поставлений він в окремих приміщеннях, прикритих верствою глини, що була потім опалена. Похоронів бронзової доби знайдено дуже мало, і величезна більшість могил та «полей погребенія» стосується вже до залізної доби, маючи дуже ріжно-манітний характер: дсревлянські могили відзначаються незвичайною простотою і навіть убогістю, а в сіверянських могилах з останками палення трап» ляються дорогоцінні метали, зброя тощо. З заведенням христіянства старо-винні способи похорону, звичайно, зникли, але в похоронних обрядах, безперечно, переховано ще дуже багато старовинних рис.

На Україні, ик, правда, І скрізь, похоронні обряди не відзначаються таким колоритом, ик весільні. та заховують у собі загальну традицію дати мертвим «вічний спокій» на певному віддаленні від живих. В українських народних оповіданнях є кілька переказів, що дали привід припускати існування за старих часів також І в українців звичаю вбивати старих людей але повний брак як Історичних свідоцтв, так і подібних звичаїв і переказів про них у инших слав янськнх народів, і навпаки — велике поширення звичаю вбивати старих людей, навіть і тепер, у деяких монгольських народів, примушу^24' думати, що українські оповідання про звичай «вивозити старих людей на лубках» запозичено у монгольських народів або з Кавказу. У ви падках надто довгої агонії, однак, українці беруться деяких засобів, щоб душі легше було вийти з тіла, а саме: просвердлюють дірку в стіні, розбирають стріху, кладуть конаючого на землю, просять паламаря дзвонити в церковний дзвін но «вмерлому» тощо. Біля конаючого сидять його найближчі родичі, тримаючи запалену воскову свічку, а коли смерть все-таки не настає скоро, «в разі тяжкого конання, свічку тримають инші присутні, і як потрафлять на щасливу руку, то хорий скоро сконає»*.

В деяких місцевостях, наприклад на Гуцульщині, конаючого обмивають ще за життя, надягають на нього чисту білизну та святочний одяг і дуже уважають, щоб він не сконав без запаленої «громниці», цебто без воскової свічки з Страстей Господніх в руках. А звичайно обмивають та вдягають уже мерця, після смертн. Для цього покійника роздягають та садовлять на «стілець», який ставлять у досить для того широкий цебер з водою; його миють, зачісують волосся, чоловікові гаї ять бороду, крім того, уважають, щоб очі покійника були закриті, а то вмре ще хто-небудь з родини. Воду од миття разом з волоссям та гребінцем у ній виливають куди небудь на таке місце, де не ходять ні люде, ні скотина: в вузьке проміжжя між будинками, під «кош-ницю» для кукурудзи тощо. Найчастіше на покійника надягають тільки сорочку та штани, а на ноги йому вбувають каликги. щось на кшталт пантофлів з паїотна, і тільки в небагатьох місцевостях на мерця надягають його звичайний святочний одяг. Цікаво, шо у бойків та инших племен, де вживають шпонок для застьобування сорочок, цих шпонок не вживають ні до шлюбу, ні на смерть. На замужніх жінок надягають сорочку, спідницю, дуже рідко корсетку або білу свиту, підперезують червоним, а иноді конче зеленим поясом, ноги обгортають грубим серпанком, а на голову неодмінно зав’язують намітку. Дівчат на виданні вдягають, як на весілля: з вінком із барвінку, з квітками та стрічками; на середній палець правої руки надягають перстень, а крім того, печуть коровай, кладуть його зверху на труну, а після похорону роздають иа могилі шматочки його всім родичам небіжки. Ящур-жинський каже, що по деяких місцевостях вмерлій дівчині призначають молодого з парубків. І він у відповідному одязі йде на похороні за труною З аналогічними додатками відбувається і похорон маюдого парубка.

Вдягнувши покійника відповідно до його статі та віку, а в деяких місцевостях ще н поклавши йому за пазуху три маленьких хлібчики, кладуть його иа лаві під вікнами, головою до образів (на стіл кладуть тільки дуже маленьких дітей, до шести років), а на вікні ставлять кухлик з водою, бо ж народне повір'я каже, що душа не відлітає з дому принаймні до позвану, а тому потребує пити. З тої самої причини негайно після скону посилають до пер ковного сторожа просити його, щоб задзвонив «за упокій». З хвилини смерти п хаті та на дворі припиняють всяку працю. І поки мрець у хаті, не вимітають з хати сміття, під курей не підкладають ясць, нічого не садять на городі, а в деяких місцевостях всі чоловіки, родичі небіжчика, до самого похорону ходять без шапок, а дівчата — з розпущеними по плечах та по спині косами Плакати за покійником багато не слід, бо це утруднює його становище на тому світі, і бували випадки, що мерці приходили та просили перестати плакати; особливо мусять утримуватися матері од плачу за першою дитиною. Яшуржинський у своєму звідомленні на археологічному з'їзді в Ярославлі каже, що в Уманському повіті на Київщині, правда не скрізь, існував колись звичай не плакати над мерцем, а веселитися, співати пісні та грати на дудку. У Чужинського вже знаходимо пряму вказівку на игрн над мерцями на Поділлю. Це звуть там — бити лубка, і гра полягає в тому, що одному з грачів накидають на голову кожух, а ннші б'ють його ззаду джгутом, поки він не вгадає, хто саме його вдарив; тоді вгаданий стає на його місце. У східній Галичині, особливо в горах, подібні игри незвичайно поширені під назвами: лопатки, грушки тощо. Ці игри, що ними перед труною покійника забавляється сама тільки парубоцька молодь, не зважаючи на присутність дяка, що спокійнісінько читає собі далі псалтир, користуються загальною терпимістю, а коли їх І переслідує духовенство, то робить це більше для «чистої совісти». Вони дуже детально описані в чудовій статті Вол. Гнатюка (у XXXI та XXXII т. Етнограф. Збірника) і, безперечно, являють собою відгомін тих похоронних игриш та бенкетів, що існували ще в початкову добу нашої історії та існують І досі в деяких народів, між иншим, і на Кавказі.

На другий день після смерти починають лагодити труну, або, по-галииь-ни, деревище (гробом у Галичині звуть могильну яму),— назва, що нагадує ті не такі ще давні часи, коли труну видовбували із розколотого надвоє стовбура дерева, як це тепер роблять іще подекуди в горах; але звичайно тепер роблять труну з дощок. Цю праию найчастіше виконує хто-небудь } майстрів-еусідів, і то завше дурно, бо, за народним звичаєм, од цієї прані не можна ні відмовитися, ані брати за неї гроші: за людей, що часто роблять труни, кажуть, що вони знають якісь заклягтя. які роблять цю працю для них безпечною. В Галичині в одній стінці труни прорізують маленьке віконце для душі, що иноді відвідує своє тіло в могилі; на підстілку та на подушку для мерця вживають стружки, бо подушку не можна насипати НІЧИМ м'ягким, а особливо пір'ям. Мерця, особливо в Галичині, кладуть у труну тільки після того, як прийде до хати священик та прочитає встановлені молитви; в труну кладуть звичайно: чоловіка — його родичі чоловіки. а жінку — жінки. На подушку біля голови мерця кладуть ріжні пахучі трави — сухі або свіжі, як до пори року: любисток, материнку, шальвію тощо. Перше був звичай класти разом з покійником і його шапку, палицю, хліб, сіль, рушник, гроші, а иноді й пляшку горілки, дитині й тепер часто кладуть яйце або яблуко; тим, хто за життя палив або нюхав табаку, клали в труну люльку та тютюн, або табакерку з табакою, та взагалі ті річі, що небіжчик особливо любив, щоб, як пояснює описувач, галицький автор-лемко, «небіжчик не потрІбував вертатися з тамтого світа по них». Перед тим як виносити тіло з хати, з покійним прощаються всі його родичі та знайомі; кожний цілує його в лице, руки, коліна та ноги. По виконати цього —це значило б не простити покійному вчинених від нього образ і взагалі одпустити його «на той світ*, не замирившись із ним. Виносячи покійника з хати (завше ногами наперед), стукають тричі труною об кожний поріг, щоб він таким способом попрощався з хатою і більше ие приходив туди, та обсипать житом, щоб тим, хто зостається, не бракувало хліба. Як тільки мерця винесено, родичі поспішають зачинити двері, приносять з сіней діжу та всі, йдучи один за одним, тричі обходять круг неї; на місце, де стояла труна, кладуть сокиру, щоб більше ніхто не вмирав, а часом іше господиня хати кидає на землю повий горщик з такою силою, щоб він розбився на шматочки, і тільки після цього всі вже виходять з хати та пристають до процесії. В багатьох місцевостях в цю хвилину випускають з хлівів коней, волів та иншу худобу, щоб і вона попрощалася з своїм господарем. Після виносу тіла з двору ворота зав идують червоним поясом або рушником, щоб слідом за небіжчиком «не пішла з дпору худоба», а господиня посипає увесь двір вівсом.

Коли до церкви, а звідти до цвинтаря не дуже далеко, то труну несуть на руках, або, краще сказати, на плечах; а коли путь далека, то везуть; притому, зноа-таки в Галичині, заховався ще в багатьох місцях старовинний український звичай везти мерця на цвинтар не инакше, як на санях, а ие на возі, та ще й на саинх, запряжених волами, а не кіньми. Похорон дівчини-невіети являє собою щось подібне до весільного походу: збирають дружок, старостів, бояр, свашок тощо, зовсім так, як на весіллі; на віку труни несуть коровай, старостів га підстаростів перев’язують рушниками, хустку, що її на весіллі молода віддає молодому, дають священикові на церкву, дружкам вплітають чорні стрічки в коси та всім присутнім роздають проводнички, цебто маленькі свічки з зеленого воску. Після похоронної відправи в церкві, а особливо над могилою, крім звичайного плачу, чутно ще й голосіння, часом дуже складне та довге; для цього часом кличуть окремих спеціялісток, що вміють робити це иноді дуже красномовно. А в деяких місцевостях Галичини, наприклад у лемків, буває особливе йойкання, що його підтримують всі жінки та яке полягає в тому, що дуже голосно, протягливо та з вереском повторюють все той самий згук; «Ой-й-ой-ой»; в йойканні беруть участь не тільки жінки на цвинтарі, але навіть і на значній віддалі од нього. Все це триває, аж поки могилу не закидають землею, а потім усе зразу припиняється, всі вертаються додому, а особи, що брали безпосередню участь у похороні, сідають за похоронний обід, який розпочинається коливом, цебто розвареною пшеницею або ячменем з невеликою кількістю меду,— страва, що має доісторичний характер. Перше, однак, ніж сісти за стіл, всі ті люде, що кеслн труну, конали яму та взагалі безпосередньо доторкались до труни, мусять не тільки вимити руки, але й доторкнутися ними до печи. Що багатший похорон, то ліпше, і це не тільки тому, що тоді задовольняється гордість живих родичів небіжчика, але Й тому, що коли похорон вбогий, то небіжчик буде приходити та докоряти своїм родичам. Щоб уникнути цього, теж добре якнайбільше подати старцям милоетини.

Цей останній мотив повторюється майже в кожному з похоронних обрядів, і ми не можемо не погодитися з тим, що вже не раз висловлювали дослі-дувачі похоронних звичаїв, а саме; всі або майже всі похоронні обряди сугерує головно не так дбання про замогильне існування небіжчиків, як страх перед мерцями та бажання забезпечити себе од їх повороту на цей світ. Українські похоронні обряди, власне кажучи, не мають в собі нічого особливо оригінального; вони відтворюють ге саме, що мн знаходимо й у ин шнх слав'янських, та взагалі індоєвропейських, народів і відзначаються хіба тільки деякими рисами особливої архаїчности, що ми, однак, спостерігаємо і в багато чому иншому-

12. Народне знання

У кожного народу, на якому б щаблі цивілізації він не стояв, завше існує пепна кількість знання. У культурніших народів це знання стало майже тільки продуктом шкільної та літературної освіти; у не таких культурних, а в головній своїй масі навіть зовсім неписьменних, це знання нагромаджується емпірично, приходить ззовні, поширюється первісно-природним шляхом та розподіляється, без порівняння, рівномірніше, становлячи дійсно загальний народний скарб. В останньому випадку, як це є саме і в нас, рівень цього знання буває означений зовсім не шкільними програмами, не кількістю та якістю літератури країни; цей рівень треба визначити так, як його визначають у дітей, що ще зовсім не вчилися, цебто безпосереднім досліджуванням чн анкетами, на кшталт тої, яку організувало колись берлінське статистичне бюро, а за ним і инші подібні установи, між иншим, подекуди і в Росії. Щодо народного знання на Україні, то тут майже нічого не зроблено для дослідження. В програму для збирання відомостей з етнографії, що її р 1873 видав «Південно-Західній відділ» І. Р Географічного Товариства та передрукував той самий відділ р. 1875, заведено окремий відділ «Народного знання», але «Південно-Західній відділ» зостається «тимчасово» скасований і досі. Ініціяторн відділу «Народного знання» (А. А. Русов і автор цих рядків) покладали иа нього великі надії, але відповідей на питання цієї програми не прийшло, і, мабуть, не тільки тому, що їм нікуди було прийти, а ще й з тієї самої причини, з якої вони не з'явились за сорок літ, що минули вже

з того часу, ні в «Кіевской Старинѣ», ні в «Этиографическомъ Обозрѣнін», ні у виданнях Наукового Товариства імени Шевченка. Єдиною відомою нам спробою відновити вивчення народного знання була видана р. 1883 паном К. Щ. «Спроба програми для збирання народного математичного знай ня», здається, цілком незалежна від київської програми «Південно-Західнього відділу*; але чн дала ця спроба які-небуль наслідки нам невідомо.

А проте в українського народу, як у всякого народу, що жив довгим історичним життям та мав постійні зносини з сусідніми народами, мусіла була нагромадитись певна кількість як емпіричного, так і запозиченого знання Незвичайно мала кількість відомостей про це та, особливо, несисте-матизованість цих відомостей примушує нас обмежитись тим, щоб не так переказувати їх тут, як здійняти знову питання про збирання матеріялів.

Для означення чисел неписьменне населення України вживає примітивний спосіб, накреслюючи їх лініями чи нарізками па першому-ліпшому предметі; але коли треба мати документ, то роблять це на бирках; сама назва вказує на східне, мабуть, походження їх та нагадує за пастуший побут (бири — бирки — вівці). Бирками звуть палички, що на них роблять поперечні числові нарізки, коли рахунок ведеться між двома особами та мусить бути завше відкритий для перевірки. Таку паличку розколюють надвоє вздовж, і кожний з контрагентів дістає половину нарізок, що мусять сходитись з другою половиною. Як і записуючи числа на стіні, так і на бирках одиниці відзначають окремими лініями, десятки — довшими лініями або хрестиками, сотні — якими-нсбудь иншнмн значками, що їх легко нарізувати, тощо. Таким способом зазначають досить великі числа, що в звичайній селянській практиці рідко, правда, переходять за тисячу; але, наприклад, на бирках чи нетелях дунайських рибалокруснаків нам доводилось бачити числа, що доходили до сотень тисяч, бо ці рибалки числять рибу на ока (три фунти), а тому маюті. до діла часом з дуже великими числами. Арифметичних дій з такими знаками, явна річ, переводити не можна, і всі вичислю-вання роблять у голові. Дій з абстрактними числами нам ніколи не доводилося спостерігати, і звичайно всі арифметичні дії роблять з числами іменованими. При цьому, щоб легше було вичислити, числа зовсім не завше розподіляють на одиниці, десятки, сотні і т. д., а дуже часто для цього служать певні одиниці рахунку, наприклад, ріжної вартости монети тощо. Найбільше вживані способи додавання та віднімання такі: спершу мають до діла з десятьма копійками, потім з двадцятьма, з четвертаками, півкарбованцями і т. д. Спочатку складають або віднімають цілі перечислені кількості, а потім уже дають собі раду з одиницями. Наприклад, чоловік одвіз до скупщика збіжжя: перший раз — 47 пудів, другий раз 95 пудів, третій раз — 117 пудів Щоб порахувати, міркують таким способом: перший раз — 50 пудів (три назад — у пам’яті), другий раз— 100 (п'ять назад), третій раз - знову 100, а в пам’яті трнмас ше 17, або 120. а в пам'яті — З назад. Склавши спершу закруглені числа, віднімають потім од них ті, що тримали в пам’яті Так само міркують і віднімаючи числа. Аналогічно переводять і множення. Продав, наприклад, чоловік ячмінь по 23 копійки за пуд та здає його 175 пудів. Ви числювання переводять гик: за сотню пудів йому припадає 23 карбованці, за 50 пудів — половина, цебто ІІ карб. 50 коп., а за 25 пудів чверть, цебто 5 карб. 75 коп., а перевести додавання всіх цих чисел вже не тяжко. Або, наприклад, належиться за 7 мішків по 65 копійок за мішок. Вичислюючи цю задачу, помножують на 7 не одиниці, а десятки цифри 65, а саму цифру розбивають на полтину, гривеник та п’ятак і вичисляють таким способом: «сім полтин = З*/а карб, та 7 соргжівок (10 коп.) = полтина і дві сороківки, разом 4 карбованці 20 копійок, та сім п’ятаків — 35 копійок, а все разом

4 карбованці 55 копійок*. З діленням справа складніша. Треба, наприклад, 10 карбованців платні пастухові розбити на 115 штук худоби. Тут вичислю-вання іде таким способом: якби було 100 штук худоби, то припадало б по 10 копійок, але її більше,—треба числити по 9 копійок, а це буде за 100 штук — 9 карбованців, та за 10 штук 90 копійок, та за 5 штук — 45 копійок, а всього — 10 карб. 35 копійок. Десять карбованців оддати пастухові, а 35 копійок вжити на «півкварти» або на щось инше. Крім чотирьох правил арифметики, в народному житті приходиться иноді мати до діла з складнішими вичислюваннями, які так чи инакше зводять до чотирьох основних дій Таким способом розв’язують задачі на підвищення в степінь тощо, або й такі, як наведено в програмі «Південно Західнього відділу» та я книзі Драгоманова

З вимірів, що їх переводять українські селяне, слід звернути увагу на вимірювання площини, головно землі. Вимір землі переводять звичайно найпростішими інструментами, як-от палиця або мотузок, а найчастіше

«коснм сажнем», цебто двома дрючками, зв’язаними під кутом таким способом, щоб віддалення між розставленими кінцями було рівне одному сажню. І треба зазначити, що ці виміри відзначаються надзвичайною точністю, дарма що поверхня для вимірювання буває часом дуже неправильної форми. В останньому випадку тим самим інструментом площину поділяють на квадрати та трикутники, як це роблять і справжні землеміри. За одиниці площі, крім офіційно вживаних одиниць, як-от десятина, морг тощо, вважають ще одиниці, засновані на кількості часу, потрібного, щоб обробити дану площу, як-от. наприклад, риза, день тощо. Цікаві також способи вимірів обсягу, наприклад, ливкої течі. Наприклад, щоб виміряти кількість течі в бочці, вживають звичайну паличку, а на ній наперед позначено лініями рівні, що відповідають певним кількостям течі в бочці. Для рахунку таких річей, як, наприклад, цегла, кізяк, вживають певну систему складання: кізяк, наприклад, складають правильними конічними купами, що їх величина означена певною кількістю цеглин кізяку в основі.

Незвичайно цікаві також практичні способи, що їх вживають українські селяне для деяких тригонометричних вимірів. Наприклад, щоб виміряти дистанцію до недоступної речі, дивляться на неї, насуваючи бриль на очі так, щоб вершок цієї речі та край бриля були в одній площині з очима; потім повертаються помалу на місці кругом, уважаючи, щоб не підіймати та не спускати голови, та дивляться, яка з доступних річей знаходиться в одній площині з краєм бриля та очнма, і, знайшовши її, міряють дистанцію між нею та місцем спостерігання. Аналогічного способу вживають і дія виміру височини недосяжної речі, як-от дерева, дзвіниці тощо. Для цього беруть палицю завдовжки таку, як свій зріст, та шукають таке місце, щоб з нього можна було, лежачи та поставивши палицю в ногах вертикально, бачити вершок дерева чи дзвіниці в одній площині з вершком палиці. При тому, явна річ, дистанція од голови спостерігача до основи дерева буде рівна височині дерева. Останнього способу вживають і в простішій формі, а саме: для виміру височини дерева наш київський чи волинський поліщук повертається до дерева спиною та йде од нього, аж поки, нагнувшись та дивлячись назад між своїх ніг, не побачить вершка того дерева; дистанція од місця, де він спинився, до основи дерева і буде рівна його височині. Зрозуміла сама собою річ, що старанне вивчення всіх способів, яких вживають сільські механіки, будівничі млинів, крупорушок та ріжні майстрі, як бондарі, гончарі, теслі тощо,— дасть нам такий матеріял щодо народного знання, що про його багацтво та навчальність ми можемо здогадуватись уже з наведених прикладів.

Такий самий багатий матеріял щодо цього мусить датн і вивчення народної астрономії. Всім відомо, що наші селяне дуже точно вміють, наприклад, означати час за положенням певних зоряних груп; головні з них мають у народній мові й свої власні назви, як-от Квочка (Плеяди), Волосожар (Оріон), Віз (Велика Медведиця), Дівчина з відрами (Важки) тощо, і з незапам’ятного часу служать українському народові для означування часу.

Мн не будемо тут говорити про метеорологічне, анатомічне, біологічне та инше народне знання, поготів не будемо говорити про народну медицину, що в значній мірі вже розроблена в цілому ряді поважних праць. Ми тільки нагадаємо за них майбутнім дослідувачам, од яких ми сподіваємось багато і маємо право сподіватись, бо ж до певної міри грунт для них уже розчищений.

Наприкінці нашого короткого огляду етнографічних особливостей українського народу дозволяємо собі висловити кілька загальних висновків, що, на нашу думку, випливають самі собою з викладених даних;

1) Український народ на всій території, що він її наеєлюе, одзначаеть-ся цілим шерегом спільних для нього, у цілому його складі, етнографічних особливостей, які не залишають сумніву в тому, що він являє собою одну етнографічну цілість, цілком виразно відокремлену з-поміж инших слав’янсь-ких народів.

2) В етнографічному ладі свого життя український народ заховав значну кількість останків старовини, які доводять, що він не підлягав дуже глибоким етнічним зокільннм впливам і, не вважаючи на свою багату,на події історію, розвинув свої етнографічні риси послідовно та досить рівномірно.

3) Підлягаючи, як і всі инші народи, до певної міри зокільним етногра фічиим впливам, він асимілював деякі чужі йому форми, але не в такій мірі, щоб вони могли змінити його основні етнографічні риси та віддалити його від загального слав'янського тину.

4) В деталях свого етнографічного побуту український народ виявлякнайближчу подібність до своїх західніх сусідів — південних слав’ян: болгар та сербів, а також і до румунів, икі щодо етнографії залишились цілком слав'янським народом. Польщею приходили головно культурні впливи європейського Заходу.

5) Етнографічні особливості білорусів та великоросів у своїх найдавніших формах коли не ідентичні, то дуже близькі до особливостей українських.

ШЛЮБНИЙ РИТУАЛ ТА ОБРЯДИ НА УКРАЇНІ '

- Одна з епічних українських дум оповідає, як полонені козаки, втікаючи з неволі, кидали по дорозі шматочки своєї одежі, щоб зазначити слід товаришеві, що запізнився в дорозі. Так само розкидані тут і там ріжні уламки минулої історії, що живуть і досі в усних літературах народів з запізненою культурою, вестимуть нас у дослідах, які ми розпочали з метою відшукати дорогу, шо нею йшли у своєму розвитку ріжноманітнї форми соціяльного життя.

Велику кількість цих уламків минувшини знаходять у народній слав'ян-ській традиції, а особливо багато — в народній літературі України, бо ж український народ найперший з усіх слав’янських народів вийшов на історичну путь, і з погляду етнографії він і до наших днів становить повну цілість. Для питання, що ми його маємо розважити, найцікавіші звичаї та народні пісні України Звичаї народу, який, зберігаючи консервативний дух, властивий ритмічній літературі та пісні, переходив од одної релігії до иншої, від одного соціального ладу до иншого, мають на собі відбиток усіх етапів його розвитку Тому, вивчаючи ці звичаї за їх історичним порядком, ми можемо на окремому прикладі весільного ритуалу та обрядів спостерегти майже все, шо за останні часи було відкрите та висвітлене завдяки дослідам Лебока г, Тайлора \ Бахофена \ Макленана 5, Моргана 6, Летурно 7, Вільке-на [25], Жіро-Телона *, Штарке ІП, Зібера ", Максима Ковалевського 11 тощо.

Видатні праці цих учених-дослідників дозволяють нам твердити з тою певністю, яку дають наукові досліди, що родина, в сучасному її стані, являє собою не що инше, як відносно нову форму. Ця форма соціальних відносин, як і всяка инша, не з'явилася як інституція цілком зорганізована, властива людській породі, надана їй ззовні, але як звичайна другорядна інституція, що розвинулася з примітивних, дуже старих форм відповідно до нових економічних, політичних та релігійних умов, що їм мусіло підлягати людство в ріжних частинах землі та в ріжні епохи свого розвитку.

Але досліди над еволюцією родини ще не зовсім повні, і питання ще не досить з’ясоване в усіх своїх основах і не так докладно, як то було б бажане. Відколи в примітивних громадах почали заводитись первісні елементи регламентації шлюбних відносин, шлюб скрізь відбувається в супроводі ріжних обрядів та церемоній з характером, запозиченим у релігійного культу або у звичая, а то часто в обох разом. Певна повага до давнини, повага, що її заховують взагалі всі народи, а також бажання певпою урочистістю надати цьому договорові шлюбної вірности більшої важливости, іцо виявляється майже у всіх народів,— мають своїм наслідком те, що до всіх цих шлюб них церемоній домішується елемент історичний і навіть передісторичний, який pen р од укує в більш-менш драматичних формах примітивний спосіб складання шлюбного договору. Отже, майже у всіх народів знаходимо в шлюбному ритуалі сліди ендогамії, матріярхату, екзогамії, а також напо-доблення умикання {гарі) та купівлі молодої, як вона противиться, тощо. Часто всі ці акти наподоблені з вірним захованням етнографічного характеру епохи, що до неї вони стосуються; так само це помітно і щодо епох пізніших, які вже теж пережив даний народ, що його спостерігаємо. В цих ріжнома-нітних особливостях, серед яких часто трапляються риси й випадкові, що прийшли ззовні, знаходять також дорогоцінні вказівки на прогрес цивілізації та культури даного народу, як-от, наприклад, вказівки на умовипи громадського та родинного життя жінки тощо. З другого боку шлюб санкціонувала релігія, шлюб у всі епохи йшов у супроводі певних церемоній культу, які незалежно від зміни релігії й далі затримувались і з незвичайною відпорною силою переходили через усі Історичні фази. Тому в шлюбних обрядах ми знаходимо спочатку елемент літургічно-драматичний. що виявляється в ріжних священних актах, як спів, танці тощо. Далі ми бачимо в них більш менш виразні сліди жертв та молитов, чи то в формі хвали, чи то в формі прохання, адресованого до божества; иноді це виявляється в актах, що мають своєю метою захистити молодих од нещастя та всякого лиха в житті До цих двох елементів, найхаракт*ристичніших для шлюбних обрядів, треба ще додати елемент міфолГѵічний, шо виявляється в наближенні шлюбу до поетичних концепцій природи, та елемент символічний, що виявляється п не менш поетичних порівняннях та наближеннях між ріжними особами та їх взаємовідносинами і ріжними істотами з царства тварин та рослин. Співи, що супроводять шлюбні церемонії, становлять дуже багату літературу, яка, висвітлюючи вповні зазначені церемонії, разом із тим, якщо вона науково оброблена, стає невичерпним джерелом матеріялу для археологічних, історичних та соціологічних розвідок

Вищенаведених уваг, здається нам, досить, щоб відзначити важливість вивчення шлюбних обрядів не тільки з точки погляду історії та еволюції родини, але і з багатьох инших. Досліди в цьому напрямку щойно розпочато в західніх наукових літературах; а щодо слав'янських весільних обрядів, то треба визнати, шо хоч кожна зі слав’янських літератур і має вже певну кількість етнографічних збірників, та все таки відомості, зібрані в них, дуже недостатні й не вичерпують зовсім великого багацтва народноги жигги. Нарешті, й все те, що тут зроблено,— зроблено помацки, випадково, без жадної системи, без найменшого знання наукових метод. Правду кажучи, все, що ми знаємо досі про весільні обряди слав'янських народів, не дозволяє нам розпочати серйозне вивчення цієї справи. І коли ми все-таки відважились на спробу розпочати його, підбадьорені попередніми працями Потебні, Сумцова, Ящуржинського та Янчука, то ми робимо це з єдиною метою і собі допомогти цій справі: ми просто класифікуємо факти, вже зібрані, освітлюючи їх з точки погляду скорше соціології, ніж філології, щоб полегшити пізнання цих фактів ученим колам Західньої Європи.

Ait-, iu-рше ніж почати наш виклад, дозволимо собі сказати, що в цій статті ми хочемо дати тільки опис, по змозі повний, шлюбних церемоній на Україні, а ні оі.іял цілого питання з точки погляду порівнюючої етнографії; це останню буде темою деяких пізніших наших праць. Правда, ми робитимем деякі винятки з цього загального правила з метою з’ясувати певні точки нашої теми, що без того могли б зістатись неясними.

1

Преозначення щодо шлюбу. Шлюб у старих слав'ян. Свідоцтво літописів. Умикання. Купівля. Пережитки цих форм. Шлюбні дохристіянські обряди. Сталість народного звичаю. Тільки виконання народного ритуалу дає права дійсного шлюбу.

Як у більшости народів, і народна традиція українського народу надає божій волі преозначення щодо шлюбу. Китайці мають спеціяльне божество Ynelauu («the old man of the moon»), що зв'язує червоним шовковим шнурочком хлопців та молодих дівчат, що мають одружитись одне з одним, і після того жадна перешкода не може розірвати цього вищого зв’язку п. В українців людина, шо, як Данте, мала нагоду відвідати «той світ», бачила там старого діда, «шо складав пари», зв'язуючи докупи маленькі шматочки корн та вішаючи їх на цвяхи. Цей дід був не хто инший, як сам Бог 'V Крім того, як ми це побачимо далі, Бог, Мати божа, янголи та святі беруть участь в усіх шлюбних церемоніях, навіть у приготуванні вечері.

Літописи, майже єдині документи, що на них ми можемо основувати наші досліди над звичаями старих східніх слав'ян, вказують нам, що в цих слав'ян шлюб уже існував як інституція. Ця інституція походила зі звичаю умикання та купівлі молодої, літописи, що переказують нам про ці факти, сягають приблизно до VIII та IX століть. Але відомості Кузьми Пражського 15 про чехів, що жили, як він свідчить, у повному сексуальному змішанні, потім те, що свідчить арабський письменник Аль-Бекрі^16 про старих слав'ян, а також деякі риси шлюбних церемоній, що про них ми скажемо пізніше, дають нам право думати, що перед цією епохою слав’яне також пережили і цей примітивний період. Такий погляд ставить нас у повну суперечність з новітніми російськими істориками та етнографами , що, за прикладом своїх попередників, тримаються старої теорії про патріярхальну родину або просто йдуть слідами філологічних висновків, що їх встановив Кун (Kuhn), а потім розвинув особливо Пікте (Pictet) в своїх «Origines indoeuropéennes» та Л. Гайгер (L. Geiger) в своїй праці «Ursprung und Entwicklungsgeschichte der Menschheit». Приймаючи одну й другу теорію, вони припускають як безсумнівний факт, що старі слав’яне, як і инші арійські народи, прийшли до Європи, маючи в себе вже цілком сконституйовану родину, в модерному розумінні цього слова. Але ж згрунтована на тому, що старі арійці вже перед початком своїх міграцій створили в своїх мовах відповідні вирази для означення ріжних степенів досить повної системи сиоріднення, ця теорія, не

Lwbreehl. Zur Volkskunde, гг .1ЗД

Куліш Записки о Южной Россіи. т 1, ст. 30« -309.

Cosmas. кн. І, гл. 3.

^ Куникь и бар В Ршгиъ. Извѣстія А.іь Ьекри и т д о Руси и с.іапяиягь. ст 56.

..г **?СУѴжеаъ~Р,аяшгь Русская Исторія, т. І. ст. 37. П.Полевой. Оперіть рѵсской исторіи. І. ст. 10. 114. N5. Н Сулцоеь О свадгбиыхъ оЛрядахъ, ст. 5.

тільки тому, що її зіставили з фактами порівнюючої етнографії, але й тому, що вона підлягла етимологічній критиці, втрачає дедалі все більше своє значення. Вже Біифе (Benfey) в своїй передмові до Dictionnaire de Fick вказав, що слова sйпи (син) та duhitar (дочка) не означали нервісно «народженого» та «ту. що ссе (молоко)», але що їх вживали просто для означення мущини та жінки'1. П. А. Лавровський 19 висловив ту саму думку щодо слова duhitar, а зовсім ще недавно Д. Н Овсяніко-Куликовський ‘ прийшов до тих самих висновків щодо цих слів Земляк та ученик Пікте, Ф.де Сосюр (F.de Saussure), у записці, иш він її склав для Жіро-Тейло-нагі, так само не визнає того тлумачення, яке досі давали цим словам, і, здається, схиляється до думки, що не треба розуміти арійську родину та назви її членів у тому вузькому значенні, що досі надавали тим словам.

У всякім разі, літописи свідчать нам, що старі руські слав’яне «мали кожний свої звичаї, закони своїх предків, свої традиції та свої норови (moeurs). Поляне мали лагідні й прості звичаї своїх предків: вони дуже шанували своїх невісток, сестер, матерів, своїх батьків, тещ та швагрів. Ось як вони женилися: жених зовсім не ходив шукати собі молоду, але йому приводили її увечері, а другого дня приносили те. що дають за неї. Щодо деревлян, то вони жили грубо, як хижі звірі: вони вбивали одні одних, їли всякі нечисті речі; вони зовсім не знали шлюбу і викрадали молодих дівчат, що ходили по воду. Радимичі, вятнчі та сіверяне мали такий самий звичай: вони жили в лісах, як хижі звірі, годувались нечистими річами і вживали безсоромних виразів перед своїми батьками та своїми невістками; шлюбу в них зовсім не було, були тільки игрн поміж селами. Вони ходили иа ці игрища. танцювали гам, грали в чортівеькі игри, і кожний звідти викрадав собі жінку, з якою він був уже в згоді щодо цього; вони мали до двох І трьох жінок» м

Коли брати терміни цього літопису в буквальному їх розумінні, без тлумачення їх на користь якої-небудь теорії, та припускати можливе прибільшення там, де автор звертається з похвалою до своїх земляків, полян, то все-таки виступає з очевидною ясністю, що у деревлян иа початку IX століття і досить довго ще перед тим міцно тримався практикований, мабуть, з насильством звичай умикання жінок; їх підстерігали для того на березі річки, як вонн йшли туди по воду. Припускаючи, що цноту полян, яка полягає в соромливості, що її вони виявляють в присутності своїх невісток, а ці останні перед своїми шваграми, літописець зазначає з метою виявити контраст, який існував між цим народом і деревлянами (бо ж, оповідаючи про радимичів та сіверян, він зазначає тільки їх звичку говорити безсоромні речі), ми маємо підставу думати, що в деревлян практикувалась поліандрія, право свекра на невістку і навіть сексуальне змішання між родичами,- речі цілком натуральні для епохн звичаю умикання (rapt). Щодо сіверян, радимичів та вятичів, то в них у цю епоху умикання було вже формою пережитку, бо практикувалось воно тільки за попередньою згодою з дівчиною на зібраннях та нграх, що були, мабуть, також до певної міри шлюбною інституцією,— очевидно, в зв'язку з релігійним культом,— і були подібні до «сатанинських танців*, які знаходять ще й тепер у багатьох диких народів, як це буде видко з дальшого викладу. Сам літопис надає играм це значення, кажучи, що вони мали відношення до шлюбу: «вони не складали шлюбів, але були встановлені гри між селами». Це підтверджує инший текст з Переяславського літопису: «радимичі, вятичі та сіверяне... не тримали шлюбів, але вони сходилися з усіх боків на гри поміж селами: серед танцю ставало відомим, яка жінка чи дівчина має плотське хотіння до парубків; там взаїмно дражнили один одному почуття і серце поглядами очей, оголенням певних частин тіла, грою пальців (par le jeu des doigts), обміном перстиів, обіймами та численними поцілунками, закінчуючи пойняттям. Одні закладали після того постійні зв'язки, а инших висміювали до самої смерти» 23. Те саме ми знаходимо в пережитку цього звичаю, що недавно ще був у Тверській губернії, де в день Ирила (фалічне божество весни) дівчат посилали батьки брати участь у нграх, аналогічних з играми старих слав’ян, з метою одруження .

Нарешті, поляне практикували вже в ту епоху купівлю дівчат, заховуючи шлюбні обряди, що полягали, мабуть, в тому, що жених не ходив по молоду, цебто не викрадав її силою (бо ж слово ходити завше вживалося в літописах в розумінні озброєної експедиції), але приводив її в супроводі своїх товари-шііі до своєї хати, бел сумніву, після того, як були виконані певні релігійні церемонії в хаті молодої, Другого дня, мабуть, після того, як він мав докази її невинности, молодий посилав батькам своєї дружини умовлену ціну, не маючи, мабуть, змоги з'явитися особисто з причин, шо їх пояснимо мн далі. Ми тлумачимо таким способом досить неясний вираз літопису, зважаючи на тс. що Аль-Бекрі в своїх записках гонорить про шлюбний дарунок, що його виплачує жених тестеві, а також на те, що слово віно. як це проаналізував проф. С. Соловйов, означало в ті’часи ціну молодої. Тому ми й приймаємо Іпатовськнй текст, що каже до неї (pour elle), як правильніший, порівнюючи з Лаврентовським, де мн читаємо для неї (â elle), бо цей останній текст, звичайно, треба вважати за виправлення первісного тексту, виправлення, що його зробив який-небудь переписчик пізніших часів, коли з причини зміни звичаїв втрачене було вже реальне розуміння давнього тексту. Крім того, посилати посаг молодої на другий день після шлюбу, чи то взагалі після вселення молодої в хату чоловіка,— це звичай абсолютно тепер невідомий не тільки у слав'ян, але й у якого-будь арійського народу к. Тим часом викуп (rançon), цебто плату за молоду, чи краще — за її дівоцтво (агарлик agarlyk, чи право батька у болгарів), часто дають після того, ик молодий вступить de facto в права чоловіка Як мн це зараз побачимо, пережиток цього існує ше й нині у всіх слав’янськнх народів у більш-менш виразних формах. Другого дня після шлюбу ниснлають делегацію до матері молодої, щоб однести їй хліб та пляшку горілки (червена чн блага ракія у болгарів), прикрашені червоними стрічками та калиною, що символізує невинність молодої, матеріальні доказн теж здебільшого долучаються^26.

Зрозуміла сама собою річ, що звичай купівлі дівчат з давніх-давен занехаяно de facto на Україні, але він практикується ще н досі в багатьох місцевостях Великоросії в формі так званої кладки, виплати певної суми, наперед умовленої, що її батьки жениха виплачують батькам молодої . Можливо, однак, що тут маємо до діла ще з нпливом угро-фінських племен, які домішались до слав'янського елементу великоруського народу,

Але ми мусимо зазначити, що в українців, як і в ннщнх слав'янських народів (у болгар та особливо у сербів), умикання 24 (rapt) молодої практикувалось ще дуже довго і що воно затрималось І до нашого часу, навіть як форма шлюбу в тому разі, коли батькн дівчини відмовляють віддати її заміж або, частіше, колн вони тільки удають, що не хотнть її віддати, щоб цим уникнути всіх видатків на зесїллн, які завше бувають значні, та не обтяжував ти незаможну родину. В надзвичайно цікавому опису українського весілля, що його зробив у XVI ст. Дав. Хитреус (Dav. Chytraeus) та який опубліковано в луже мало відомій та рідкій книжці Ласіцького чи Лазіціуса (Lasitzki atio Lazitius), ми знаходимо таке оповідання: «Matrimonii contrahendi ratio talis est: juveriis si cui farct puellae propinquos très quatuore ablogat qui parentes declocanda virgin« interpellent; hi vero ut vehementius animum proci irritent; nihil isto de negotio confieri posse adfirmant et quandam apud inter nuncios simulant gravitatem. Sponsus tali spe frustratiis, alia rem via aggre-ditur, tempusque et oecasiouem venandae virginis diligentissitne observât. Ilia vero si lorte domo paterna egredilur ministri in insidiis collecati incautam et nihil tale limeritem in casses spgnsi venatoris conjiciunt: quae simul atque deflorata (uerit. mittuntur alii ad parentes legati qui partim culpam depre* sentur. partim amoris vehemcntiam accusent Tum demum parcntum impetra to consensu'nuptiis dies dicitur, neque enim illis cohobitare licet solennitate publica copul en tur*‘10.

Селяне України, каже Боплан (Beauplan), що одвідав цю країну в першій половині XVII століття, «мають право j привілей, у певних випадках, якщо вони це можуть, викрасти з танцьовних зборів дівчину, хоч би вона була й дочкою їхнього пана; зле це треба зробити з такою зручністю І так влучно, щоб це цілком удалося (бо инакше він загине) і щоб селянин міг втікти до лісу,,.; якщо він зможе там перебути двадцять чотири години, захований так, що його не можуть знайти, то справу з умиканням дівчини (rapt) припиняють; якщо дівчина, що він її вкрав, хоче вийтн за нього заміж, то він не сміє вже їй відмовити, не втративши за це життя,.* Викрасти дівчину силою, втекти з нею на очах зібрання І не бути зловленим — на це треба добрих ніг, це дуже тяжко, каїн нема умови І згоди з дівчиною»

В певних місцевостях Болгарії (Кюстенділ) умикання дівчат буває навіть і тепер і становить одну з форм шлюбу (влачени чопи) ,2. так само як отми-ца у сербів.

Крім того, Боплан описує ще одну форму шлюбу. Про неї, здається, не згадується в инших джерелах української історії і навіть існування її, через відсутність чогось подібного в сучасному житті цієї країни, могло б здаватись цілком сумнівним, коли б не було дуже подібної форми шлюбу в Болга рії «Отже, там,— каже він,— всупереч порядкові та звичаям усіх народів, можна бачити, як дівчата домагаються кохання від парубків, що їм сподобались; забобони, шо існують серед них і шо їх вони додержують дуже точно, спричиняються до того, що дівчата досягають своєї мети, і більше певні в тому, що досягнуть, ніж парубки, коли ці останні зі свого боку иноді роблять заходи досягти того самого; ось як вони це роблять; закохана дівчина іде до хати батька хлопця (якого любить), вибираючи для цього такий час, коли сподівається застати там разом батька, матір та парубка (son serviteur), і каже, входячи до хати: «помагай-біг» (Pomagabog), що значить те саме, як сказати — благослови вас, боже,— бо це звичайне в них привітання. кати входять до їх дому; сидячи в хаті, дівчина вітає того, хто вразив її серце, в таких виразах: «Іване, Хведоре, Дмитре, Войтеку (Woitech), Микито, цебто вона його зве на ймення одним з тих імен, що тут дуже поширені,— пізнаю по твому обличчю певну добродушність твою, що ти будеш керувати й любити свою жінку, а твоя цнотливість (vertu) дає мені надію, що ти будеш добрим господарем (Dospodarge); ці добрі якості твої спричинилися до того, що я тебе низенько прошу взяти мене за жінку»; сказавши це, вона звертається так само до батька й до матері, низенько просячи їх погодитись на шлюб; і коли вона дістає від них одмовлення чи якусь образу, що він ще дуже молодий і нездатний до шлюбу, вона їм відповідає, що вона не піде звідти доти, поки не звінчають її з ним, поки він та вона живі будуть, після них слів дівчина намагається і стоїть на своєму, що вона не піде з хати, поки не досягне того, чого прагне; через кілька тижнів такого домагання батько й мати примушені не тільки погодитись, але також і намивлятн свого сина дивитись на дівчину добрим оком, цебто ик на дівчину, що має стати йому за жінку; так само і хлопець, бачучн, шо дівчина стоїть на своєму, починає вважати її за ту, що колись стане господинею його волі, і тому уперто просить свого батька та матір дозволити йому кохати цю дівчину... І батьки мусять дати свій дозвіл, бо викинути дівчину з хатн — це значило би образити весь її рід... а також вони не можуть використати в цій справі спосіб примусу чи сили, бо підпали б... гніву та карі з боку церкви, шо дуже сувора в цих випадках...»33.

Ця форма шлюбу існує дійсно ше в Болгарії, де вона відома під назвою пристанки. Дівчина приходить до жениха, несучи з собою весь свій невеликий багаж, і сідає коло вогню, коли батьки парубка висловлюють згоду її прийняти, запрошуючи її сісти поруч з ними; в противному разі молоді йдуть до якого-небудь родича і зостаються в нього аж доти, поки батьки не заспо-

кояться од свого гніву. Духовенство не ставиться вороже до таких шлюбів і благословляє їх так само, як і всі инші^34.

ХристІянство, заведене наприкінці X ст., скасувало полігамію, що була неминучим наслідком ріжних форм шлюбу, зазначених у літописах, і коли воно не знищило остаточно умикання, то все-таки в великій мірі обмежило його, так само як і звичай купувати молоду. Розуміється, що так само намагалися скасувати «гри та чортівські танці» та шлюбні церемонії примітивного культу, що, без усякого сумніву, існували у старих слав’ян у формі жертв, співів та танців, які мали характер, аналогічний до того, що його помічають у деяких ритуальних танцях сучасних дикунів3S і шо його знаходять у певних деталях сучасних шлюбних церемоній на Україні. Але, як то буває завше і скрізь, нова релігія, заведена адміністрацінними заходами, вкрила тільки тонкою поверховою верствою ту віру, що глибоко була закорінена в душах. З Правила митрополита Іоанна (XI ст.) бачимо, що за його часів шлюби звичайні громадяне брали без релігійного благословення і що серед народу існувала думка, начебто ці благословення обов'язкові тільки для князів та бояр^36. Брали шлюб без релігійного благословення і пізніше, і це викликало відповідні проповіді, а иноді й суворі заходи з боку церкви. Митрополит Максим (1283—1305) поборює такі шлюбні союзи і наказує винуватих силою вінчати в церкві^27^7. Український народ, що й досі ще обходщть деякі свята з стародавнього культу Сонця, що дотримує дуже велику кількість цілком поганських ритуалів, шанував свої старі шлюбні обряди з звичайною своєю впертістю, не вважаючи на інструкції київських ієрархів та переслідування, нноді й криваве, з боку як світської, так і духовної влади в князівський період і потім, після того, як Україну анектувало Московське царство, що вже тоді устами Стоглавого собору (1551 р.) анафемувало всі шлюбні поганські обряди. І це шанування звичаїв предків так закорінене в українців, що вони й тепер ще виконують стародавні шлюбні обряди, не вважаючи на діяльність квапливих «урядників», що забороняють навіть молоді співати на сільських улииях та збиратися на вечорниці. Побіжно зазначимо, що й нове релігійне вчення Лева Толстого вважає народні шлюбні обряди за «поганську справу, дуже огидну» 3*.

Наведемо тут факт, шо може здивувати європейського читача, але він дозволяє з'ясувати собі, до якої міри обряди мають силу на Україні: релігій не благословення шлюбу не вважається достатнім для того, щоб молоді могли розпочати шлюбне життя. Вони не можуть закласти родини, поки не виконають усіх церемоній, наказуваних звичаєм, церемоній, що в своїй цілості, як ми це побачимо далі, становлять повний ритуал шлюбу в драматичній формі. Тому трапляється дуже часто, з причин цілком зовнішніх, шо релігійне благословення вже доконане, але самий шлюб в повному розумінні цього слова, цебто церемонія, наказувана певним ритуалом, одкладаеться на кілька тижнівВ таких випадках молода живе й далі у своїх батьків І фактично зостається тільки молодою, а зовсім не жінкою свого легального чоловіка, аж до весілля, цебто до шлюбу згідно з народним ритуалом <0. Коли молодий умре після церковного благословення шлюбу, то молода продовжує носити ім'я дівчини. Так само молоду, що вмерла до весілля, вважають за дівчину і ховають з наказаними звичаєм для похорону дівчат церемоніями^41.

Цей звичай викликав навіть інтервенцію імператорського російського уряду, що, «дбаючи постійно про добро своїх підданих», знайшов цей звичай, мабуть, мало побожним, а може, й шкідливим щодо збільшення населення. За цариці Катерини II, р. 1774. опубліковано указ, що виходив од Російського Найсвятішого Синоду: «Дійшло до відома її Імператорської Величности. ніби в Малоросії шлюби беруть таким способом, шо після шлюбного благословення в церкві молоді проте розлучаються, зостаючись протягом багатьох років у своїх хатах окремо аж до часу виконання того, що в їх мові згідно з їхніми звичаями звуть шлюбним весіллям; деякі з них після доко-нання згаданого таїнства розлучаються на ціле своє життя... Найсвятіший (^инод наказує обов'язувати молодих підпискою, перше ніж вони вийдуть з церкви, не розлучатися під загрозою карн, призначеної за прелюбетво, та щоб наказати всім тим, що оженені й зостаються розлучені, безодмовно взяти своїх жінок до своїх хат І жити з ними шлюбним життям»'2,

Громадська організація молоді обох статей. Товариства.

Сходини. Досвітки та вечорниці. Спільне лежання.

Сватання. Церемонії та наподоблення. Пов'язані свати. Обмін хлібом. Пробні ночі.

Прн вивченні шлюбних обрядів українців насамперед нашу увагу звертає на себе громадська організація молоді обох статей, що своїм характером переносить нас у найдавніші часи. Парубки з одного боку, а дорослі дівчата з другого становлять два товариства, правильно організовані: парубоцьку громаду й громаду дівоцьку. Кожне з цих товариств Mat свого вождя в особі отамана чн отаминки, яким надано певну владу: вони репрезентують свої громади, провадять усі справи, залагоджують сварки тощо. Кожна громада має свою продовольчу касу, що складається з регулярних внесків усіх членів і має задовольняти, з одного боку, релігійні потреби, а з другого — служить для організації розваг та сходин. Парубоцька громада, що до неї ніхто не може належати без проголошеної згоди всіх товаришів, організує колядки, цебто хор, що повинен виконувати на Свят-Вечір та на перший день Різдва (Dies natalis solis), ходячи від хати до хати, дуже стародавні пісні, часто цілком поганські. Після співів роблять збір грішми та продуктами; частина цього збору йде на спільну жертву свічок до церкви, а решта на купівлю ласощів та горілки для бенкетів, що їх організація лежить на обов’язку дівчат, Парубоцька громада має також обов'язок щорічно вирубувати лід на річці в формі хреста для релігійної церемонії свячення води на Водохреща Дівоцька громада має за свій спеціальний обов'язок організувати нічні сходини, літом надворі (улиця), а зимою — в хатах (вечорниці та досвітки). На гроші зі спільної каси купують свічки чи гас, а крім того, кожна дівчина приносить з собою що-небудь зі споживи: муку, яйця, сир, иноді навіть курку на юшку. Посходившнсь, дівчата починають працювати: прядуть і при тому співають. Панує лад і цілковитий спокій, аж поки зненацька не з’являється юрба парубків у супроводі музик та з пляшкою, а то й двома, горілки. Співи перериваються, починаються танці, потім готова вечеря,— сідають до столу. Але отаман га отаманка не сидять за столом,— вони повинні обслуговувати товариство. Нарешті, удосвіта стелють солому на долівці, вимащеній глиною, свічки майже згасли, і все товариство лягає на імпровізовану солом'яну постіль, постіль спільну, і серед сміху га жартів засинає невинним дитячим сном...4а А коли трапляються винятки, то це буває дуже рідко, мабуть, значно рідше, ніж у високому «товаристві», де так пристойно розлучаються після сходин та балів...

У всякім разі, ці звичаї не можуть здаватися дивними етнографам *4, бо ж вони є, як і всякі инші звичаї, пережитками та являють собою цілком припустне наподоблення того, що чинилось колись, у дуже давню епоху, на «грах», що про них говорить літопис. Самі ці товариства — парубоцька та дівоцька громади —не що ннше, як уламки того, що ми знаходимо ще гепер

в майже незайманому вигляді на островах Пало (Palau), в населення Віндія (Vindhyas), у хондів (Khonds), у дегуангів (Dehouangs), ураонів (Оига-ons), купуїрів (Koupouires) тощо, де хлопці та дівчата живуть у спеціяльно збудованих для того хатах — dhangar-basa та dhangarin-basa (парубоцька та дівоцька хати), поки візьмуть шлюб, Î користуються здебільшого пов-ною волею щодо взаємних відносин^45. Саме на вечорницях та досвітках і відбувається взаємне знайомство обох статей, що кінчається формальним признанням в коханні й пересправами між батьками обох сторін.

Слід іще зробити таку увагу. На Україні право вибирати собі дружину цілком визнане за дівчиною. Західня Росія так само вступила на цю путь. У всякім разі, в обох цих країнах вважають конечним формально запитуватись молоду, чи вона згоджується на шлюбну пропозицію, а в Великоросії, як цс свідчить проф. Сумцов, батьки по своїй волі розпоряджаються долею своєї дочки. Часто навіть у шлюбних піснях молода накликає кару божу на своїх батьків за те насильство, що вони доконали над нею ,|‘.

Сватання — це вже нерший акт шлюбних церемоній, і відбувається воно згідно зі стародавнім ритуалом; на самому вже початку цього ритуалу ми знаходимо сліди найдавніших форм шлюбу, як-от умикання (rapt) та купівля молодої, що відбувається нині тільки як наподоблення того, що колись було в дійсності.

Парубок, що хоче женитися, та його батьки призначають посла, вибраного з-поміж членів родини, найчастіше — дядьки (ласкаво просимо читача пригадати собі ролю, що грав дядько в стародавній родині матріярхального споріднення, а також пам'ятати, що в примітивній мові арійців не існувало спеціяльного терміну для означення дядька з батьківського боку і що всі слова для означення батькового брата трапляються тільки в ріжних галузях арійської раси*7). Иноді навіть цей посол — особа чужа; у всякім разі це людина поважана за розум та красномовність. Йому додають ще одну особу, і ці два посли дістають доручення просити згоди на шлюб з дівчиною, що з нею парубок хоче побратися... Ці свати, старости (в деяких місцевостях посли), батьки, дивоснуби,— дуже рідко ними бувають жінки, свахи,— з палицями в руках, що € емблемою їх титулу послів 4*. з хлібом , сіллю та пляшкою горілки, в супроводі жениха та його дружка чн старшого боярина (в деяких місцевостях дружба або мариіалок, що має на ознаку своєї функції батога '“ в руці) ідуть до батьків дівчини^28. Наблизившись до хатн, стукають у вікно і розказують про свою довгу подоріж та про близьку ніч, що примушує їх просити гостинности. Тоді мати молодої, звичайно, дуже добре знаючи, в чім річ, висилає дівчину з кімнати і, вдаючи, що приймає гаданих подорожніх як невідомих їй людей, розпитує їх. щоб дізнатися, хто вони такі (У випадку, коли дівчина не має матері, запрошують родичку або якусь иншу особу, що переймає ролю матері). Діставши потрібні відомості і завваживши батькові, що гаразд дозволити ввійти потомленим подорожнім, «бо ж не які-небудь жиди, а цілком людські істоти», послів пускають до хати Жених, що зостається з своїм дружком у сінях, починає шукати свою суджену і досягає того зовсім легко Після того ик старости ввійшли до кімнати та проказали звичайні привітання, один з них витягає з своєї торби хліб і, поцілувавши його, передає голові дому. Той. поцілувавши й собі хліб, кладе його на стіл; після того старости розпочинають довге оповідання про полювання на куницю, як вони на ньому були в товаристві свого князя, як та куниця втекла од них та заховалася у дворі цієї господи, і тому вони мусіли прийти сюди, щоб відшукати куницю і забрати її з собою. Тоді їм докоряють, що вони порушили гостинність, яку їм виявлено. Запідозрюють їх, що вони

розбійники, і навіть,— уже за наших часів,— питають у них пашпорт і разом із тим пропонують їм іти собі звідси геть по-доброму. Старости на це відповідають, іцо в них є іце резерв з хоробрих козаків; після того кличуть жениха з його товаришем, дружком, які входять до хати і тягнуть за собою дівчину, удаючи, ніби ведуть її силою. Потім свати звертаються до матері, одверто пропонуючи їй, щоб дала згоду на шлюб. Мати відповідає нерішуче, посилаючись на батька, що зі свого боку звертається до дівчини, питаючись її, чи вона хоче прийняти цю пропозицію. Увесь час, поки триває ия сцена, дівчина стоїть коло печі {наче шукаючи охорони коло цього родинного вівтаря, резиденції богів домашнього огнища) та. відчуваючи велику тугу, колупає піч кінцем нігтя. Чемність вимагає, щоб і жених мав смутний вигляд; йому годиться стояти в кутку, де ставлять коцюби, віники тощо, цебто коло дверей; він також колупає там земляну долівку палицею. Якщо дівчина дає свою згоду і, само собою, коли батьки ухвалили це. дівчині наказують принести рушники, «щоб пов’язати цих чужинців, що прийшли нас грабувати». Дівчина приносить рушники, що сама вишивала, і прикрашає ними старостів на кшталт шарфа, перев’язуючи їх через плече, а жених дістає од неї вишивану хустку, яку вона затикає йому за пояс. Иноді, перед тим як заткнути хустку за пояс, молола тричі протягає її під поясом згори вниз.

Після цієї процедури та після того, як дали старостам рушники й хліб,— свій, а не той, що принесли старости (поворіт хліба, що його принесли старости, означало б відмову, яку також символізують ще даруванням гарбуза), згода вважається за доконану і дану, так би мовити, офіційно. Тоді старости проголошують, що вони хотять покінчити все миром, і, вийнявши з своєї торби пляшку горілки, пропонують її як викуп (rançon). Всі сідають за стіл і починають пити, запросивши також на цей бенкет своїх ближчих сусідів.

Ці звичаї, що прямо наподоблюють умикання молодої і потім мирне полагодження справи, трохи варіюються в ріжних місцевостях. Иноді сам батько жениха йде просити віддати дівчину за його сина, иноді женнх не йде разом із сватами, а зостається вдома, вичікуючи результату їх місії; свати оповідають не про куницю, а при лисицю тощо. А то ще иноді залишають наподоблення умикання і починають пересправляти просто про купівлю, вживаючи ііайархаїчніших виразів, як, наприклад: «Наш бичок хоче до вашої телиці» або: «Ваша телиця звикла до нашого бичка» і т. її. Разом із тим.вони за згоду пропонують платню у формі пляшки горілки, яку свати завше обов'язково приносять з собою. Нарешті, покинувши всю цю крутани ну та формальності, просто просять у батьків згоди віддати дочку за парубка. якого вони пропонують.

У всякім разі, після того, як ці церемонії виконано, рушники подано та обидві сторони обмінялися хлібом, справа вважається скінченою, і в багатьох місцевостях з цього часу жених користується правом ночувати в хагі своєї нареченої І спати з нею. Це звичай дуже стародавній, добре відомий етнографам, і його знаходять ще в багатьох народів. Він являє собою тільки пережиток звичаїв, відомих у німців під назвою «Probenächte», існували ці звичаї у багатьох инших народів, а також у деяких днкнх племен . Однак цей звичай не спричиняється до банальноіго захоплення чи якого-будь зловживання з боку парубка. Рукопис, шо його маємо перед собою м, показує, наскільки цей звичай здається людям чимсь звичайним та цілком натуральним і як у цьому разі не може бути й мови про найменший замах на чистоту дівчини. Автор нього рукопису, сам селянин, говорить про це такими словами: «жених іде ночувати з своєю молодою не як чоловік її, а як парубок з дівчиною». Цей звичай, може, й нині має практичний бік; бо иноді буває, що говорять про молоду перед весіллям: «Дівка добра і багата, до того... і парубок, що ночує з нею, каже, що все гаразд» ы. Але не слід розуміти цей вираз у фізіологічному розумінні І прикладати його, маючи на увазі чистоту молодої; це просто означає, що дівчина не має жадних фізичних вад.

и Див щодо нього авнчію та провіэоричниѵ шлюбів луже цікаву, видрукувану в дѵжі- невелмюй киыич-гі прнчірммшм праим: F. Fischer. Les nuils d’cpreuve dee villageois allemand* avanl le mariage, trad par un bibliophi le Bruxelles. Gay et Dome. I»77. Див також Zeitschrift für Ethnologie. H. V., 1887, S 378

Щодо зайчат ночувати \ молодою n Уелсі (pay* de Galles), в Шотландії (btindlungh а Ніыгччині, Голландії, а стародавній Спарті, у лапонціп та а ріжних менше цивілізованих нароліп {у татар, у курильшв (kour(liens), ллйякш roiuu) лип. Liebrechl, Zur Volkskunde, 378> 379; Bernard-Picart. Cérémonies et coutumrs religieuses cher des peuples idolâtres, Amst., 1723, II, 382, De Chotliêres, La foreste nuptiale. P IßOÖ (reimpr |, Brus. 1865, pp. 152 154. Gaya, Cérémonies nuptiales de toutes les nations. P. 16(0 (rèimpr 68

В Фінляндії цей звичай спати і нареченою цілий тиждень, не скидаючи і себе більшої частини одежі, мас назву *тиждень штамів* (Laumirr, Cérémonie* nuptiales de» peuple anciens et modernes. P. 1830, 23). Щодо подібних звичаїв y курдів дна. Е. Kovalevsky. Les kourdes et les jezides, Brux., 1890 (Extr. du Bull de la Soc. Royale Belge de Géographie).

Про bundlung див. також Woon. The wedding-day, L. 1889, I, 233. II. 98—99.

51 Ом. Гриша Весілля y Галицькому повіті, 1887 (рукопис).

54 Ф Николайчукь, op. сії. «Кіев. Стар.», 1883. ст. 370.

з

Заручини. Хитрощі. Благословення молодих хлібом.

Почесне місце — посад. Співи. Гімн про небесний шлюб. Танці. Хустина.

Всі описані досі церемонії е не що инше. як прелюдія до першої церемонії самого весілля — до заручин. Заручини мусять відбуватись урочисто, в присутності всіх родичів та запрошених гостей, у супроводі хору, що співає пісень. яких вимагає народний ритуал, а це вже вказує на колишній релігійний характер церемонії. Цей хор грає абсолютно ту саму ролю. що вона йому належала в античній трагедії, чи, краще сказати, в усіх античних релігійних обрядах. В українському весіллі хор звертається то до самого молодого, то до молодої, то до їхніх батьків (особливо до матері молодої), то до старостів то, нарешті, до всіх присутніх на бенкеті, до народу, стараючись висловити їх почуття та з’ясувати разом із тим значення ритуалу і всіх церемоній, ще докопуються в цьому випадку, lia нашу думку, цей хор, безсумнівно, є пережитком старовинного хору поганського культу.

Заручини починаються зовсім так само, як і сватання, з тою тільки ріжни цею, шо тепер батьки молодої, так само як і її подруги, що становлять дівочий хор. зібрані всі в батьківській хаті; молодий приходить туди в това ристві не тільки самих старостів, як на сватанні, але з цілою своєю ріднею та з усіма гостями, що він їх закликав. Жіночий персонал має назву свах або свашок і становить разом із тим хор з боку молодого. Так само, як і на сватанні. молодого та його товариство спочатку не пускають до хати, але потім, згодом, їх пускають, і тоді старости виголошують промови, наказувані ритуалом, та переводять пересправи. а після того близькі родичі молодої знову пов'язують їм довгі рушники. Свати, а часом і багато хто з-поміж родичів молодого, пов'язані таким способом, жертвують викупне: ставлять горілку та дають молодій та її батькам подарунки, взагалі, недуже цінні. Иноді. як-от у Новгород-Волинському повіті, молода не буває присутньою на церемоніях в той момент, як з'являється молодий. Тоді один з родичів молодого, вдягнувши вивернутого кожуха і взявши в руки довгу палицю, удає, ніби сідає иа коня, а потім, взявши за руку одну з присутніх дівчат, підводить її до молодого, питаючи його, чи це та, що він її хоче взяти. Діставши негативну відповідь, він йому показує иншу дівчину, і так до кінця Нарешті він приводить саму молоду . В Галичині, у бойків, староста молодого оповідає цілу казку; він розказує, що вони допіру загубили квітку, подібну до цієї (тут він покачує паперову квітку, що тримає в руці), та питається, чи немає тут такої квітки? У відповідь на запитання вводять стару бабу, звичайно свою куховарку, з великим безміном та віником в руках; на голові в неї солом'яний вінок, оздоблений полотном, що спадає до плечей, в зубах вона тримає люльку. Староста молодої (бо ж молода, починаючи з заручин, також має своїх старостів та дружок) питає, чи це не та квітка, що вони згубили. Староста молодого вдає, ніби він порівнює свою квітку з старою бабою, і потім да* негативну відповідь. Тоді йому показують яку-небудь молоду дівчину, тароста проголошує, що ця йому теж до вподоби, але що це не та сама.

М А. Верещинська. op. сії.

Тоді приводять молоду м, що має в руках вінок, загорнутий у хустку. В той час, як молодий низько їй вклоняється, вона кладе йому на голову вінок поверх шапки, — бо ж із-поміж усіх присутніх тільки молодий зостається в шапці. Тоді старости наказують молодим тричі поцілуватись. Після цього молода двічі махає вишиваною хусткою, а за третім разом прив'язує її до пояса^29.

Після цих церемоній починається урочисте благословення молодих. Дружко, або частіше хатній староста *®, цебто староста молодої (звичайно це — дядько чи хтось инший з родини, що йому дають ролю жерця, тимчасом як дружко виконує функції церемоніймейстера), бере в одну руку свою палицю, здійнявши її вгору, а в другу руку хустку, що за її кінці мають триматись молоді. Після того він просить батьків молодої дати молодим своє благословення. Тим часом молоді, кожний собі, б’ють перед батьками по три низьких поклони, а тоді батьки дарують їм хліб, зложений з двох однакових буханців, з'єднаних докупи, а також сніп жита, символ родючости. Принесені загодя з клуні чотири снопи ставлять по кутах хати, і це зветься покрасоюS4

Після благословення молодих, то ввесь час тримаються за хустку, ведуть за стіл і садовлять на почесне місце — посад, що призначене для них там, де дві лавки, що йдуть вздовж стін, сходяться в куті хати та де висять образи Христа, Божої Матері та святих. Для цієї нагоди сидіння застелене кожушиною. Хор розпочинає тепер свою ролю; лунає пісня, що в ній говориться, як молода сідає на посаді, як Господь Бог назустріч їй іде, несучи їй щасливу долю та добру родину. Пісня кінчається словами, що обов'язують Господа Бога відчинити молодій ворота 6І>. Слова иншої пісні дають зрозуміти, що молода блискуче приміщена: янголи сидять коло вікна, а коло дверей сам Господь Бог доброю долею її обдаровує^61.

В дальших піснях хор дівчат співає про взаємне кохання молодих тощо Одна з цих пісень,— мабуть, одна з найархаїчніших, належить, без жадного сумніву, до найдавнішого культу; в ній молоді уподоблені до небесного подружжя — Місяця та Вечорової Зорі, а їх батьки — до батьків всесвіту — неба та землі.

Слала зоря до місяця:

— О місяцю, товаришу.

Не заходь тн раній мене;

Зайдемо обоє разом.

Освітимо небо й землю,

Зрадується звір у полі,

Зрадується гость у дорозі! —

Слала Мар’я до Іванка:

— Ой Іванку, мій сужений.

Не сідай ти на посаду,

На посаду раній мене;

Сядемо обоє разом.

Звеселимо ми два двора:

Ой первиЙ двір — батька твого.

А другий двір— батька мого.

(Чуб., Ni 135“).

Як відомо, у стародавніх індусів рецитація гімна Surya, де говориться про шлюб Місяця з Сонцем, була частиною шлюбного обряду.

Після бенкету в супроводі великої кількости пісень, що в них висловлюються ріжні побажання молодим, а молодій особливо бути багатою, як земля, та здоровою, як вода^63, молоді йдуть танцювати. їх виводять із-з столу таким самим способом, як заводили сідати, цебто даючи їм обом, або принаймні хоч самій молодій, в руки кінець хустки, що її за другий кінець тримає староста. Українські етнографи ріжно поясняють цей звичай вести таким способом молоду чи обох молодих. Коли порівняти цей звичай з тими звичаями, що ми їх знаходимо у болгар, то можна спинитись на одному цілком раціональному поясненні, що вражаюче впадає на очі. У болгар прив’язують кінці двох хусток до пальців обох рук молодої, а другі кінці тримають особи, що ведуть молоду так, ніби вони її тягнуть В4. У Великоросі! в Архангельській губернії перед од’їздом молодої до церкви батько її бере її за хустку, веде так до жениха та віддає йому її; таким самим способом поводяться й після шлюбного обіду, коли віддають молодому молоду: прив'язують кінець рушника їй до руки та передають її таким способом чоловікові^55. Явна річ, що це пе що инше, як просто наподоблення чину умикання чи продажу, яке було додане до якоїсь ще стародавнішої церемонії, де хустка грала ролю міфологічного символу.

Після танців сідають всі до столу в тому самому порядку, обмінюються дарунками, співають пісень; після того, призначивши остаточно день самого весілля та умовившись спеціяльно щодо кількости та якости дарунків І до ріжних подробиць економічного боку шлюбу, розходяться. Жених зостається спати з молодою, і на цей раз сама мати дівчини, його майбутня теща, стелить їм постіль, визнаючи тим самим право жениха з цього часу зоставатися з її дочкою 66.

4

Гільце — священне дерево. Його приготування. Співи.

Приготування вінків. Запросини на весілля.

Покладання вінка на жениха.

Напередодні весілля в хаті молодої роблять гільце (вільце, ільце) 6Ї; цс звичайно буває рано в п’ятницю.

Гільцем звуть маленьке деревце або велику зелену гілку (зимою беруть для цього шишконосні дерева), що зрубав у лісі сам молодий зі своїм дружком у благословенний час, до полудня. У гуцулів — це верховіття сосни з трьома колами гіллячок, завше у парному числі 6®. Гільце втикають у хліб і оздоблюють його гусячим пір’ям, маленькими пучечками ріжних квіток, вівсом, калиною, війкою, рутою тощо, позолочуваними горіхами, яблуками (символ родючости), кольоровими стрічками та запаленими свічками. Ставлять його на стіл у кутку навпроти образів. В більшості місцевостей гільце годиться лишати в хаті на ціле весілля. В Галичині його носять перед молодими під час усіх церемоній“9*

До приготування «гсвященного дерева», що, очевидно, належить до дуже давнього релігійного культу, підходять з певною урочистістю, яка супрово дить кожний акт шлюбного обряду. Дівочий хор просить спочатку Господа Бога га його святих, далі батька, матір та всіх присутніх на весіллі благословити приготовляти гільце. Батьки молодої перші починають це, навішуючи оздоби на вершку дерева, инші чіпляють далі, згори донизу, дотримуючи, щодо черги щаблів, порядку відповідно до споріднення та віку кожного [30]. А в піснях дівочий хор вимагає од старостів, щоб вони подались до лісу, зрубали там велику сосну, принесли її до хати та поставили її на столі, застеленому скатіркою з мистецької тканини, на срібному блюді (Чуб., № 96). Друга пісня вимагає од бояр (приятелі молодого, що товаришать йому на весіллі), щоб вони, для кращого оздоблення гільця, подалися в по-доріж до моря збирати золоте пір'я, що його згубила міфічна пташка, летючн над садом; збирати на жовтому піску золоті піра, що щука-рнба там зоставила; податися до саду рвати там листи вінки, васильки та калину; принести півснопа вівса тощо (id. №№ 9, 99, 101, 122). В одній з пісень мала качечка пливе по дунаю, цебто по воді (бо ж «дунай» дуже старе слав'янське слово, що тепер означає річку Дунай і що його корінь знаходимо в усіх назвах річок на півдні колишньої Російської Імперії; Дон, Донець, Дніпро, Дністер. Дунай,— заховало в народних піснях своє примітивне значення — вода), і збирає на дні золото для оздоблення гільця^31.

Разом з цими піснями, що мають цілком ритуальний характер, співають ще й инших. В них оповідається про те, як молоду захопили хитрощами (куночка йшла порошенькою, мисливці пізнали її сліди та й вхопили її,— треба віддавати собакам лапку, а мисливцям — шкурку; Чуб., № 67). Далі, одна з пісень оповідає про те, як переконано дівчину втекти з батьківської хатн (Іван грає на гуслі в саду, обвитому рутою,—рослина дівоцтва,— і переконує Марусю йти з ним до його матері; Чуб., № 68). Потім ще, як дівчина дає свою згоду і дозволяє себе взяти (Маруся ховається в саду й каже, що вона дістанеться тому, хто її знайде; ні батько, ні мати, ні брат не можуть її знайти,— Іван знайшов, взяв за руку та й попів її з собою; Чуб., № 76). В деяких инших піснях дівчата нагадують молодій, що вони її остерігали не ходити ранком до річки по воду (спогад про деревлян, які «умикали дівчат, як вони йшли по воду»), не спинятися та не слухати буркотіння голубів, не приймати подарунків од Івана, бо можливо, що в чужій родині їй не буде так добре, як у своїй (Чуб., X* 171). З инших пісень видко, що молода сама вагається щодо шлюбу, вона мас певні побоювання:

Ой ходила Марусенька по саду.

Та посадила сад-виноград до ряду.

Поливала го ситою.

(У старих індусів асвіни поливали землю водою, змішаною з медом, наче росою).

Просила батенька просьбою:

— Запирай, батеньку, ворітця.

Не пускай Івасенька молодця,

Бо приїде Івасенько з боярами Та й витопче сад-виноград кониками.

(Чуб., № 136).

Нарешті, в деяких инших піснях говориться про взаїмие кохання молодих, що дає привід до дуже поетичних порівнянь. Однак молода все-таки висловлює свій жаль, що вона мусить одмовитись од своєї дівочої волі; вона має цілком натуральні побоювання щодо своєї долі в новій родині, «що перебуває так далеко, за темними лісами, за глибокими водами, серед світу чужого» (Чуб , Nt 297)

У Великоросі! пісні, що відповідають наведеним українським, мають цілком инший характер, як це ми побачимо нижче. Так само гільце там майже невідоме. Весільні пісні там мають назву «плачи» чн «голосіння» («вытье») І справді, вони не що инше, як «оплакування» молодої, начеб вона була вже мертва 1 це не тільки ритуальна розпука, це цілком реальний жаль, що походить з повної свідомости того дійсного становища, яке займає великоруська жінка в родині В піснях говориться то про те, як її битиме чоловік, як її білі плечі будуть позначені слідами від батога; то як вона страждатиме, пригноблена від своєї свекрухи; то як вона буде примушена задовольняти примхи свого пана, самого свекра (етнографи добре розуміють природу цих примхів); І єдине, чого просить молода у Господа Бога,— дати їй потрібні сили, щоб витримати «рабство таке гнітюче й тяжке».

В той самий час, як готують гільце, готують також і вінки. Ця маніпуляція йде так само в супроводі ритуальних закликів хору:

Благослови, Боже,

І отець, і мати,

Своєму дитяті Барвінковий вінок ввітн.

(Чуб., Nt 94).

Вінки в обох молодих бувають звичайно барвінкові; в'ючи вінок, звичайно співають:

А вчора з вечора порошенька впала,

А в півночі дрібен дощик пішов,

А переді днем земля зілля забрала.

З чого ж ми будемо князеві вінець плести?

Ой є в городі хрещатий барвінок,

З того ми будемо князеві вінок плести.

(Чуб., Л» 93).

Барвінок, вічнозелений, що зостається свіжий навіть і під снігом,— це символ першого кохання та шлюбу. Тому-то на Україні його вживають для весільних вінків. З економічних міркувань весілля святкують найчастіше восени, а то й зимою, коли вже в землі забрано її зелену окрасу. В українській Галичині, у гуцулів, є два сорти барвінку: з одного роблять весільні вінки, з другого—вінки для мерців. Для молодої роблять вінок з першого сорту барвінку, мажуть його медом та додають кілька головок часнику, що має служити охороною проти уроків, а також кілька срібних грошин, що приносять щастя та охороняють також од урічливого ока. Коли починають плести вінок, всі присутні при цій церемонії жінки підходять і собі, щоб уплести до нього два листки барвінку. Поверхню цих листків зараз же позолочують. Готовий вінок кладуть на хліб, що має форму кола, і несуть його до батьків молодої, щоб вони поблагословили свою дочку на шлюб. Батьки беруть вінок і кладуть його на галову молодій, перед тим тричі торкнувшись вінком до її чола ' .

У бойків сам акт збирання барвінку став цілком окремою церемонісю. що з неї починається цілий весільний ритуал. В супроводі музик сваха та дружка йдуть в садок, співаючи та несучи хліб з застромленим в його середину ножем та повішеним на ньому замком. Наколи біля хати молодої немає садка, ідуть до сусідів, і тоді беруть з собою ще горілку та хліб. Привітавши піснею сад. запитують у нього, які він має рослини. Сад одповідає, що в нього є три рослини: барвінок, часник та васильки. Барвінок, щоб сплести з нього вінок, часник, щоб його оздобити, та васильки, щоб ними заквітчати косу дівчини, як вона йтиме до церкви брати шлюб Дружка рве багато барвінку, і після того ціла делегація одходить, співаючи та просячи сад. щоб він не жалував за зірваним барвінком, бо ж у нього зостається молода господиня, що поливатиме нові паростки [32]. Вернувшись із саду, вони спиняються коло дверей, п’ють горілку, що нею їх частують, а потім кладуть нарваний барвінок на стіл, застелений скатіркою. Потім кладуть той хліб, що його носили в садок, у решето разом з ножем, застромленим у нього, та замком, причепленим зверху, до ножа прив’язують нитку з двох кінців і всіх присутніх запрошують причепити туди маленькі пучечки барвінку. Вся процедура відбувається в супроводі співу. Скінчивши вінки, налягають їх на двох молодих хлопців, що мають на головах шапки; найчастіше це дорослі брати молодої. Тим часом дружка та ще одна дівчина, кожна тримаючи хустку, влазять на лавку коло столу, а парубки стають перед ними серед хати; потім вони виконують певний танець, подібний до третьої фігури кадрилю, і після того церемонія скінчена [33].

Инші дівчата дістають вінки з рути та м’яти; молода співає:

Вийте, дівочки, собі й мені.

Собі звийте з рути з м’яти.

Мені звийте з барвіночку.

(Чуб. № 103).

Під час цієї роботи співають пісню;

Перед нашими воротами Гуло, гуло два голубоньки;

Гули, гулн, догували,

Як ми вінки довивали.

(Чуб.. № 163).

А хор разом із тим нагадує молодій, що вона носитиме цей останній вінок (символ дівоцтва) тільки до вечора, що вже ввечері вона має повернути його дружкам.

Про релігійне преозначення в шлюбі говорить пісня:

А в суботу проти неділеньки Розтворилося небо;

.....видко.....

Біля престола,

Мати Христова Плете віночки, стоя;

Що з шавлієньки,

То молодому Івану,

А що з червоної рожі,

То молодій Марусі.

(Чуб., № 138)

Звичай вінків, іцо є дуже давній та поширений серед усіх арійських народів, а також і серед народів раси семітської 5, існував на Україні вже в часи передісторичні як атрибут соняшного культу весни, що можна бачити з купальських пісень^76, а особливо з шлюбних обрядів, Як свідчить Боплан, звичай вінків на Україні був значно більше поширений та ріжноманітніший в середині XVII ст,, ніж тепер. Цей автор каже, що за його часів усім молодим особам, які мали доручення запрошувати на весілля, давали на ознаку цієї місії вінок З квітів, що його вішали на руку ", Молода, йдучи до церкви, також мала вінок.

Коли гільце та вінки готові, молода з своїми дружками іде на село запрошувати на весілля, а хор, як це вже він робив і раніше, просить на це в батьків благословення. Староста звертається до батьків, прохаючи згаданого благословення, і після того співає:

Марусю мати родила.

Місяцем обгородила,

Сонечком підперезала,

На село виряжала.

(Чуб., № 179-180).

Виходячи з дружками з дому, молода мусить конче іти в напрямі сонця, хоч потім вона може й змінити цей напрям Ідучи улицями села, дівчата співають відповідних до нагоди пісень, в яких говориться про мету їхньої подорожі. Передусім вони йдуть до священика та до пана і дарують кожному хліб спеціальної форми, оздоблений червоними стрічками та ягодами калини, можливо, останній спогад про певні права, що колись належали панам та жерцям 7* і що їх замінено, як кажуть, за князювання св. Ольги викупом грішми, але які існували й потім de fado (принаймні у панів, майже до самої епохн визволення кріпаків у Росії р. 1861).

Одночасно молодий так само ходить по селі в супроводі своїх товаришів та рідні і від себе запрошує на весілля. Але його кортеж немає тої урочистостн і не мас хору Трапляється, що молода з своїм товариством зустрічається на вулиці з молодим та його кортежем; тоді з обох боків вкорочують ходи, молоді наближаються один до одного й цілуються. Коли на той самий день припадає кілька весіль і коли зустрінуться дві молоді, вони роблять те саме: вітають одна одну та цілуються. Навіть при зустрічі молодого та молодої з ріжних пар вони не відступають од цього ритуалу; останніми часами в цьому випадку, однак, звичаю уже не дотримують.

Таким способом запрошують всіх осіб, що їх бажають мати присутніми на весіллі. В малих селах не минають ні одної хати, щоб не зайти Й не попросити на весілля Молода спочатку низько кланяється кожному присутньому, не виключаючи навіть малих дітей. Иноді вона кланяється аж у ноги тому, кого вітає. Потім вона дає голові родини шишку (малий хлібець, у формі соснової шишки), що вона її принесла з собою, і говорить до нього такими словами: «Мій батько, моя мати й я ласкаво просимо вас прийти до нас, побувати на моєму весіллі» тощо '9. За часів Боплана особи,шо їх посилали молодий та молода просити на весілля, повинні були говорити, тримаючи палицю в руках *°.

Перед одходом молодої З хати їй дають дарунки, звичайно шматки полотна, рушники, курку чи хліб, що їх забирають дружки молодої, що з нею ходять. До того їй додають трохи дрібних грошей, щоб вона мала «на підківки до своїх чобітків». Коли в родині є дівчина, вона пристає до кортежу, як тільки її запросять, І таким способом кортеж стає все численніший- Переходячи біля шинку, заходять туди й купують горілки на гроші, що молода дістала «на підківки до своїх чобітків».

Після того, як обійдуть всі хати і всіх запросять, молода вертається додому, незмінно в супроводі своїх дружок. В хаті, чекаючи на неї, починають лаштувати посад, цебто почесне місце, шо про нього ми вже згадували, Підійшовши до дверей хати, дівчата звертаються до матері молодої, бажаючи їй доброго вечора; потім, увесь час співаючи, оповідають їй, що вони вже повернулись, і питаються, чи сіни й хата заметені, чи столи застелені вже скатірками (Чуб , № 235). Вони пропонують їй порізати китайку, щоб позастилати столи та лавки (Чуб., № 231). їм одповідають з хати, що хата заметена, що все готово, І дякують їм за те, що вони так гарно виконали свою місію, та вихваляють їх за цс. Після того дівчата приводять старосту, і хор просить у нього благословення, щоб увійти до хати. Староста тричі їх благословляє, потім так само своєю иалицею тричі хрестить двері, що стоять увесь час одчинені; після цього всі входять до хати. Молода низько кланяється своїм батькам, стаючи навколішки та схиляючись до самої землі. Потім староста, ведучи молоду за хустину, тричі обходить з нею навколо стола і після того садовить її на посад. У гуцулів сам батько молодої веде її на посад, але робить це таким способом, що молода Іде по землі, а сам він іде по лавках, що стоять коло стола аі. Знову починають їсти та співати пісень; з цих пісень визначається пісня, що її співають у тому випадку, коли батько молодої вмер, а тому, звичайно, не може бути присутнім на весіллі дочки. Пісня ця повна поезії, її красу можна прирівняти до найкращих уривків з «Слова о полку Ігоревім»:

Знати Марисейку,

Знати сиротойку.

Що на посаг засідає;

А єй віночок Все з фі ял очок Порошком перепадає.

А єй батейко

Перед милим богом служить,

Яснов свічечков горить.

Милому ся богу молить;

Пусти ж мене, боженьку,

З чорнов хмаров на село,

З дрібним дощем на землю,

З ясним сонцем віконцем:

Най я ся подивлю На своє дитятко,

Хто му справить весилейко.

Справляють йому люде.

Жаль батейкові буде.

(Чуб., № 283).

Після цих слів до хати входить молодий, і його уподоблюють сонцю:

Колесом сонечко на гору йде,

Колесом яснеє на гору йде.

Полком молодий на посаг іде.

(Чуб., № 240).

Він входить у хату, «як ясний місяць>. Його оточують бояре і цілий ного кортеж, що складається з його рідні, з инших запрошених гостей, а також і музиків. Його прихід вітають піснею, що в ній його уподоблюють воякові, що йде брати свою молоду силоміць.

Скриплять-риплять воротечка тисовиї,

Іржуть, іржуть кониченьки ворониї.

Сховай мене, моя матінко, у комору.

Щоб не взяли сії гостеньки із собою.

«Не з тим вони, моя донечко, приїхали,

Щоб без тебе, моя донечко, поїхали».

(Чуб., № 341).

Сестра молодого, що йде за ним у поїзді, має маленький пучечок квіток, а серед них горить три свічки Надійшовши до хати молодої, вона спиняється перед порогом сіней; назустріч їй виходить мати молодої, тримаючи також у руці засвічену свічку. Обидві вони стають право*) ногою на поріг та цілуються, а після того мати запрошує всіх, що прибули, увійти до хатн. Тоді цілий поїзд входить до хати, але молодий та його товариші не здіймають шапок, річ недопустима на Україні (це вважається звичайно за найбільшу неввічливість). Потім молодий іде на посад, не чекаючи, поки його запросять, і не здіймаючи й тепер своєї смушкової шапки. Хор у цей час просить присутніх розступитись і дати місце «місяцю коло ясної зірочки» ea. Мати молодої частує всіх нових гостей горілкою та дарує вишивані хустки всім родичам молодого. Після цього старша дружба просить у старости благословення «пришити молодому на шапку квітку». Діставши благословення, вона бере в жениха шапку та пришиває до неї маленький віночок, взявши його в молодої; в деяких місцевостях цей ВІНОК цілком подібний до вінка молодої. Тоді старший боярин вдягає на жениха свою шапку, щоб той не був з непокритою головою. Тим часом хор увесь час співає пісні, де говориться, що «прийшла швачка із Київа, чи зі Львова, пришити вінок золотою гадкою, шовковою ниткою до шапки бобрової». Скінчивши своє діло, старша дружка вдягає собі шапку молодого і, ставши в шапці на лавку, каже, співаючи в супроводі хору, що не віддасть цієї шапки, хіба що дістане пристойне викупне. Дружко, також співаючи, пропонує їй чарку меду, але вона категорично відмовляється. Два хори починають торгуватись, і це триває досить довго. Співаючи ріжні пісні та висміюючи своїх супротивників, вони кінчають тим, що погоджуються, і тоді дружко, заплативши викупне, дістає шапку, оздоблену вінком, і вдягає її на голову молодому. Потім хор дівчат звертається до господарів хати, просячи ставити вечерю, а щоб примусити до того, лякає їх, оповідаючи про ведмедя, що лежить на печі, простигши лапи догори, й хоче зжерти жінку, яка й досі не дає їм їсти. Ставлять вечерю, і її зустрічають веселими співами. Часто пісні, які супроводять кожну страву"' і які співаються ніби для того, щоб після одної страви давали ще й инші, дуже жартовливі, а часом навіть зовсім непристойні. Після вечері виводять молоду з-за столу, знов з тими самими церемоніями, а саме — вона мусить триматись за кінець хустини. У гуцулів, в Галичині, самі батьки водять молоду таким способом, що батько тримає її за праву руку, а маги за ліву; всі присутні йдуть за ними, тримаючись за руки, і так всі обходять навколо столу. Обходячи, молода спиняється біля кожного кута стола, де лежить хліб, кланяється і цілує його. Потім ціле весілля виходить з хатн в тому самому порядку у двір, і на дворі, починаючи з батька, всі по черзі танцюють з молодою 1 Молодий, як то буде видно далі, не сміє бути при цьому обрядові.

Танці тривають цілу ніч. Нарешті всі розходяться, крім молодого, що, як і попередньої ночі, зостається спати з молодою.

У гуцулів так само пришивають вінок до шапки молодого, але роблять це в його хаті, дотримуючи всіх тих^амих обрядів, і не забувають також вплести головку часнику, що охороняє проти чарів, тощо. Під час цієї церемонії молодий сидить за столом у шапці№, Явна річ, шо тут маємо деформацію примітивного обряду, що у даному випадку не має жадної рації; можливо, їднак, що це просто помилка автора, який повідомляє про цей факт.

5

Священний хліб — коровай. Церемонія ритуального мелення.

Приготування короваю. Пісні та обряди. Оздоби. Танці.

В той час, як молодий ходить по селі, иноді ще рано в неділю, а то ще навіть і кілька день перед тим, починають готувати коровай. Цей обряд являє уривок стародавнього релігійного культу, що заховався в ритуалі українського весілля в дуже виразному й непорушеному вигляді. Коровай — цс священний хліб, що має дуже велике ритуальне значення і що, без жадного сумніву, фігурував колись як жертвена річ. Щодо етимології самого слова, то одні (Ящуржинський) гадають, що воно походить од московського слова кроить, по-українському краяти, а инші (Сумцов) вважають, що воно походить од санскритського корня kr, чинити; санскритське слово upakârika означає рід пирога, а литовське слово karaïszis — хліб чи також пиріг. В усіх релігійних культах жертва хлібом замінила собою жертву худобою, тому дуже часто надають хлібові форми ріжних тварин, що їх колись мали звичай колоти як жертву, а саме: бика, барана, козла, свині тощо. Беручи на увагу, що український коровай так само має форму ріжних тварин, або частіше ще ріжних частин їх тіла, як от голова, роги тощо**, назва цього хліба, який замінив собою жертвене м'ясо, мусить мати етимологічний зв’язок з санскритським словом krävya, грецьке à£xt>s , латинським caro-nis — м'ясо, старослав’янським крава, московським та українським корова, польським krowa “[34], так само як і слав’янськнм словом коровь, польським krew і т. д.,— кров.

У всякім разі не може бути найменшого сумніву щодо значення цього хліба як жертви, а також і щодо його зв’язку з культом сонця, як це читач зараз побачить.

На Україні коровай годиться робити виключно тільки молодицям, що на той час живуть зі своїми чоловіками, так що до участи в цьому обряді не можуть бути допущені не тільки вдови, але й ті молодиці, що їх чоловіки на той час відсутні, наприклад, на військовій службі тощо*®.

Иноді навіть виключають жінок, що вдруге вийшли заміж. Цих коровайниць, шо їх число мусить бути непарне (чи не сім?), спеціально запрошує мати молодої, або иноді запрошують їх через посередництво якої небудь родички чи иншої жінки, конче заміжньої; її звуть тоді <прохальницею». В деяких місцевостях навіть саму муку для короваю готують відповідно до ритуалу, І в цьому обряді може брати участь молодь обох статей. Парубки та дівчата сходяться в сінях, де звичайно стоять жорна, дістають певну кількість зерна і зараз же починають молоти його, співаючи.

Треба зазначити, шо в цій серії пісень просять у місяця, щоб він до хати, де мелють муку на коровай, послав таке ясне світло, як світло сонця. Далі пісня звертається до пшениці, що так швидко та гарно достигла на полі, щоб вона так само перетворилась у тісто і з’явилась потім у вигляді короваю. Одна з пісень особливо цікава, хоч вона й складена скорше в жартовливому тоні: її символічний характер виявляється з безперечною певністю. В цій пісні говориться, що козел став мельником, а коза стоїть поруч із ним, щоб підсипати зерно м. Символічна роля, яку грали ці тварини в стародавньому вакхічному культі, не потрібує дальших пояснень

Ми назвали цю операцію мелення актом ритуальним, і справді, тої муки, що її отримують од цього мелення, для короваю зовсім не вживають. Зви чайно беруть муку вищої якости: трохи дає господиня дому, а крім того, кожна молодиця, що бере участь в приготуванні короваю, мусить конче принести з собою певну кількість муки, так само яєць, масла та инших річей, потрібних для виготовлення цього священного хліба. Цей звичай дуже виразно вказує тільки на участь цілої родини (чи цілого роду) в жертвах, що їх творнлн в старі часи І, само собою, також і під час складання шлюбних договорів.

Зібрані, щоб місити коровай, молодиці, яким доручено цю працю, починають з того, що заквітчуються барвінком та миють руки. Потім вони, співаючи, просять старосту, щоб він благословив їх розпочати працю. Потім вони сиплють муку в ночви, поставлені серед хати, додають туди води, а часом і горілки, «щоб коровай був веселий», а після того перекладають тісто з ночов у діжу, де його й місять. В багатьох місцевостях старосту та підстаросту, а то ще й матір старшої дружки запрошують взяти участь в цьому на початку роботи, що її молодиці провадять далі вже самі. Пісні, що їх співають коровайниці за працею, починаються проханням до Господа Бога та Божої Матері допомогти їм виконати їхнє завдання (Чуб,, № 492, 501 та ин.). Пісня далі пояснює, що воду для святого короваю брали в дунаю, що ходили брати її з семи ріжних криниць, що сім міхів9,3 муки вжито для нього, що цю муку змололи з пшениці, що росла на семи полях, що мелено Її на семи жор пах, що її переховувано сім літ, що до короваю дано сім кіп яєць од семи молодих білих курок; що сіль взято з семи возів, що масло взято з семи макітер, які стояли в семи хатах; що це масло збите з молока від семи

Оияень. борона тощо) 1 про який буде мови далі (//«*сиаїїчдо, op. dl-, <Кіг*с Стер.», 1711 01 8 стул'ї "р° ШЛП0И' звнчдї Єлискктгрддського лоиггу. і ММріїаду «С««> (СГТЬ.. 1886. et 109-170) знаходимо гверджлчна. що саме дівчата роблять корона в, а оздоби *опо тощо доручають молодмиим. Це твердження гак суперечить усіаа відомим фактам, шо воно очевидно вимагає перевірки, хоч і можливо, шо тут магмо у діда э впливами сербської колонізації, дуже поширеної а ціА місцевості.

« Янчугв, Малоруськая свадьба вгъ Карим гиомь приході Съд,нчцю4 губ. Москві, 1886, ст 12—16. зкичая рвтуального мелеииа та просіизамни через решето мукм для весільного хліба, що існував те у старо винних римлян (Servü Gramm, Comment, ad Virgil.. Eclog., VI11, 82), особливо розвинутий y болгар (Чолаковг, wrapciw Сборинкі., ст. 78, 79, 8t. Ѣоевъ, op, cit. 21—22; Bogisii, Zbornik, 257) та y румунів {Reinsberg-Dunn^eld, Hochzeit ebuch, 53 J. 7 ?

Слово архаїчне. Тепер слово «міх» не вживається в цьому розумінні; замість нього вживають зменшене — молодих корів (Чуб., №№ 501, 523 та ин.). Поки місили коровай, «Трійця в церкві ходила, Спаса за ручку водила (sic!)»; пісня запрошує його взяти участь у праці:

Ходи. Спасе, до нас,

А в нас усе гаразд:

ХорошиТ коровайнички Коровай бгають Та сиром поливають.

Зсередини сиром, маслом,

Около — добрим щастям.

(Чуб., № 501).

В иншій пісні говориться, що навіть вітер не сміє віяти в бік тої хати, де мусить творитись це велике таїнство, бо ж:

Сам Бог коровай місе,

Пречистая світе,

Янголи да воду носять,

Миколая на помоч просять;

Просили, просили, да й не упросили,

Дак вони сами замісили.

(Чуб., № 504).

Коли тісто добре вимішене, його виймають з діжі, на діжу ставлять п'ять свічок, звитих докупи, а одну велику свічку ставлять на ножа, покинутого на дні діжі, і кінчають місити тісто вже на столі. Пісня оповідає:

Три сестри свічку сукало,

Трьох зілля клало:

І руту, і м ягу,

Хрешасті квітки.

Щоб любилися дітки,

Щоб любилися, цілувалися,

Щоб всі люде дивувалися.

(Чуб., N* 500).

Коли тісто вимішене, ставлять на діжу перевернуте віко, на нього кладуть навхрест дві маленькі в’язочки соломи, засипають їх мукою і на неї кладуть коржа, посипаючи його жменею вівса; цей корж і служить підставою для короваю. Крім цього коржа, що невідомо з якої причини завше припадає музикам, кладуть ще сім инших коржів з того самого тіста, що й коровай. Тоді батько молодої кладе зверху кілька дрібних монет, а мати покриває коржі хустиною чи рушником, натискаючи на них локтем і роблячи таким чином в тісті ямки, куди садять ріжні фігурки з того самого тіста в формі сонця, місяця, голубів тощо. Боки оздоблюють подібними фігурками, зробленими також із тіста; вони наподоблюють птахів, ріжну скотину, роги, копита, хвости, коров’ячі дійки тощо^91. Нарешті, верхня частина короваю обкладається стрічкою, зробленою також з тіста, щоб його «оперезати» (пісня каже, що він оперезаний золотим поясом чи обручем); потім зверху в коро-

*' Мабуть, відгомін цього звичаю являють собою подібні маленькі фігурки (півнички, качечки тощо) на коржі, що їх приносять молодій на другий день після весілля в певних місцевостях Великоросі! (Помомаревь. Обрядовьк> обычаи, «Сѣаерный Въстникь*, поні., 1890, ст. 79).

вуй встромляють шишку (також з тіста та помальовану червоним), що вінчає цілий коровай і надає йому остаточно його особливий характер ®*. Круг пояса та на вершку шишки ставлять п’ять свічок і засвічують їх. Годі хор просить Бога, щоб священний коровай вдався.

Як день білий,

Як бог милий,

Як ясиее сонечко.

(Чуб., № 538).

Коли коровай уже готовий, щоб його садовити в піч, коровайниці просять старосту, щоб він благословив їх на це, проказуючи це прохання тричі: Діставши благословення, вони закликають парубка (иноді звичай вимагає, щоб це був жонатий чоловік) і, називаючи його «кучерявим», просять його вимести піч. Парубок виконує це ритуальним способом, вдаряючи тричі віником у піч. Після цього садять коровай у піч, старанно вибравши для нього місце, що приносить щастя, як говориться в пісні, яка в той час вихваляє кучерявого. Иноді пісня дає йому назву вірмена, начебто з причини його кучерів, які у нас, як і в багатьох народів, означають щасливу людину (Потебня). Але правдоподібніше, що слово вірмен не що инше, як скорочене вірняний (той, що вірно любить), І що це слово нічого спільного з вірменами не має. Варіянт пісні, що ми його зараз процитуємо і який знаходиться у Чубинського (стор. 237), добре це доводить, так само як і обставина, що в тій самій пісні ми маємо багатого, шо ставить коровай у піч. Таким чином, комбінація цих трьох ознак кучерявий, цебто щасливий, вірняний та багатий — надає цьому обрядові той самий зміст, що є у звичаєві, який практикується на Україні, в Німеччині та в инших країнах і згідно з яким треба зогріти шлюбну постіль молодої пари, поклавши спершу туди подружжя, що їх взаїмне кохання й щасливе життя відоме всім.

Посадивши коровай у піч, оточують його, відповідно до слів пісні, «як зорі оточують сонце», малими хлібцями ріжноманітної форми; між ними завше є шишки, і ці шишки завше помальовані червоним. Крім шишок, роблять також дивень— круглий хлібець на кшталт перстня. Слово дивень походить од слова дивитись, і звуть цей хлібець так тому, що молода має дивитись крізь нього; через те хлібець цієї форми печеться тільки в хаті молодої, а в хаті молодого печуть борону і часто додають також бичка з тіста. Печуть ще й лежень — довгий хліб, що його дарують молодим на другий день після весілля, перед тим, як вони встануть з постелі. Пісня оповідає, що в цю хвилину з'являється янгол, що зазирає у піч, шукаючи там щасливе місце, щоб його зайняти. Хор, звертаючись до короваю, просить його виростати в печі, як росте риба в дунаю: «Візьмись, мій короваю, та рости вгору так, щоб твоя височінь могла зрівнятися з глибиною води, куди сягає риба в річці» м.

Як тільки коровай посадять у піч пектись, всі парубки, присутні в хаті, кидаються на короьайниць, щоб вирвати в них лопату, що на ній вони садили в піч коровай; вихопивши в них цей трофей, вони скачуть і танцюють по хаті, приспівуючи. Але коли коровайницям пощастить затримати в себе лопату, то тоді вони мають перемогу, танцюють та співають.

Потім «кучерявого* виганяють з хати, коровайниці, загасивши свічку, що ввесь час горіла в діжі, миють руки, а воду цю несуть вилити на тік. При цьому вони висловлюють побажання, щоб молода пара стільки пар волів мала, скільки пар рук милося в цій воді. Вернувшись до хатн, вони стають навколо діжі, разом з чоловіками, що зостались у хаті, підіймають тричі діжу вгору, стукаючи нею об сволок; цілуються навхрест, потім носять діжу по хаті і починають нарешті з нею танцювати; до цього танцю вони приспівують коротких веселих пісень, переважно еротичного характеру. В пісні говориться: «староста танцю« з свахою», «парубок з дівчиною»,— дівчина каже, що вона краще буде «камінь копати, ніж з поганим танцювати*.

За колодою, за дубовою,

Там козиниї роги.

Коровайниці, добриї жони,

Позадирали ноги...

Піч наша регоче,

Короваю хоче,

А припічок усміхається,

Короваю сподівається.

А лавки дригають,

А вікна моргають...

Короваєаа пара (мабуть, натяк на вогонь)

По припічку грала,

Під піч заглядала,

Чи є в печі місце Короваєві сісти?

А в нашої печі Срібниї плечі,

Орловиї крила,

Щоб коровай гнітила.

Поцілуймося Хто кому рад.

(Чуб., №№ 498, 501, 545. 546, 550, 555, 572; «Степ», стор. 225).

Потім ставлять діжу на місце, а коровайниці жартома гризуть (sic!) край ночов, де вони спочатку розчиняли тісто. Дають ще раз їсти, і за столом увесь час знову співають. В одній пісні говориться, «що на скотарні дві телиці, а ми дві коровайниці, йдемо спати на печі, щоб коровай стеречи, аби янголи не прийшли його забрати»[35]. Другий варіянт цієї пісні говорить про конечність стерегти коровай,

Щоб хлопці не вкрали І за дунай не задали.

В цих піснях, коли говориться про воду, користуються завше архаїчним виразом, вживаючи слова дунай.

Пісні, що мають архаїчний характер, відзначаються особливою веселістю. «Дайте мені чарку вина,— співають коровайниці,— я її вип'ю, дайте мені другу — вип’ю й її, дайте мені третю, спробую й третю; дайте мені всі двадцять чотири, і тільки тоді я відчую, що всі мої сили вернулись до мене».

Коли чарки налиті, батько й мати п’ють до молодої, бажаючи їй, щоб вона була «сильна й здорова, як вода, весела, як весна, багата, як земля».

Коли коровай спікся і час його виймати з печі, співають:

Де тиї ковалі живуть.

Що золоті сокири кують;

Ковалю-коваленьку,

Скуй мені сокироньку;

Будемо піч рубати,

Коровай добувати.—

Бо він у печі так виріс, що його вже годі так витягти.

Коли коровай вийнято з печі, у нього питають:

Де ж ти був.

Що ти чував.

Святий короваю?

— Бував же я,

Чував же я Місяця з зорею —

Цебто молодого та його суджену (Чуб., № 584). Ще раз вихваляють коровай, як даний Господом Богом; про нього кажуть:

Ясний, красний.

Як місяченько.

Як яснее сонечко.

(Чуб,, № 598).

Потім кладуть коровай на віко діжі, застелене навхрест двома вишиваними рушниками, ставлять віко на голову мйлодиці, і вона несе його до комори . \ /

6

Благословення та від'їзд до церквн. Релігійна церемонія в XV! столітті. Забобони. Вихід з церквн.

В хаті у молодої. Другорядна рол я релігійної церемонії.

В день шлюбу, що його звичайно призначають на неділю, молода та молодий зрання зостаються кожний у себе вдома, готуючись до цієї церемонії. Молодий вбирається; роблять також і в його хаті коровай, ставлять гільце, потім староста, перехрестивши двері палицею, веде молодого у двір.

Ми НІ- мали наміру ■ даній праці ріпмшатн ті комбінації га ансноінн. шо їх ножна було б зробити, по рівнявши сучасні славянські весільні звичаї з фактами, шо їх дас арійська старовина в аналогічних обставинах. Для цього треба було б окремої студії. Але, зважаючи на спеціяльний інтерес подробиць, які стосуються до приго туваиня короваю, ми не можемо не зазначити тут певної аналогії, ику виявляють обряди, то супроводить приготування цього свиїцекного хліба, а також дані пісень, в яких знаходимо, наприклад, так часто число ом,— з певними рисами культу Soma. Сому готували сім жриць, яких стародавній містицизм ідентифікував з сімома річками Індії. Ці жін кн жриці звалася сестрами і мусіли належати до одного роду чи племени. отарний характер якого зазначено епітетом корови. Сома уявляється як пам-чалотк цих жінок і зветься їхнім биком. Почуття, які вони виявляють до нього, належать до еротичного порядку і навіть вакхічного. Наші коровайниці не позбавлені тих самих настроїв (Щодо культу Сома див. Д. Омсянико-КуликовскіА, Опьггь мі учені я вякхическмгь культовъ, Одесса, 1884, ст. 146).

Всі присутні стають в кало, і мати молодого кропить його свяченою водою; після того молодий низько, аж до землі, вклоняється всім присутнім, кожному окремо, не виключаючи й зовсім маленьких дітей. Потім він іде до молодої в супроводі цілого свого товариства.

Обрид, що має далеко більше значення, виконується в той час у хаті молодої: розплітають їй косу, розпускають їй волосся, що вона його мала досі старанно заплетене в одну косу. Цей звичай відповідає стародавньому звичаєві обстригати волосся. Прн цьому обряді поводяться таким способом: на середину хати ставлять діжу, покривають її найчастіше кожушиною і на неї садовлять молоду. Стироста благословляє косу розплітати. Тоді брат молодої, коли вона має ще нежонатого брата (умова sine qua non), підходить до неї і починає їй розплітати косу. Коли молода не має нежонатого брата, його може замінити нежонатий брат у перших. Луже мало таких місцевостей, де це має робити батько молодої. Иноді також бояре беруть участь у цьому обряді, розплітаючи косу дівчини кінцями своїх палиць^96. Після того, як косу розплетено, до молодої підходять дружки, щоб розчесати їй волосся, і роблять це, мастячи його маслом та медом (цей звичай також спостережено в індусів періоду Вед). Потім чіпляють в волосся молодій багато монет, подарованих од молодого, а також окрайчик хліба, а батько молодої, тітки та сестри в перших додають кілька головок часнику як талісман, що охороняє проти всякого лиха, що може трапитись 9Т. Потім заплітають, як і раніше, волосся в одну косу й укладають його на голові на кшталт вінка . Це востаннє молода носить дівочу зачіску, її мати кладе їй на голову останній вінок, який вона має дістати .

Пісні, що їх співають при тому, повні вабливої поезії: молода прощається з своєю косою, що була її окрасою, а також символом її дівоцтва; вона каже, що тільки кохання до молодого мало силу примусити її до рішення вступити на цю путь. Серед цих пісень є одна, що належить, очевидячки, до найстаршого типу; в ній дівчата запитують молоду, де тії ковалі, що кували її золоту косу? Хай прийдуть вони розкувати її тепер, хай візьмуть собі те золото, що з нього вона зроблена В нншій пісні дівчина сидить на камені, просить свою матір розплести їй косу; мати їй одповідає, що дружки зараз це зроблять ,0°. Ще в иншій пісні говориться:

Приїхали паничі.

Взяли косу під мечі.

(Чуб., № 642 та 128)

За наших часів знаходимо ще кілька рис цього звичаю у гуцулів, українців Галичини; вони прив'язують кінці косн молодої до причілку, і сам моло-дий «бо старший боярин одрубує кінці коси одним ударом топірци 101 (Гуцули мають маленькі топірці на своїх палицях). Це ритуальне дорізування волосся дівчині, яке символізує жертву ним богам, знаходимо у всіх індоєв ропейських народів, починаючи з стародавніх індусів, і так само й у народів инших рас, як-от у ацтеків, наприклад. У сучасній народній поезії, особливо в українців, одрізати косу дівчині чи знятн з неї вінок— символ того, що вона втратила дівоцтво, а для неї це велика ганьба.

Майбутнє подружжя йде до церкви разом або окремо. Так чи инакше, але поїзд молодого мусить іти разом з світилками, що з них одна несе шлюбні свічки, а друга мечи. звичайно стару шаблю, часто дерев'яну, оздоблену квітками, стрічками тощо . Цей ритуальний меч являє собою сполучення зброї з наподобленням ще старішим — з грецьким тирсом. Мати молодої звичайно зостається вдома, і взагалі це було б великою непристойністю з боку батьків — бути присутніми на вінчанні. В цьому також вбачають відгомін стародавнього способу умикання молодої.

Перед відходом до церкви молоду благословляють її батьки; иноді молодий та молода разом дістають їх благословення. Цей акт відзначається найбільшою урочистістю у бойків у Галичині. Хор просить матір благословити свою дочку, а староста садовить усю рідню на довгу лавку. Потім він простилає їм на коліна дуже довгий рушник, а то ще й сувой білого полотна, і кладе кожному на коліна хліб. Потім староста звертається до присутніх і просить їх пробачити молодому й молодій, коли в чому-будь перед ними завинили, і дати їм своє благословення. Тоді молодий та молода кланяються в ноги кожному родичеві, цілують їм руки й ноги, потім тричі цілуються з ними. Після цього дружба тричі б'є батогом, оздобленим дзвіночками, по дверях, кладе батіг на порозі, а молодий та молода (але тільки вони самі) мусять переступити через нього, виходячи з хати; дружба робить те саме (цебто переступає через батіг) на порозі сіней, на виході у двір.

Ми вже зазначали багато разів звичай хрестити палицею чи батогом двері. Скомбінований зі звичаєм, щоб молодий з молодою, виходичи з хати, переступали через батіг дружка на порозі, цей звичай виявляється у більше розвиненій формі. Це дозволяє нам пояснити його, зіставляючи його з дуже поширеними звичаями у сванетів та инших народів на Кавказі. В Кутаїській губернії, наприклад, під час шлюбної відправи в церкві дружко кладе біля ніг молодих голу шаблю. Після шлюбної відправи, коли вже виходять з церкви, дружко стає на дверях, і молоді проходять під його шаблею, яку він тримає над їх головами. В хаті те саме повторюють коло кожних дверей, а потім дружко заходить до кімнати і навхрест вдаряє кілька разів легенько шаблею в усі стіни та по всіх кутах. «Тим, каже автор цього опису |03,— дружко забезпечує молодим щастя та нищить лихі заміри діявола». Явна річ, шо український звичай - тільки ремінісценція подібних річей, можливо, трохи ретушована христіянством.

Ще частіше батьки, благословляючи, стають на ланку, вкриту кожуши-

ім Экспеа, IV. ст. 37f.

Меч роґмчть так. зрізують з хліба верхню шкуринку її формі кола, встромляють гуди до полонина шаблю, а то А просто палицю Поверх хліба до шаблі прив'язують васильки, гвоздику, чебрець та ииіш квітки, а також скручені та пороблені драбинками, тощо. Під хлібом обв'язують шаблю рушником чи вишиваною хусткою (Чубиискій. Эксиед., IV, ст. 692). В Шартрені (Chartrain) головний співак шлюбного хору тримас вістрям догори шпаг^ застромлену в яблуко чи померанець.

Макс. Ковалевскій. Закони и обмчаи на Кавказі. СПБ., 1890. II. 48 і 105

ною та приставлену до печі, яка тут знову грає ролю стародавнього вогнища жертвеного вівтаря, резиденції Агнца .

За Давідом, у старих пруссаків молода, покидаючи батьківську хату, звертається з молитвою до святого вогню родинного вогнища. Коли молода виходить з дому до церкви, сама чи з молодим, мати у дворі кропить її свяченою водою та обсипає хмелем. В разі, коли до церкви їдуть, мати підходить до воза, що на ньому має їхати молода з своїми дружками, кладе перед кіньми хліб, а сіль, яку вона має з собою, сипле на молоду, а то й на молодого, коли вони їдуть разом, охороняючи її цим од усіх можливих чарів ,05. В деяких місцевостях у той самий час батько обходить поїзд, обсипає всіх зерном та, обсипаючи, примовляє:

Роди, Боже, жито На новеє літо.

Густеє, колосистеє.

На стебло стеблистеє,

Щоб наші діти мали 1 стоячи жали.

(Чуб., М 817 та 605).

Перед возом молодих їде ще один віз з прапором молодих; иноді старости беруть з собою і коровай. У гуцулів, у Галичині, сам батько везе молоду до церкви. Тричі обходить він з нею круг стола, а всі присутні йдуть за ними. Потім молода стає навколішки серед хати, а староста просить батьків та всіх присутніх благословити її. Проказавши кілька сакраментальних слів, батько бере молоду за руку й веде її з хати. Переходячи під середнім сволоком, молода бере шклянку з водою і виливає її за собою. Тоді всі присутні беруться за руки і, утворивши таким способом ланцюг, ідуть разом з молодою у двір. Там вона знову цілує всім руки; мати з допомогою дружок садовить її на віз і після того обсипає всіх пшеницею, а батько, взявши коней за поводи, виводить їх на вулицю. Крім своєї шлюбної одежі, молода має ще на собі намітку, що нею потім зав'язують її, як молодицю. До цієї намітки приченле но великого калача в формі перстня, що спадає їй на груди, а на правій руці у молодої висить ще один калач, що зветься *прозорий калач». Молодий має на собі також подібні калачі. Молода мовчить цілу дорогу; вона не має права говорити, поки не зустрінеться з молодим, що так само їде до церкви. Коли поїзд наближається до церкви, музики перестають грати В Коломийському повіті поїзд спиняється перед воротами церкви, і тоді співають такої пісні; «Нема попа вдома, поїхав до Львова, церкву викупати, її одчиняти» <|>6, Це, певне, ремінісценція про сумний час польського панування на Україні, коли треба було платити жидові-оренда реві за право ввійти до церкви.

Входячи до церкви, кожний з майбутнього подружжя намагається перший переступити церковний поріг, бо це йому забезпечує першу ролю в шлюбному житті .

Шлюбні обряди православної церкви, як і цілого христіянства взагалі, мають в собі багато рис, що їх вони дістали у спадщину від попередніх

,#4 L. David. Preuss. chron. S 108. 134, цнт. y Фаминцнна. Божества древнихъ славянъ. СПБ-, 1884. ст. 98.

,м Про ритуальний обряд з сіллю див. Сумиовь. О свадебн обрядахъ. та Wood. The wedding-day etc.. I. 131.

IM H. Колцуняк. Весілля в Ковалівиі (Правда. 1891. липень, ст. 25).

,fT «Наука», вид. Наумовича. 1889. VIIІ. 449.

релігій, напр., вінці, перстні, зв'язування рук молодим, обводіння з запаленими свічками навколо аналоя, пиття з одного келиха тощо. Щоб схарактеризувати певні особливості шлюбного релігійного обряду на Україні н XVII столітті, варто навести продовження цікавого оповідання в книжці Лазіція, що ми вже його цитували на початку нашої праці. Дарма що автор, будучи католицьким священиком, мав намір висміяти схизматичного українського попа та надати йому малопривабливий вигляд,— а це виразно зазначене в цій книжці,— все-таки разом із тим в ній не бракує дуже цікавих подробиць з точки погляду історії та етнографії.

«igitur circa horam noctis undecimam, sponsi cum fidibus, facibus et fistu-lis ad delubrum deducuntur. Ante illorurn adventum, aliquod vascula, sicera, melicrato et cereviscia plena hue advecta sunt. Convivae itaqui utriusque sexus saltando, ludendo, clamando et ridendo bonam noctis obscurae partem consu-munt. tnterea mittuntur certi homines, qui Flaminem accersant, hi plerumque re infecta seme! atque iterum discedunt itque fit propter tomulentiam deplorali sacrificuli, qui vino et somno sepultus jacet. Vulgus interim ducendis choreis occupatur. Post ea morae et absentiae impatientes illi, qui sponsum adfinitate altingunt, Flaminis poti domum effringunt et vi abreptum ad peragenda sacra lundem pertrahunt. Ille dum solito vult fungi officis, nec tarnen rectis pedibus consistere potest, saepe concidit in medio templo. Exoritur igitur damnabilis risus et barbaries ut vix opiner ethnicos Veneris sacra scurriolius peregisse. Accurunt illico, qui lurconem teneant, ne collabatur. Tum primo pones sibi debitos adferri jubet. Deinde libro aperto stentorea voce aliquem Hymnum Dauidicum cantat. Postea intortam sponsi caesariem manu comprehendes, in hane sententiam eundem affatur: Die mihi, б sponse, ô frater, ô amice, num-quid tu huic temerae vir esse potes? numquid eam fustibus aliquando muleta-bis? numquid aegrotam, scabiosam et decrepitam derelinques? His sanctar jurat sponsus se facturum viri boni officium. Ad sponsam igitur sermonem converlens eam quoque inlerrogat: An viro ferendo sufficiat? (nam puellae decem et undecim annorum hic nubunt) an rei familiaris curam agere? an caeco, curuo et decrepito marito fida velit esse comes? adfirmat il la. Mix Flamen serto ligneo viridi utriusque caput coronat. In circumferentia corona-rum descripta sunt Ruthenicae haec Nerba: Crcscite et mutliplicamini. Ille dum haec agit, inflamantur ab ombibus cerae candelae, et patera medone spumans sacrificule traditur, eam novis sponsis uno propinat haustu, illi simili alacritate évacuant et viro religioso reddunt. Abiecto iam ligneo cassiculo et pedibus contrito, novas instituant choreas, hic Flamen choragus est, caeteri longo ordine eundem insequuntur. Faeminaé etiam lupulum in templo sporgunt et linum, eum tali acclamatione: Dii nostri tutelares faciant ne novi conjuges ullo unquam destituante bono. Sic tandem tumultuum finis est. Sacrificulus domum reducitur: convivae sponsis comitanlur» l0®.

‘ Lasitikt lahannn, De Russorum. MoscovlUrum fit. Л2-24Э. public а Mo»e, cl шЬм. MO—M3.

M* Я*«ІІ Діл «ІНОІЬ IIMITO опоиїдання ОбЬюк* молоюго Т» ИОДОДОІ. ііпмдеиі в пишу тексті. дѵж* «одівві до Гвх обіцянок, іцо, я« каже Лом е., аакль англійці, беруча шлюб: «Беру тебе яа жінку (чи ja чоловіка) та обтяю тобі ходити іа тобою «ід цього дна, все одно, чи ти станеш кращою, чв поганішою, збагатієш чи збіднієш, будеш слаба чи ааорова. обіцяюсь любити тебе <1 слухатись тебе,— дода< молода), згідно і »апопідяи» божамн. Ял самої Ul° 041,4 роадучмть мас Даю тобі на те гвоє слово» Lautmer, Cérémonies nuptiales, p. 4.1 hrvenol y свої* « Подорожах• подає дуже цікаві відомості про звичай розбивати келих, що з нього пили молоді. Він переказуе. шо в Греції (звідки, очевидячки, ми перейняли цей звичай) свяшекик. який п'є останнім, розбиває келих, говорячи при тому мовою своєї країни такі слова: «Sic sponsus sponsae virginitatem rumpat» (там само, ст 88) Щодо звичаю таншоватн навколо аналоя, звичаю, який, очевидячки, походить із старого грецького ритуалу, то він, як то слід ?Уш*-ііУрМУ* До нашого чвсУ • Румунії, де молоді з дружками... «und mit dem Popen dreimal in tanzendem Runde um das Liturgiebuch-Pult machen, wobei sich alle an den Händen anfassen» (Reinsberg-Dürings -

Поминаючи сучасний православний ритуал та всю шлюбну відправу в церкві, ми все-таки мусимо занотувати деякі подробиці. У гуцулів, напр., поки йде шлюбна відправа, старости тримають над головами молодих кожний по хлібові в одній руці, а в другій руці тримають засвічені свічки. У Коломийському повіті хрещений батько приносить до церкви білу намітку, і священик, перед тим як класти на голови молодих вінці, накида« цю намітку на плечі молодій так, щоб кінці спадали їй на груди. Хрещена мати, стоячи за молодою, тримає на її плечі хліб, а боярин, що стоїть по праву руку біля молодого, тримає в руках його шапку Наведемо ще кілька подібних забобонів, як-от: молода намагаються конче першою ступити на поріг церкви, першою стати на рушник, що служить для молодих у церкві килимом,— і те, і друге з надією дістати таким способом першу ролю у своєму новому господарстві. Вона також намагається покласти свою руку поверх руки молодого в тон момент, коли священик зв’язує їм руки хусткою. В Галичині молоді мають думати під час шлюбної одправи про свиї вади та недуги, і коли проголошується сакраментальна шлюбна формула, додають від себе in petto: «крім такої й такої вади чи хороби». Під час шлюбної одправи спостерігають також полум’я свічок, як швидко вони згорають, тощо, для того, щоб зробити ті чи инші висновки щодо довголіття молодих пп. Дружки молодої і собі намагаються стати ногою на рушник, що постелений під ногами у молодих і являє собою спогад про в<хлову шкуру, на яку ставили в індусів молодих під час шлюбного обряду Цей звичай заховався аж до нашого часу. Все це робиться з метою вийти заміж того самого року; часом для того дружки навіть просять молоду штовхнути трохи аналой ногою і т. д.

Вийшовши з церкви,— найчастіше малими бічними дверима, щоб їх не покидало щастя, молоді йдуть кожний до своєї хати, або иноді їх обох провадять до хати молодої. В XVII столітті, як свідчить Боплан, молоду приводив додому найстарший з її родичів, тримаючи її за руку, а молодий ішов поруч з нею иа. У гуцулів, виходячи з церкви, молодий б'є батогом молоду по спині та ще й тричі погрожує ним. Сам народ дає цьому звичаєві таке пояснення: коли молодий починає з того, що вдарить батогом молоду, то це для того, щоб потім її ніколи не бити. Після того молода розподіляє свій калач між старостами та всім своїм товариством. Молодий і собі робить те саме"3. Додому йдуть з великою помпою, иноді (зрештою, дуже рідко) в супроводі духовенства.

З-поміж численних пісень, шо їх співає хор після повороту з церкви, зазначимо особливо ті, шо виявляють певну Іронію і щодо особи священика, і щодо самої релігійної одправи:

feiet. Hochzeitsbuch, 54). Звичай обсипати молоди» зерном та юріхами часто арагллгувався у старих жидіо. іиду сів, rpt-ків та римлян (Laisnel de la Salle, Croyance» et légende«, 471, a з Візантії поширився і на цілий Бал папський півострів та на всіх православних слав'ян. Пояснення цього звичаю знаходимо у Servius Qram., Commentant ad Vîrgl Edog.„ VIII. ЗО. Там можна »найти також і легенду про положення горіха. Див також Notamam, Observa* tionum quae ad veterem nuptiarum ritum pert P MDlJuüCV, p 109. Brismnü. De Veterl ritu nuptiarum, 88 —89; Edelst du Mèrii, Des. (ormes du mariage etc.; Etudes sur quelque* points d'archéologie et d'histoire littéraire, P ÎB62. p 4. note 2.

У греків слово означало oaçc, a також opsan ві&глорепнл (дно Лркгтофан. Pax. в 962 965). слово це заховує ще Й досі у Франції в народній мові свос непристойне значення (dare hordetun uteri) ; у Веиери Дуло навіть промите «просяна богиня» («la déesse de millet») Edelst. du Mèrü, op. et toc cil.

,oe Колиунях, Весілля y Ковялівш (Правда, 1891, липень, ст. 26).

1,в Цей самий »абобон існує у Франції (Laisnel de la Salle, Croyances et légendes du centre de la France. 1875, II, 38 39) та в Німеччині (Lutolf. 548, par. 519).

De Gubernatis, Storia comp. d. usi nuzziali, 164.

Beauplan, Description de l’Ukraine. 121. m Наука, вид. M. Наумовича, 1889, VIII,ст 479. Про такі звичаї у румунів див. Защукь. Бессарабія (Матеріалу по гсографіи и статистик* Россім, собранньїе офицерами генеральная штаба), СПБ,, 1862, І, 469.

Та спасибі ж тобі, попоньку...

Не багато нас держав.

Не велику плату взяв,

Півшеста та копу Та за русу косу...

Дали йому шеляжище,

А він думав, що рублище...

Задурились-мо попа,

Як доброго хлопа,—

Ми редьки накраяли,

А він думав, що таляри...

Ми по смітті ходили,

Череики збирали,

Попові давали.

«Дякую тобі, мати, за те, що ти вродила мене такою гарною: попи задивлялися на мене, і дяки спиняли свої очі на мені,— і помилялись вони через те, читаючи в своїх книжках...» (Чуб,, № 695, 696, 697, та ин.; A. We-reszczyiîska, op. cit.).

Український народ побожний І релігійний, і тому цей жартовливий тон можна найкраще пояснити тою другорядною ролею, яку народ, відповідно до своїх поглядів, призначав релігійному шлюбному обрядові; йому він надавав тільки значення формальности, що її вимагає закон. Релігійний обряд не був сутнім для шлюбу, тому нема нічого дивного в тому, що його старались позбутись якнайшвидше та по змозі з меншими видатками. А все-таки свідомість, що церковний обряд робить шлюбний акт непорушним, хоч би тільки з юридичної точки погляду, дуже ясно відбилась у чудовій пісні:

Ой під лісом битая доріженька,

А серед лісу рублена криниченька.

Коло криниці червона калинонька;

Ой туди їхав Іванько з боярами;

Йому калина дорогу заступила.

Вийняв шабельку, став калину рубати,

Та стала йому калина промовляти:

Ой пе для тебе ця калина сажена.

Тільки для тебе Маруся наряжена.

Калина — символ молодої дорослої дівчини. А в инших піснях говориться:

Ізсікли калиноньку, зрубали,

Уже нашу дівоньку звінчали...

Січана калинонька, січана,

Вже ж наша Марусенька звінчана.

(Чуб,. № 672, 676, 720).

Коли молоді наближаються вже до хати молодої, куди, як каже пісня, послано сокола^114, щоб сповістив про їхнє прибуття, батько й мати йдуть

R 4 ^•!<ї^,кола',Іослания 1 молодого див. Потебня, Объяснсиіе ыалорусскихъ и сроди. иародкыхъ nt,сект,, аршава. 1883. І.ст. 266. passim; II, 167—169. Про ведичне значення сокола як репрезентацію Soma див, Овсянн-ко-к.улнковскій, Опыт изучеиія вакхическнхъ культовъ, ст. 106—107.

назустріч поїздові, тримаючи в руках віко діжі, покрите скатіркою, а на ньому розкладено хліб, сіль та пляшки з горілкою. Молоді вітають їх І дістають од них благословення хлібом; але зараз же потім вертаються до напо* доблення ворожнечі, що начебто існує між ними. Це наподоблення можна, однак, пояснити инакше, і з більшою правдою, стародавнім звичаєм чинити лиття в честь землі. Батько молодої подає своєму зятеві чарку горілки; зять бере її. але, слухаючись хору, який перестерігає його, щоб не пив того, що дає йому ворог, та радить йому передати чарку бояринові, щоб той вилив її на гриву коневі,— передає справді чарку старшому бояринові, і той через плече виливає горілку на землю^115.

Потім староста наказує молодому взяти в руку кінець рушника, що є його окрасою І що його він носить через плече як шарф під час цілого весілля, а другою взяти молоду за її хустину. Наказавши їм обійти тричі навколо діжі, що стоїть серед двору, він пропонує їм пройти ще лід віком діжі, яку батьки молодої тримають як тільки можуть високо, над своїми головами. Цей звичай нагадує звичай стародавніх індусів, які примушували молоду пройти під ярмом .

В багатьох місцевостях України мати сама іде назустріч молодим, що вертаються з церкви; вона вдягнена тоді в вивернутий кожух. В Галичині вона дає на кінці иожа мед молодим, спочатку зятеві, а потім дочці; потім вона маже медом чоло, підборіддя та щоки обом молодим, а після того частує медом цілий поїзд, але нікого з них не маже М7.

Виконавши ці церемонії, молодих ведуть до хатн. їх обводять тричі навколо стола тим самим способом, як ми вже описували, садовлять на посад І після того частують їх горілкою, а всі присутні сідають до столу обідати. Тільки молоді не беруть у цьому обіді участи, і так само, як і на заручинах, вони їдять окремо, в нншій кімнаті. В Галичині, наприклад, молоді їдять кашу на молоці. що її мусить зварити сама мати. З-поміж численних пісень, що їх співають за обідом, є одна, в якій, між иншим, говориться, що приготовано два голуби на обід для самих молодих. Явна річ, що це було колись ритуальною стравою, яка стосується, мабуть, до стародавньої жертви ns. Наприкінці обіду дівочий хор нагадує поїздові молодого, що він марно чекає тут І не вертається до хати свого пана, бо ж молода ще не належить йому:

Та чого, бояре, сидите.

Чом та додомоньку не йдете?

— Та ще дівчина не вийшла наша,—

У Хорватії в подібному випадку староста бере глечик з молоком І виливає його на землю Иличъ. Народ-иые слаиинскіе обычаи, цнт у М Сумцова, О саидеби. обрядах, ст. 151 Як свідчить Biprl.nA. стародавні римлян*’ широку жертвували глечик мономі та пиріг Пріалові, представникові плідної сили Sinttm Іасия et haec te llba, Priape quotaiinis II Едресіаге sat es. custom es pauperis hnrti (Eclog. Ѵ1І. v. 33).

Haasch. Indische Studien, V. crop 199. Isidor каже:.. «Conjuges apellati propter jugum, quod imponitur тяігнпппю conjugendts. Jugoenim nubentc* subjiri Stnum tactis et haec Те liba, Pf аїре quotann» // Едресіаге чаі cs. cuftto» es paperb horti (иит. y Eddst. du Mèril, Des formes du mariage etc, 19).

В околиці міста Castre» досі вдягають молодій ярмо на шию (De Nore, Coutumes des provinces de France, 90. цмт. y Ed. du Mèril, op et loc, cit.) Пізніш* ми зустрінемось те з вмиванням ирма о шлюбних обрид*ж України.

17 О. Rosxkiewic*. op. eit, 51, ти Наука, вид Наумовича. 1889, VIII, ст. 480.

111 У Лотарингії молодий приносить молодій напередодні шлюбу тарілку проса або рнж на молот (Richard, Traditions populaires, croyances, superstitieuses, usages et coutumes de l'ancienne Lorraine, 188, цит. y Ed. du Méhl, op. ciL 55).

119 Голубки були колись присвячені Венері, і римські жикн приносили часом голубок у жертву в день свого шлюбу (Edest du Méril, op. cit. 61, note 1).

Ще ж ви її та не візьмете.

Хоч засватана і повінчана,

Ще ж ви її та не візьмете.

(Чуб., 802).

Після цієї пісні, що дуже добре характеризує другорядну ролю релігійного обряду в шлюбі на Україні, молодий відходить з усім своїм товариством, щоб повернутись увечері та взяти тоді з собою назавше свою молоду жінку.

7

Весілля. Набор та відхід дружини молодого. Перейма.

Озброєна оборона хати молодої. Пересправи.

Замирення. Об’єднання святих вогнів двох родин.

Продаж молодої братами. Посад. Ритуальний поцілунок.

Все те, про що ми досі говорили,—тільки прелюдія до справжнього шлюбного обряду — до весілля, найважливішої частини цілого шлюбного ритуалу, не тільки своєю ідеєю, але Й розвитком та архаїчними рисами, які її характеризують. Весілля починається з організації поїзда молодого, що має йти до хати молодої та привезти її до хати її майбутнього чоловіка. Починають з обіду в молодого, що мусить бути досить пізнім, бо скінчити його треба, як западе ніч,— час, коли в старовину звичайно починали виряджатись у небезпечний похід. Спершу наподоблюють вербунок війська, потрібного для задуманої справи. На голос музик всі гості сходяться у дворі коло хати молодого, і молодий, в супроводі старшого боярина, виходить до них, вітає тричі своє товариство і вказує старшому бояринові тих парубків, яких він хотів би мати в своєму поїзді. Боярин підходить до тих, що їх вказав йому князь. (На цілий час шлюбного святкування молодого звуть князем; ще з більшим правом має він цю назву на самому весіллі). Боярин здіймає з парубків шапки та несе їх до хати, де старша свашка пришиває до кожної шапки значки чи то з пучечків барвінку, чи з червоної стрічки Ії0. До шапки старшого боярина вона пришиває трохи більший значок і пускає йому трохи довші кінці стрічки, щоб він був помітніший. Коли значки пришиті, стапший боярин бере шапки назад і вертає їх власникам, вбраним боярами 11

Роздавши оздоби боярам, дають такі самі світилкам (дівчата, що беруть участь у поїзді молодого; старша світилка нестиме меча), піддружим, старостам, музикам, свашкам і, нарешті, візникові, що має правити кіньми |и.

Молодий, чи князь, сидить на почесному місці на покуті під образами. Праворуч од нього бояре чи дружки, цебто дружина, щойно набрана; один з цих бояр дістає титул хорунжого. Ліворуч од молодого — світилки, про

Ці банти кохання, я* ік звуть у Фагчіѵіа привінцімї Фі'.ши itrulaia но-пародаїїськиму, truc-lov kilo І -ішамгл ійсьм»м у ). uni о-ідоблкшгь і досі шапку та петельку молодого, являють собою, ик гада« Edelst du Merit, спогад про пишну одежу блискучих кольорів, яку носив молодий і псі гості на весіллі за ногайських часів; їх роблять примітними :і білої та червоно* стрічки (Selueii* Opera, t. Ш, 670). Звичайні гості так само відзначені стрічкою нв плечі (Edelst du Mèrit. Des formes du mariage, 14)

Молода y Франції, виходячи з церкви, вішає така« на шию кожному гостеві маленьку зірку зі стрічки рожевої та тлої барви, відому під пл івою Лідзмаки, чи прилильні/сти (faveur), а ма подяку дістає иоиїлуиок \Laantl de la balte.Croyance» «t legendes du centre de la France. 1875, II, p. 35).

Такий самий звичай існує і в Англії (Wood. The weddingday, II, 22 23).

В деяких місцевостях молода визначає також в своєму поїзді писаря, великого виночерпія та великого польового. A Wereszczyriska, Весілля в Острополі (рукопис).

Ом. Гриша Весілля в Галицькому повіті (рукопис).

яких ми вже згадували вище І які за старих часів, можливо, гралн ролю, відповідну до їх природи, цебто вакханок. Тепер вони тільки джури князя.

На факт, що бинре стоять у васальній залежності від князя, вказує те, шо набрана дружина насамперед збирає податок серед себе самої, передбачаючи задуманий похід князя; наприкінці обіду старший боярин бере тарілку й обходить усіх; кожний дає, скільки може. В давні часи, без сумніву, цілий рід брав участь у весіллі одного зі своїх членів Ігз; пізніше це наподоблення надбало характеру auxilium’a, що його платила озброєна дружина васалів, покликана феодалом-князем^36^ Після обіду всі встають, читають молитву, як звичайно, а потім виконують обряд, шо очевидячки являє собою наподоблення старовинної присяги. Ставлять на стіл велику миску, повну горілки, а в горілці плаває ложка. Старший боярин веде князя, вдягненого в кожух та кирею, хоч би це було й літом, давши йому в руку кінець хустини. Другою маюдиЙ бере за руку одного з своїх бояр, той бере свого сусіду і т. д. Процесію замикає світилка, що йде з запаленою свічкою. Так Тричі обходять довкола стола. Ідучи перший та другий раз, всі по черзі випивають кожний ложку горілки; за третім разом п'ють просто з миски. У деяких місцевостях старший боярин, набираючи дружину Своєму князеві, питає н осіб, що вступають до неї, скільки вони хочуть мати за свою службу. Починають торгуватись та нарешті складають ритуальний договір Ії6.

Потім всі виходять у двір, де має відбутись ииший обряд, шо має разом і військовий, і релігійний характер. Насеред двору виносять лавку, а на неї ставлять діжу1ї6, покриту скатіркою. На віко діжі кладуть хліб, шо ним батьки благословлятимуть молодого; коло лавки ставлять відро з водою та маленьку кварту, таку, як звичайно п’ють воду. Молодий з боярами стають перед діжею та хлібом Тоді з хати виходить мат» молодого, у вивернутому кожусі, в смушковій шапці на голові. В подолі вона має овес, горіхи, гарбузове та соняшникове насіння тощо Ії7, разом з дрібними монетами, що мати звичайно збирає для цього дня з народження сина. Один з боярів іде до неї й подає їй граблі або вила, що мусять являти собою коня. Мати наподоблює, що сідає на нього. Тоді старший боярин бере гадану коняку за поводи та обводить матір навколо діжі, а другий боярин іде ззаду з батогом і вдає, що підганяє. В деяких місцевостях за матір'ю, що там також їде на вилах чи граблях, іде молодий, а за його хустину тримається один з боярів; за цим боярином іде другий і т. д., аж до світилки, що тримає меч (опис його ми дали раніше), запалену свічку та «цілушку» хліба, на якій видко слід од другого хліба, шо пікся разом з ним у печі |ав.

Під час нього обряду мати сипле зерном та насінням на всі боки, а хор співає пісні, де говориться про жаданий добрий урожай, багацтво та родючість. Після третього обходу навколо діжі старший боярин веде коня напоїти; він зачерпує води малим кухлем і «дає її пити коневі», цебто ллє її на кінець вил чи грабель. Набравши ще раз у кухоль води, він передає її через плече иншому бояринові, що, взявши його, кидає таким способом через плече, щоб він, упавши, розбився. Тоді мати кидає вила, а бояре ламають їх та розкидають шматки на всі боки '*9.

Після цієї церемонії починають виряджатись у дорогу. Пісні, що їх співають тоді, не залишають жадного сумніву щодо архаїчного характеру цього походу, до якого потім додано новіші риси дружини, а ще пізніше— елементи козачі: «Темна хмара небо криє, дощик накрапає, йде Івашко до Марусі, як мак процвітає». «Жених іде до невісти, як місяць до зірки*.

На соколовому полі Злетілися соколи;

Межи ними соколонько.

Межи ними сивесенький,

Крилонькамн махає,

Летітоньки гадає,

В темниї лісоиьки.

Межи чорні галоньки;

Там му галонька мила,

Го му гніздечко вила,

Вила, перевивала.

Вінком пообкладала.

(Чуб., № 853).

«Коні стоять в загороді, копитами в соломі, а ногами у золоті».

Сипте пшеницю в нові корита,

Коні Івашка кормити.

Поїдемо в велику дорогу.

До мого тестенька, слава Богу.

Л в мого тестенька троє ворітець:

В одні ворітці місяць засвітить,

В другі ворітці сонечко зійде,

В треті ворітці молодчик в’їде.

(Чуб., № 855).

у j 4|" частина їліва, Ці лишки (натяк на поцілунок ніж двома хлібами в печі). мас символічне значення на Р^0*“-1 •' звичайно дають молодшим дітям, примовляючи: «Ось тобі твоя цілушка. шоб тебе хлопці (чи I«? ЦІЛУ»*ли*

иа ВН.1Я сідаг не мати, а старінні боярин; мати тілілн «де за ним. ротсипаючн зерно """‘It"““' 1 це "«< маються логічнішим (Он. Гриша. Весілля • Гіляцькому повіті |рукі>пнс| ( У Болгарії, коли >1.1.1 ““«У- “атн Перм НИМ казан води. ЗДІЙМІМ свого пояса та ПІШІ» на ворогяд. щоб

корте* пройшов під ним (Чолаковѵ Білгарски на родин сборннкъ, IB7S. ст. 21. примітка |е)і

«Серед паля широкого село стоїть, в тому селі вогні горять; коло вогню ковалі кують коней боярам». «Козаченько сідлає коня, збираючись на полювання до лісу зеленого; з того лісу він подасться до села, де живе дівчина весела». «Хлопці говорять старості, що вони поїдуть через поля широкиї, через води глибокиї, за ліси темниї; просять його не забути шаблі блискучої: ми зрубаємо ліси, поставимо мости через море, ми пройдемо за море, знайдемо там молоду дівчину» |3°.

Ой заграно, забубнено раненко.

Ой зберайся, князю Івасю, борзейко,

Та поїдемо тихим дунаем до замку,

Постаємося во три рядочки на ганку,

Там будемо білий камінь лупати,

Чей би сьмо могли молоду Марусю пуймати.

(Чуб.. № 839).

Чотирі коні ворониї впряжено до воза,

Я вдягну свого віночка і піду шукати молоду дівчину аж до Межибожа.

Сто та двісті дівчат на ярмарці в МежибожІ,

але не кохаю ні одної з них,

бо там нема моєї суженої;

я пущу віжки моїм чотирьом коням

вороним і з вінком на голові поїду

до Крупина,— там дівчата веселі, а

я кохаю Марусю, бо вона до вподоби і Господу Богу т.

Инші пісні дають повне уявлення походу князя на війну, але цей похід має на собі риси пізнішого вже часу. Хор радить князеві «добре кувати коня», а боярам «не витрачати грошей жінкам на оздоби», а подбати добре про вози, бо їхати прийдеться по лихих дорогах. Мати дев'ять разів пече хліб для цієї експедиції, а батько дає 100 коней на 20 возів. Князь нагадує боярам, щоб добре вирядились у дорогу, обдивились своїх коней, одежу та зброю.

В неділеньку рано По всім селу заграно.

Заграно, забубнено.

Бояри побуджено.

— Встаньте, бояри, встаньте,

Сами ся убірайте.

Бо поїдемо ранком Попід високим замком,

Будем замки ламати,

Марусеиьку доставати...

(Чуб., № 822, 826. 839, 844).

1W O- Roszkiewicz, op. cit., 25—26,

111 A. Wereszczyiiska, op. cit. Здасться, дівочі ярмарки існували ше в деяких місцевостях австрійської України на лочатках нашого (Х]Х) століття. В останній главі моєї праці я студіюю надзвичайно цікаві свідоцтва щодо цього фанту, так само як і іюдібиі звичаї у инших народів

Нарешті поїзд виряджений. Молодий ккяль од'їжджае в супроводі своїх бояр; перед ним несуть весільний прапор ІМ. На дорогу мати, що його, як говориться в пісні, «на світ породила, місяцем повила, сонцем опсрезала>, висловлює йому добрі побажання, а батько, який добре знає, шо висилає сина в небезпечну путь, радить йому бути обережним, а особливо:

Не пий, синойку,

Першого напоснку,

Ой вилий же го...

Та не кажи, сину,

Тестеві всю правду,

Бо тесть тобі не батенько,..

(Чуб., Л* 624. 629)

У більшості місцевостей молодий та його товариство справді ідуть верхи.

Часто парубки того села, де живе молода, ідуть назустріч поїздові молодого. перегороджують йому дорогу і питають у нього, яким правом він хоче ввійти в село. Це зветься переймою. Посередині дороги ставлять стіл, застелений білою скатіркою, а на стіл кладуть хліб. Підійшовши до перейми, молодий, схиляючись над хлібом, хреститься й цілує його, а потім купує собі право у парубків, даючи їм горілки та грошей. Під цей час хор молодого співає: «Чому вн нас спиняєте? Хіба ви пас не знаєте? Ой, мн ж такн не міщане, а таки собі селяне. Пустіть же нас до дівчини, дамо кварту горілчн ни». Після того парубки, що заступали дорогу, відходять, а поїзжане їдуть далі, вихваляючись: «Ой дурні старці селяне, що за кварту горілчини увільнили нам дорогу та пустили до дівчини>. Ця церемонія иноді відбувається, коли молоді виходять з церкви; вона існує у всіх слав янських і майже в усіх арійських народів ІМ.

Очевидно, що це пережиток старовинного загального права всіх хлопців комуни, парубоцтва, що його знаємо в парубоцькій громаді

Заичпй носити прапор І іалчайн» чграони«) мреД плімои чшкаого існу« у асі* слаа’яиськні аароаіа, ш винятком великоросів та поликів (Сумцовъ, Свадебн обр.. ст 10— ІЗ). Цікаво »»значити, шо тубільці острова Яви носять у весільних процесіях кінські могти, що, ик відомо, були бунчуками у багатьох східніх народів (Lauiniçr, Cérémonie* nuptiales, p. 237)

,il* A- de GubernaÜs, Slorta comp d. us nu«., 182 пише: «Nella India anlica. parecchie cercavano traltenera con Viril scheczi lo «pose menlre eglt vemva a pigliare la «posa, e lo sposo le placava con dom»

У слан’янських народів іігй звичай практикується у великоросів (Этнигрвфичгскій Сборник Имп Руї Географ Обиі. СПБ.. 1854, ст 9U), у Лолгар (Зашукь. Бесарабія. ст 5<)в). у чехів (Kulda. Svalba v narodt fe*ko-slnven skem, OlomoïK. 1875. 608) Вій поширений також в Німеччині |НитетІе, Salzburg. Hochxetlgebr , 2Я. та Д Kuhn Mark Sagen, 456. цкт у Сумцов« Спад обыч , ст. 24), у Лигрі (ИівЬстія Иші. Рус Географ. Общ., 1В85, XXI, вьіп il, ст 103), в Італії (A. de Gubematis, op. cil. ст. 182. 200, 276), y Франції (Laumler. Cérémonies nuptiales, ст 44 та F.d du Méril, op ciL ст 49).

З приводу нього івичаю пише, що він вбачав р ньому демокрагшоеану ремінісценцію про плату панові іа до* піл женитися; «Молодь непомітно «вгноїла соб* прало на всії дівчат » гіюго села » не бе» слсречанни дозволь, шиб дівчата виділи не її, * чужого парубка Це гадане (І) право приймають иноді ак справиш« (у фраицуіів треба купувати право перейти жити до свого чоловіка. Ad legem Krisonium, tit. IX), і воно, )ди«ться, і формально ие було »вборонене собором і мова про Міланський собор 1586 р ), але, »дасться, у Фрянаіі Його не практикували скільки будь серйозно Дівчина. що пнходнла заміж ja чужого ІИоггаіп), кидала хлопцям, що вдавали, ніби хочуть її затримати ни кордоні сво«ї парафіі, тільки клубок аоннн з дрібними грошима Тепер бар'єром для молодої стала стрічка, яку сіііікпють при найменшій пожертві». Про аналогічний івичай tserragiio) в Італії, де молода сама перерізу с стрічку, що перегороджу? їй дорогу, A. deGubernati» пише. >11 sorraglioqui арраге simboliro della virgi futa della »posa* |op cit., І8ІІІ

В Дагестані майже Ні* кожиому повороті дороги гуртпк сільських парубків перегороджу« дорогу весільно му поїздові н не п ус кас його без викупного (ЛІшсс КаваллвскіЛ. Законі, и обьічай на Кавказі. II. 186) В Осетії паруокн з дівчиннноги села жадають шапок, упряжу тощо від товариства молодого (Мале Ковалеьскій. Севре менный обмчай и древній законъ, II, 250). В Болгарії парубки з села молодої кидаються бити молодого (Bogisi£. /.bornik sadas obié., 255. див також К Schmidt. Jus primae noctis. 140—146. цнт y Giraud Teuton. Origines du mariage et de la farnülé, 38).

Поїзд рушає далі. Ідуть «бором зеленим, мостом кам'яним». Князь наказує: «Стиха, бояри, їдьте, явора не ломіте» тощо.

Ой лісом їдуть, на кунейкн стріляють.

Ой полем їдуть, перепелоньки Імають.

Селом виїзжають, колоньки підтинають.

На двір приїзжає — коничок двір копає.

•

Мат од а просить:

Заховай мене, моя матінко.

А дружки радять їй:

Ой припали, Марусенько, до столу Та пусти голос по двору.

Нехай почує рід-племя І ТВО€ вірне дівер’я...

(Чуб., № 857, 865, 869).

І справді, рід молодої, цебто всі її родичі, навіть найдальші, вживає, всіх заходів для охорони, ніби якась велика війна ось-ось має бути проголошена. Поїзд, наблизившись до хати молодої, застає ворота зачинені та забарикадовані деревом; хату стереже юрба хлопців, всі вони здіймають вгору свої палиці. Наподоблення озброєної оборони найчастіше кінчається на тому, що молодому дають вовчу ягоду, прив’язану на кінці палиці; але иноді оборону наподоблюють і стрілами в повітря з рушниці, звичайно набитої самим порохом.

Поїзд молодого просить спочатку відчинити йому ворота, але йому відмовляють у цьому. Тоді починається наподоблення боротьби, бою м6. Численний натовп парубків сильно борониться, іде в наступ на бояр і відкидає їх Тоді бояре починають пересправи. Отже, два старости з поїзду молодого, як парламентарії, дістають дозвіл вступити в обійстя. У дворі вони наближаються до стола, що стоїть серед двору. На столі лежить хліб та сіль. Одночасно з хати виходять два старости з боку молодої та підходять до того самого стола. Всі чотири старости займають місця за столом таким способом, щоб представники одної сторони були навпроти представників другої сторони. Стоячи так, вони міняються буханцями хліба й тричі цілуються. Потім п’ють горілку, що нею частує староста молодого. Далі цей самий староста бере пива чи грушевої юшки, йде до хати й просить дозволу ввійти Випивши трохи пива сама та почастувавши гостей, мати дає свою згоду. Тоді пересправи. що були розпочаті перед хатою, вважаються скінченими. Парубки, що були покликані для оборони, діставши пляшку горілки та ритуальний хліб, одчиняють ворота й впускають поїзд молодого у двір.

Ми маємо тут два сорти пересправ, що їх провадили паралельно, одночасно й сепаратно: пересправи двох родин та пересправи двох родів. В історичній дійсності перші попереджували другі; справу спочатку залагоджували між двома родинами і вже потім між двома родами. Цю виставу історичної драми,— найцікавіше, шо в ній ми бачимо не історичні персонажі, а сам

,м Звичай зачиняти ворота і боронити їх проти кортежу молодого практикується у всіх слав'янських народів (Суниовъ, Свадебн. обыч., ст, 14—16), а також майже у всіх арійських народів (див, А- de Gubematis. Stor. comp, d. iisi nuzz.. ст 148—150; Gaya. Cérémonies nuptiales, ст, 297, 319. 236, 242, 246; Laisnel de la Salle. Croyances et légendes etc., 27).

історичний народ,— доповнили ще наподобленням ріжних заходів для охорони, яких два ворожі роди необхідно мусіли вживати навіть і тоді, капи наставало замирення. Крім того, церемонія ця відбувається в супроводі ритуалу, що має разом релігійний та символічний характер.

Коли поїзд молодого входить у двір, мати молодої (завше тільки мати) виходить з хати назустріч молодому. На матері вивернутий кожух, а в руках вона має миску з водою та з вівсом ,36; вона чекає на молодого, стоячи край стола, що на ньому старости зоставили свої буханці хліба. Молодий також підходить до столу, і тоді мати дає йому миску з водою та вівсом. Молодий підносить миску до рота, наподоблюючи, наче п’є, потім кидає її через голову назад , а старший боярин намагається палицею розбити її на льоту. 1 Іісля цього теща частує молодого та всю його дружину горілкою і просить до хати.

Церемонія ця символізує дві річі: перше — лукавство ворога та заходи остороги, яких вживають проти нього, а друге — пророкування та побажання достатку та врожаю (кожух, вода, зерно). Переважає виразно перше уявлення в сучасній свідомості народу, як це видко з певних варінцій ритуалу, В деяких місцевостях мати молодої, також у вивернутому кожусі, загрожує молодому і тричі підходить до нього, «щоб налякати ного». Иноді молодий та старости б'ють її батогом, щоб показати, що вони її не бояться. В инших місцевостях теща лає своєму майбутньому зятеві шклннку води, яку він кидає на землю, після того вона частує його горілкою з своєї власної шклннкн тощо. Явна річ, ми маємо тут перед собою дуже старий звичай, мабуть, арійський, який пізніше, коли до нього додано наподоблення хитрощів та ворожнечі, став не таким виразним.

Діставши дозвіл увійти до хати, молодий та ного поїзд спочатку все-таки не входять, а, спинившись перед дверима, вичікують кінця дуже характеристичної та повної значення церемонії. Дві свашки— одна з боку молодого, друга з боку молодої,— підходять та зустрічаються на порозі хати, кожна з засвіченою свічкою, хлібом та сіллю. Правою ногою свашки стають на поріг, зліплюють свої свічки докупи, щоб вони горіли одним вогнем, та трнчі цілуються через поріг. Явна річ, що цей звичай дуже наближається до того звичаю з смолоскипами в індусів, греків та римлян, а також у германців тощо, коли вживали смолоскипи на весіллі; цей обряд показує справжнє злучения, шлюб двох священних вогнів двох родин, символізуючи разом із тим замирення І шлюбне злучення; через те його Й слід віднести до стародавнього культу вогню. Про це нам говорить і пісня, що її при тому співають:

Кремінь, кремінь! Он дай же нам вогню Свічки засвітити.

(Чуб., IV, ст, 596).

«Вогонь,— каже Ed. du Méril,— через свою пірамідальну форму та з огляду на плідну силу сонця вважають за символ фалоса (треба, мабуть, зазначити при ньому, іцо саме слово раї по-санскритському означало горіти та родити); палкість кохання та шлюбні походні стали такими загальними метафорами, що ввійшли до звичайної мови, І не можна було пристойно святкувати весілля, не маючи запалених смолоскипів.. Хоч духовенство й намагалося завести в шлюбні обряди чистоту та здержливість, звичай цей поширився і тримався ціле середньовіччя» 13э.

Після цього старший староста, взявши білу намітку, шо була колись, а в багатьох місцевостях є І тепер вкриттям голови для молодиць, кладе в неї три калачі та входить в хату з двома старостами зі свого поїзду. Він кладе хліб на стіл, заховуючи при тому цілковите мовчання, Тоді мати молодої бере калачі, загорнуті в намітку, та на їх місце кладе свої, а старший боярин та старости відносять їх у намітці в сіни. Роблять це тричі, весь час заховуючи повне мовчання. Хор тим часом співає пісню, яка пояснює це мовчання тим, що ні перші посли, ні ті, що прийшли потім, гне вміють говорити». Екзота-

іМ В мояеит, лріииачгнии длн шлюбу, пишись*! ,і<іпиннІ ібириюгься в хаті, і найстарший і присутніх бере оі ниво та вдаряє ним по кремінцеві, щоб викресати кілька искр для завершення шлюбного злучення (Laumier, Cérémonies nuptiales, 120, та В- Picart, Cérémonies el coutumes religieuses. I, 382)

’* Ed. du Méril, Des formes du mariage, etc., 25— 26; див. також A. de ûubernatis, op. cit.. 178; Gaya, op. cil., 23, 65, 81; Laumïer, op. cit., 233, 293, 330; Wood. op. cit. II, 268; Сумцогь, O свадебныхъ oûum., ct. 89—91 мічннй характер цього звичаю майже зовсім заник у народній свідомості. Пісня дає дуже наївне пояснення, чому вони не вміють говорити:

Перші посли прийшли.

Не вміли говорити;

Дайте їм води пити,

Щоб вміли говорити;

Дайте їм хліба їсти.

Щоб вміли одповісти.

(Чуб.. № g82. 928).

В певних місцевостях Київщини цей обряд виконують перед тим, як мати молодої виходить назустріч зятеві,— це нам здається натуральнішим. Староста та двоє бояр кладуть на тарілку калач, в якому запечено перстня 1,0 молодої; потім вони беруть намітку, І тоді один з них тримає тарілку з кала* чем, покладеним на намітку, а двоє инших беруться за кінці намітки. Але на цей раз вони вже не мовчать, як то було раніше, а староста виголошує привітання: «Кланявся молодий молодій, бояре— дружкам, старости — старостам, музики — вухам, світилки — коцюбам, а цимбали затнкачам». Цю тираду він проказує гричі, а хор тим часом усе співає проте, що старости не вміють говорити. Після того їх «зв’язують», цебто прикрашають вишиваними рушниками, і тільки тоді мати молодої іде назустріч зятеві, і відбувається та церемонія з вівсом і водою, що ми її зазначили вище 141. На Волині один з старостів, виходячи по-друге з хати, зриває квітку з гільця молодого та обмінює її у старости молодої на квітку з її гільця иї.

Тим часом молода весь час сидить иа посаді, схиливши голову на стіл. Н покривають наміткою из І кладуть на голову хліб та дрібки соли.

На праву руку коло неї — І'ї старший брат (в багатьох місцевостях він мусить бути нежонатий) та молодші брати, чи молоді брати в перших, із здійнятими догори палицями в руках ,м. Повернувшись утретє, старости, що досі мовчали, тепер иноді повторюють офіційні розмови, що вони їх провадили вже, коли приходили сватати дівчину. Як і тоді, вони «зв’язані» рушниками і тому мусять платити викупне (або давати хліб, горілку тощо). Иноді, однак, вони виступають як нападники: підходять до братів молодої, здіймають палиці та б'ються з ними ,4S. Після того пропонують скінчити та замиритися; починають торгуватися і кінчають на тому, що платять викупне, яке складається з найменшої суми грошей та з кількох подарунків для братів, найчастіше ножів (цей звичай дуже характеристичний: очевидно, що це відгомін далекої епохи, коли викупне за молоду, що його давали братам, дійсно платили зброєю). Тільки тепер брати покидають свою сестру і лишають її сидіти за столом. Вони лізуть попід столами І швиденько виходять з хати ,1в. В Катеринославському повіті брат молодої, перед тим як одійти, одверто каже: сТепер ти вже не моя, ти Петрусева, я продав тебе» И7.

В деяких місцевостях брат молодої, тікаючи після продажу сестри, сідає на коня Й од’їжджає, а то просто бере батога в молодого й удає, що сів верхи, та йде з хати^11*.

Цю утечу братів зараз же після продажу сестри справедливо вважають за наподоблення того страху, що його колись мусілн відчувати брати, вчинивши дійсно акт продажу сестри, чи, краще сказати, дозволивши її викрасти. Передусім вони мали відповідати перед усім родом, а потім.— можливо, ще в більшій мірі,— перед парубоцькою громадою, що й тепер доводить свої стародавні права, як це ми вже зазначили, організуючи перейму на дорозі, де має їхати поїзд молодого; а щодо пісень, які супроводять самий акт продажу, то вони повні гірких докорів на адресу жадливих братів U‘J.

Конфлікт між родиною та родом, що ми його вище зазначили, говорячи про пересправи, які наподоблено провадили старости, вибухає тепер п жорстокій формі.

Побачивши, що брати покинули молоду, дівчата з її поїзду, дружки, виходять з-за стола, злякавшись, що з ними те саме буде, Тоді староста приводить молодого, висаджує його на лаву і тричі обводить його круг столу так, що молодий увесь час іде по лавках. Нарешті він підводить молодого до молодої, що весь час сидить, схилившись до столу, а иноді й вчепившись за стіл руками. Молодий здіймає з неї намітку IS0, відриває її руки від стола,— часто не без зусилля,— цілує її З цієї хвилини, капи, як говориться в пісні, «чути було соловейка співи», весільне свято набирає еротичного характеру. шо визначається дедалі все більше в міру того, як поступає наперед цілий обряд. Ворожнеча між родами зникла, відбиваючись ще тільки на жартовливій формі пісень, що їх співають по черзі хори молодого та молодої. Серед цих пісень, що повні сміховий, знаходяться, однак, і такі, що показують, так само як і пісні, шо супроводять викуп молодої,— як ріжнома-нітні форми, що наступали одна по одній в історичній еволюції народу, відбилися на його піснях та на Його ритуалі. Поїзд молодого то дістає назву польовничих чи розбійників, то він стає боярською дружиною; далі йому дають, назву татар чи звуть його просто невірою '**; потім це буде Литва. Ляхи (Чуб., Ні 934 та 966), козаки, а нарешті мііцане.

Цей поїзд, що має своїм завданням приставити молоду до хати молодого, не Існує у гуцулів східньої Галичини В них молода, після скінчення церковної шлюбної одправи, іде наперед, щоб бути вже за столом у той момент, кили молодий має вступити до хати. її приймає батько, шо тримає в руках хліб та сіль, а також мати, що приносить і дає їй випити мед, обсипаючи її разом із тим житом та пшеницею.— цілком так само, як вона це робила, коли молода від'їжджала до церкви. Мати робить це тричі, після того молода сідає за сті.і і трохи їсть. Молодий, наближаючись до хати, сповіщає про своє прибуття через парубків, що виходять наперед'*[37]. Для того він дає пиріг із сиром, що досі був у нього причеплений до правої руки. Вступивши до хатн, посли високо здіймають пирога Й питають: «Звідки іде свічадо?» Молода схиляє голову на хліб, що Його покладено перед нею на столі, і після хвилини мовчанки, начеб вона над чимсь розважала, відповідає: «Світло йде зусюди; ясно та світло з усіх боків, але найбільше світла та найбільшу ясность лоси-

|м В деякій міедеяистх. як-от у Новгорол-Волииськоиу повт. мати молодої кладе коло мгі на столі два буханця хліба. і молода иа иих спираються, »ось час вкрито намігвою Коли молодий, увійшовши, пробу* скинути намітку, брат мол йди і, то гтоїть за нею. б’є Його по руках палицею Те саме робить пій і тоді, коли Сбат теж пробу* зняти намітку Нарешті дружкові вдається зробити це своєю палнпею, озлобленою дзвіночками, про яку ми говори ли више Дружко не дістас вже ударі» палицею, і брат молодої почииаг торгуватись э молодим і продає йому намітку свасі сестри |А Wereszczyftska, Ввсілла в Остросюді і Рукопис |]

' «Поцілунок молодих мав таке велике значення у римському шлюбі, uto законовіди вважали Його конечним лля того, щоб дійсні були дарункові »алиси j нагоди шлюбу (Code Thttdotfien, Р 111, lit. NI, V, I, 5). хоч і не здавали собі лобре справи щодо його старовинного релігійного характеру Після впаду поганства поцілунок зостав см як необхідна формальиіеть та иайміциіше ствердження шлюбу» (Ed du ММІ, op ciL. ё7) С.л ЛмброСій ГІ-Iber VI, in Lucаго) пише: «Oaculum mutui ятогп» «tgnum *»É». Коінтилі-чн каже те саме- «Solo oecolo conjures putari* (Dcklam 870| Але, no Гільдебраидѵ. «eleganter imprimis Tcrtulliano sponsac tllud osculi compessio datum, quia maritale osculum era! camalis copulae sen conjugale actu* antecoenlum»

Віаіалі ке можна докоряти ca отцям. iuo вони не цікавились цим сюжетом Старі христіяие,—каже Пдь* дебранд. - визначали три роді» поцілунків, «prim um Itefcal honcstaUa. ergo idque osculum simpcilrr. secundum allmilatia nique basium ex Innota pietate. tefiiutn 1 ibid mis erat*. Перші ляп були дозволені: «Qui* loquor inqult vusirfcjt Amhrvtitii (Le« Hexafeu, cap 9) de ocsulo or», quo pietatis et ctiarHalis est plgnuv osculantur se et col um bat*, тнмчасом як «osculo mcritncia*, не думку св. Клнм?нтв ї Александрії (lib III. Paedag). »stml fibidlnum эсгпіпагіл et scortalionis vel ad ul 1er ii pudenta oreamtnila« |Jach Hildebrandi, De nun tu? velerurn Christ lanor um». Heimst., MOCCX1V, p. 44, 45 j

Див також Wood, The wedding day. І. Зв і 63; II. ЗІ. 119. 180; Hekel, historisch Filologischen Untersuchungen von den mancherlei Arten und Absichten der Küsae, передо Werner « IV, H4; Kempius, De osculo. та Herdrscbmldius, Oscu здіа, nur. у Ed do Mtril. op. eil <p 37, note 5).

A Weresurxyfiaka, op. crt.

Мн вже зазначили пісню, шо а мій сокіл еповіщас про прибуття молодих до церкви. Дуже можливо, то ці її осли, ик ин зовсім помає а шлюбних ритуалах іахідкьої України, кле які завше знаходяться серед весільннк персо уткагннихедвв я» у Болгарії (Чолакопъ, op. cit.. 85; Хрнстов. в Теменуга (Tcmenouga), нид. М. Бліскова, ^ SniSr Та Turquie d’Europe. І MO. II. 4ê5), a також a Румунії |3ашукѵ Бессарабіи,

ст. 4711—471 ). в Італії (A. de Gubernati». op. cit. 175). і т. д.), мають якесь відношення до згаданої концепції стародавніх арійців Але можна пояснити цей звичай і як модифікацію військових забав, що мали місце під час шлюбу у багатьох народів У сибірських татар під час шлюбного поїзду давали премії тим, хо перші з'являлись у хаті молодої Ці премії вішали на стовпи, перед хатою. Першу премію діставав той. хто прибув перший, і т. д. (Laumier. op cit.. 262). В усіх країнах, де існує цей звичай, дають цим послам стрічки або якісь невеличкі дарунки.

лае спние». Після того вона боре пнріг, то його прислав молодий, та чіпляє собі його до правої руки (Разом Із тим вона дає свій, пиріг послам, щоб вони віднесли його молодому 'в обмін на той, що вона дістала від нього. Мати зустрічає молодого на порозі хати І кінцем мнзинця тричі маже йому щоки, чоло та підборіддя медом^154, що вона взяла його з пирога своєї дочки. Молодий підходить тоді до молодої, що весь час сидить за столом, і, побачивши, що її старший брат сидить поруч із нею, поспішає відкупити в нього місце, гфопонуючн йому топірця або гроші. Брат, продавши сестру, втікає попід столом, а молодий б’є його батогом по спині. Те саме він робить і з молодою і після того сідає поруч з нею. На столі перед ними лежить пшениця, ше з того часу, як молода сідала на посад, та чарочка з медом. Два гільця, молодої й молодого, що їх носили перед ними, як вони йшли до церкви та вертались звідти, також фігурують на столі. Молоді кілька разів цілуються, і молода підносить страву до рота своєму молодому І5Й.

8

Розподіл подарунків. Шлюбна плата на користь роду.

Зачіска молодиці. Розподіл короваю. Вечеря. Дівчата виходять.

Церемонія з діжею. Приготування до від’їзду. Грабунок посагу.

Прощання. Ритуальні удари. Від’їзд кортежу. Пісні.

Після того як молодий сів коло молодоїIS6, починається розподіл подарунків між цілою її ріднею, І це відбувається в супроводі ріжних церемоній та благословення. Тут ще раз ми бачимо останки стародавнього викупного чи, точніше, платню від молодого цілому роду, до якого належить молода. Дружко або старший боярин, діставши благословення від старости, кладе кожний подарунок окремо на тарілку з хлібом і голосно викликає того, кому подарунок призначений: «Чи є в хаті такий а такий родич молодої?.. Молодий та молода, сват і свашка та я ласкаво просимо прийняти цей почесний подарунок. Прошу вас!..» Сама урочистість цих закликів, реєстрація,— звичайно, ритуальна,— цих дарунків на сволоку батогом, нарешті, формальний договір щодо цього, в якому точно означено число, а навіть вартість дарунків,— все дає право думати, що це не були жертви з доброї ласки та з великої приязні молодого, але що вони являли собою плату за молоду на користь цілому роду. У болгарів цю плату платили грошима і дуже добре відріжняли од агарлика чи баштино право (батьківське право), якого не платили, коли молола не заховала дівоцтва; згадана плата має у них назву обучта (oboutchta), цебто взуття, і батько проданої молодої на ці гроші справді купував взуття цілій родині, чн, краще сказать, родинній комуні, тоді

ІМ Шлюбний обрид а мсдст. ДѴЖ* поширений у стародавніх індусів, практикується у багатьох народів (А de Gti bernât і», op. cil, 100, 156. 197; £умиоиі>, О сяяа обр , 149 fSO; Wood, The wedding day, І, 219), a особливо y південних слав'ян (болгарів та оеибія).

,se Науко, вил М Наумояича, )Ш. VIII, 480-481.

114 в певних місцевостях Галичини мплодн* знову нов’изуїпть рушником або поясом, що його протягають. ім під руками, і вони цілий вечір достаються и такому становиш |0 Roaxfctcwtra, op. dt 32) Ö шдусіп батьки молодої ів'язуе рѵкн милодкя сянтою траво», мали іх одежі також jbVj.ihi {Walter К Kelly, Ourio*Mks of indo-euttifieufi Iradilion and lolk tore, L 1863, 292) Цей хончяй дуже поширений у всіх пародія f див £d. dvj op. eit . M. 47, Gaya, op cit. 57, 61, 111; Laumier, Cérém. nupt. 180, 192. 211, 233, 252, 329, Wood,The wedding day. I. 127; A. de Gubernatis, op. cit., 220), а тому, mo він оснований на тому самому прннинні, що А мучення рук та звичай їх зв'язувати, то його заведено і до християнського культу. (Quod ant nn nu Den tes post benedictlonem vitae uno invicem vinculo copulantur. videlicet, ne compagem conjugalis unilatis disrumpant (isid Hisp. цнт. у Гільдебрандта. De nupttis etc., 76).

як агарлик належав йому персонально, хоч найчастіше він дає його дочці як удовину частку |&|. Ще инша обставина дає нам право триматися нашої думки щодо цього: коли розподіл дарунків скінчено, жінки, то не належать до родини, але, очевидячки, належать до того самого роду, вимагають також своєї частки. Взявши відро та вилізши на лану коло печі (завше священне вогнище), вони б’ють у відро, як у бубон, одночасно співаючи та вимагаючи своєї частки викупного ,м.

Негайно після того переходять до розподілу подарунків од молодої. Мати молодої іде до комори та приносить звідти відро, повне вишиваних рушників їх дають старшому бояринові молодої, а він кладе кожного рушника окремо на тарілку та розподіляє їх межи всією ріднею молодого з тими самими церемоніями, які ми описали вище. Хор супроводить все це піснями. Тому, що подарунки від молодої бувають завше тільки рушники, здається, можна гадати, що ми маємо тут тільки ще раз повторену церемонію «в'язання», пристосованого тепер уже до цілої родини молодого.

Починають потім розплітати косу молодій (коли цього не зроблено раніше, як це ми вже вказували, або коли це не має бути зроблено трохи пізніше) та зав'язують їй на голову серпанок, звичайний для молодиці. Церемонія ця відбувається так: староста благословляє починати, молоду садовлять, най частіше на діжі, застеленій кожушиною: підходить молодий, виймає з коси стрічку, що була туди вплетена, та бере її собі. В деяких місцевостях, де дівчата носять у косах багато бинд. як от особливо на правому березі Дніпра, сама мати виймає їх з коси молодої. «Мати дочку годувала,— каже пісня,— нині ворогом її стала: бнндн з кіс її виймала, білим серпанком в'язала». Дві свашки стають коло молодої, кожна тримає хліб під пахвою Вони розчісують молодій волосся, мастять маслом, а потім одна з них бере гребінь, зачісує цим молодого, а після того тим самим гребенем чеше волосся молодій ІМ. Свашки чешуть так по черзі, тричі під час цієї церемонії переміняють хліб, кожний раз цілуючи його. Потім (иа лівому березі Дніпра) заплітають волосся молодій не в одну косу, як цс роблять всі дівчата, а в дві. Молода мусить конче плакати під час цієї церемонії |6и. Після того беруть очіпок і намагаються вдягти його на голову молодій, але вона зриває його з голови та відкидає геть від себе, на поріг хати. Коли їй пощастить це зробити, а парубки, що стоять коло порога, заберуть очіпок, то молодий мусить викупити його, давши їм трохи грошей. Нарешті після того, як молода відкинула очіпок тричі, його остаточно вдягають їй на голову, і тоді підходить до неї мати з наміткою і покриває нею дочку, перед тим перехрестившись. Наміткою покривають молоду поверх очіпка, і вона, так само як і раніше.

мусить противитись цьому l,lS; часто, перш між начепити намітку, нею помахають кілька разів над головою молодої |м.

Вбравши молоду в намітку, иноді ше надягають їй шапку молодого. Але вважалось би з боку молодої за образу для молодого та за велику неввічливість, якби вона спробувала скинути її з себе.

На Катерннославщині дружко кладе очіпок та намітку па віко діжі, ставить віко собі на голову й обертаться кругом на одному місці Трді нахиляють голову молодої, і брат її починає розплітати їй косу, а свашки та сестри налягають очіпок та намітку. Само собою, що молода мусить увесь час плакати і трохи противитися цій процедурі .

Пісні, які супроводять оці церемонії і що їх співають свашки, в поетичній алегорії дають зрозуміти молодій, що вона з цього часу належить до їх стану і мусить примиритись із своєю долею: «Хилися, калинонько, хилися, не журися, невістонько, не журися; обломаєм калиноньку, заберемо дівчиноньку». Дівочий хор, одповідаючи, каже молодій: «Ми зведемо калиноньку, не дамо ми дівчиноньки». Тоді свахи ваблять дівчину, обіцяючи їй очіпок з перлами. Дівчата, зі свого боку, радять їй не спокушатись обіцянками свахи та обіцяють їй від себе знову заплести їй косу та прикрасити її вінком з перлами. Свахи переконують далі, що очіпок молодиці кращий, ніж дівочий вінок, а потім, вдаючи, що вони вичерпали всі аргументи, звертаються до матері та просять, щоб вона вийняла стрічки з коси своєї дочки. Тоді дівчата співають: «Бідна Маруся, жалко нам, що ти покликала нас на вечерю»,— начебто хочуть одійти Тоді поїзд молодого, наче виправдуючись в усіх насильствах, зачинає иншої пісні: «Зозуля в садочку звила собі гніздо, та жалкується, що сокіл 145 знищив його та порозкидав зозулята». Сокіл одповідає: «Марно гніваєшся на мене, це не я зннщив твоє гніздо та розкидав твоїх зозулят; гніздо знищив буйний вітер, а дітей розкидав дрібний дощик...* Маруся жалкувалась на Василя: «Нащо ти розплів русу косу, нащо розігнав моїх подружок*.— «Не жалкуй, Марусю, - одповідає, їй Василь,—це не я розплів твою косу, це твій рідний брат, це не я розігнав твоїх подружок, це старший сват* ІЬ6.

Скінчивши обряд покриття голови молодої, приносять урочисто жертве-ннй хліб — коровай — та починають процедуру його розподілу. Старший боярин, вимивши руки, тричі просить у старостів благословення принести коровай: «Пани старости та підстарости, благословіть святий коровай до хати внести». «Хай вас бог благословить!» Потім він іде в комору і вертається, несучи коровай на віку діжі, застеленому наміткою. Ставши на порозі хати, він не раз просить дозволу старостів переступити поріг, і то завше з тою самою сакраментальною фразою, то повторюється без кінця в усіх шлюбних обрядах. Після того старший боярин входить до хати і ставить коровай на стіл. Розуміється, все це іде в супроводі ритуального співу, і хор, як це він робить завше, описує та пояснює кожний чин весільних персонажів. Діставши від старости благословення на розподіл короваю між усіма присутніми, старший боярин цілує його 167 та починає краяти «золотим ножем», як каже пісня |ь®, а його товариш розкладає на «срібну тарілку» та розносить усім присутнім, за порядком споріднення та за віком кожного. Верхня частина короваю, як ми вже зазначали, являє собою місяць: розрізана по половині, вона припадає молодим; мати та батько милодої ІМ дістають дальші шматки і т. д. В той самий час хор нагадує старшому бояринові, що пін також має право на участь в цьому розподілі; він вимагає своєї частки, загрожуючи, коли іцо, не віддати молодої (Чуб., № 1067), а то й загороди-

«Aubrev sag« in one Ы his manuscript.*: «When I was a liltleboy (before the civil wars) have seen accorrtag l° *^*e^U5,om Hen, the bride and bridegroom kisse over the bride-cakes at the table» (Wood, op cit.. 225—226)

«Щоб виявити активність та завдячувати свос щастя тільки самому собі, римлянин з нагоди свого шлюбу власними рухами чинив жертви, хоч при всяких инших обставинах він це доручав жерцям» (Consensu parentum labulis etiam mar lus nuncupates, ad nuptias oflicio frequenti cognatorum et affinium stipatus, temp lis et aedibus public» viel.main immolabat. Apulée. Metamorph . I. IV) Ed du Mcril, op cit., 38

В східній Україні мати дістає при розподілі пару черевиків, зроблених з тіста, а батько одну сову, з числа тих, що оздоблюють коровай Е. П. Радакова, Свадьба въ селѣ ОрловкЪ Славяносербскаго уЪзда (Рукопис).

ти молодому дорогу та одібрати в нього коня («Степ», ст. 213) . Цей звичай, так само як і зазначені вище звичаї перейми та викупного за молоду, вказують на сліди дуже старих соціяльних форм. Явна річ, було необхідним, щоб усі присутні родичі брали участь в розподілі цього священного хліба, бо колись існував навіть, як це показує одна, мабуть, дуже стародавня пісня, звичай засвічувати свічку та шукати по всіх кутах хати, щоб переконатись, що нікого з родини (чи роду) не забули наділити (Чуб., № 1074). Крім того, сліди цього стародавнього звичаю ми можемо бачити ще й у тому, що старший боярин тричі запитує присутніх, чи всі мали свою частку короваю. Пісня, яка висловлює побоювання, чи вистарчило короваю для всіх, також заховує в собі зазначені сліди (Чуб., №№ 1065—1066). Підкреслім у цій церемонії розподілу короваю ще факт, який, явна річ, має абсолютно релігійний, а одночасно й юридичний характер: старший боярин, перед тим як поділити коровай, обома руками здіймає тарілку над головою, иноді навіть вдаряє цею тарілкою об сволок. Зовсім те саме роблять індуси, коли, сідаючи їсти, першу ложку рижу вони здіймають врівень з головою та присвячують у думці цей риж Сіві (Siva) чи Вішну (Vichnai) |70.

За розподілом короваю іде останній акт весільних обрядів у хаті молодої, а саме — переведення її до чоловікової хати. Починають з вечері, що була колись, без жадного сумніву, цілком ритуальною і заховує й тепер відповідні цьому характерові риси. За стіл сідають за тим самим порядком, як сиділи на посаді, цебто молодий на почесному місці, на покуті, під образами, молода по праву руку коло нього. Далі з обох боків сідають особи, що входили в поїзд, за винятком старшого боярина, що сідає навпроти молодого. Після того як староста благословить, як звичайно, подають вечерю, що на цей раз складається переважно із звичайних страв. В деяких місцевостях, однак, дотримують дуже стародавніх обрядів. На Поліссі, наприклад, подають півня, що його печуть за селом, на якому-небудь горбочку, живого, прив’язавши його до драбини чи якогось дрючка, обмотаного соломою |71. Молоді зовсім не їдять за столом, а потім ідуть вечеряти в комору, і то тільки виконуючи цим те, що наказує звичай: їм дають туди тільки одну тарілку та одну ложку, якою вони їдять по черзі^38.

Після вечері нагадують дівчатам, що їм пора прощатися з молодою та йти додому: «вона вже не ваша, вона — наша» |73. Всі дівчата одходять, прощаючись з молодою словами ніжної пісні:

Прощай, прощай, уже ми йдемо.

Уже твоє дівування З собою беремо.

(Чуб., № 1130).

В одній з весільних пісень говориться: «Іди собі, ти вже невіста, ти вже відокремлена від нас; ти заручена, то вже вийшла з нашого брацтва; ти молодиця, ти вже не дівчина» |74. Старша дружка, прощаючись з молодою, бере її за руку і вдає, що хоче її забрати з собою; але молодий зараз же старається затримати молоду, вхопивши її за полу одежі. Він тримає її за полу весь час, поки дівчата прощаються з нею. Дівчата, що вже жадали від неї, щоб вона віддала їм свого вінка та бинди з коси, спиняються ще раз під вікном, щоб запитати, де її ключі. Молода відповідає їм ритмічною фразою: «ключі в пшеницю я закинула, щоб заміж вийшли всі ви на ближчі м’ясниці; ключі я в овес закинула, щоб ви всі пішли тою самою, що й я, дорогою» |75.

Зараз же після того, як одійдуть дівчата, виносять у двір діжу, ставлять її на лаву та покривають рушником. Кладуть на неї хліб та сіль. У східній Україні (Слободська Україна) замісць діжі иноді ставлять просто цебер. Потім приводять за рушник молодих. В супроводі всього товариства молоді тричі обходять навколо діжі [39]. Иноді кидають молодій під ноги поліна, щоб пізнати, чи працьовита вона. Пізнають це, спостерігаючи, що вона робитиме з перешкодою: чи просто йтиме на поліно, не звертаючи на нього уваги, чи відштовхне його ногою, чи нахилиться, щоб рукою одкинути його; останній спосіб вважається найсприятливішою для неї ознакою . Виконавши цей обряд, всі вертаються до хати. Свахи, які ще не відійшли, починають співати пісень, що відповідають розлученню молодої з родиною, а бояре молодого беруть посаг молодої та навантажують його на віз. Найважніша частина посагу — це бодня у бідних чи скриня у заможніших. В ній переховується білизна та инші речі з одежі молодої^40. Наподоблюючи крадіж та грабунок, бояре жартами хапають все, абищо. Беруть коцюби, сита, віники, миски, хапають навіть образи. Одночасно сільські парубки роблять всякі збитки, щоб перешкодити молодим од’їхати: крадуть батога, виймають затички, що тримають колеса на вісях, тощо |79.

Батько й мати дають останнє благословення молодим, і після того їх виводять з хати. Бояре допомагають молодій сісти на воза 180 і кладуть їй у ноги чорну курку з зв’язаними лапами, що їй дала мати ш. Иноді молодий перший сідає на воза; тоді вкривають молоду ще наміткою чи великою хусткою. а молодий з дружком, шо сидить спереду, тричі проїжджає возом коло молодої, і за кожним разом, їдучи повз неї, він ляскає в повітрі батогом, а то й злегенька вдаряє молоду, примовляючи: «Кидай батькові норови та бери мої!» Потім молодий та старший боярин сідають з обох боків коло молодої на возі. Тоді мати підходить до коней, прикрашених червоними стрічками (якщо це воли, то роги їх оздоблені позолочуваним папером), бере їх за поводи й виводить на вулицю, бажаючи ще раз щасливої долі своїй дочці: «Щаслива тобі, донечко, доріженька та цяя ніченька!> Все це відбувається вже в досить пізню годину ночі, і жінки супроводять весь обряд піснями.

В одній з цих пісень говориться:

Викотили, викотили,

Та медову бочку |вг.

Видурили, видурили В пана свата дочку.

Та поклали її, милу,

На постелю білу...

Ой ми ж її не дурили,

Сама захотіла Червоного буряка До білого тіла...

В иншій пісні рідня молодої звертається до товариства молодого та просить їх не бити дівчини та не сварити її, а прийняти її, як гостю, не пускати її ходити босою по росі на луках та давати їй кожуха зимою. Мати молодої звертається нарешті до свого зятя та просить його пригорнути жінку до свого серця та дати їй ознаку, цебто дати доказ її дівоцтва .

Дочка прощається з матір’ю дуже ніжними словами:

На добраніч, на добраніч,

І не на одну годину, і не на всю ніч,

І не на всю ніч, і не на весь рік,

1 не на весь рік, а на весь вік.

А бояре похваляються, голосно співаючи:

Ми бояре-ловчі, у нас ноги вовчі;

Ми вловили звіринку, вона має перинку...

Мн її піймали, у перину загортали... іа

форму грабунку: двом молодцям з роду вбитого доручається заграбити умовлену частину худоби з роду того, хто вбив (Макс КовалсвскіА, Законъ и обычай на Кавказѣ II. 17)

У всіх слав'янськнх та індо«вропейських народів молода іде в супроводі товаришів молодого, иноді по-військовому озброєних, щоб оборонятись та відбити всяку спробу захоплення молодої (Ed. du Mèril, op. cit., 50; Laumier, Gfcrem. nupt., 138, 159 etc.).

1,1 У Болгарії замісць курки дають півня, оздобленого намистом з печених кукурудзяних зерен. Один з слотів урочисто несе його в поході-

Про символічне значення бочки див. Потебня, Обьясненіе малорусскнхь я срод. народи пгсенъ, II, ст. 9 ,м A Wereszczyteka, op. cit. (Рукопис).

,И О Roszkiewicz, ор cit., 27, № 124. 125

Ритуальні удари батогом, що молода дістає від свого майбутнього чоловіка, практикуються у всі* слав’янських та в инших індоєвропейських наро-дів^1“5. їх пояснюють самі слова молодого, які він примовляє, і пісні, і коментарії вчених, як символ підлеглости жінки чоловікові. Сумцов, на нашу думку, дає дуже правдоподібне пояснення цього примітивного значення. Він знаходить в них аналогію з ритуальними ударами луперків під час луперна-лій (Lupernalia —свята в честь Пана) у стародавніх римлян та з медоносними батогами асвінія (Asvines), шо символізували ранню та вечірню росу, шо сприяє родючості нив us“. Цей погляд підтверджується звичаєм, що переховався в багатьох місцевостях, де молодий тільки обмахує довгим батогом молоду з усіх боків |в6, а то й вдаряє ним по возі'®7, об'їжджаючи навколо. Знаходять також вказівки щодо цього звичаю на Білорусі, де молодих підіймають зі шлюбного ліжка ударами батога; тут батіг чи палиця фігурує, як і взагалі в більшій частині шлюбних обрядів. Знаходять також наближення до цього у пісні, що її співають, виконуючи звичай посипати зерном людей та хати на Новий рік; в цій пісні св Ілля сходить з неба на весілля з хлібовим батогом у руках. Де махне він батогом, там родить збіжжя.

Але можна припустити також ще й инше пояснення, ке таке міфологічне, але яке не виключає, однак, пояснення Сумцова. «Необхідність покладатись на нам’ять свідків,— каже Ed. du Méril,— дала походження одному дуже брутальному звичаєві: після всіх обрядів присутні жорстоко вдаряли один одного, щоб краще все запам’ятати* ІМ. Як каже Макс. Ковалевський, подібні удари, як символи чисто юридичні, практикуються в країні хевсурів на Кавказі при складанню договорів: «Не забувайте, що в мене позичено стільки й стільки грошей!> Це нагадує поличннкн штирійських селян та січення хлопців у Великоросії, коли відновляється межа після сперечання "*9. Релігійний ритуал міг перетворитись тут в символ.

Під час цілого походу до хатн молодого весь час співають: «Вроди, боже, гречку, чорну, кострубату; ми ведем невістку, молоду й багату»|1JU,

Привезено гілля

Ой з-за гір та й в поділля.

Посажено го в місті, в городочку,

Під муром в холодочку.

На білім камінейку;

Вином го підливано,

Шафраном підсипано.

Марно зілейко заквіло,

І маленько зародило.

Єно дві ягодойки,

А обі червонойкі ,91.

' Див : Сумцоаі., О < плд обыч, 94. Krau», Sitte und Brauch der S üdsU*«i, 386; Бо«п.. Кт.врачипчу npauy бодгаръ, 40. Ltrbrecht, Volkskunde. 376, 377; Laumier, Cèrém nuptiales, 91 ; Wood. The wedding day, II, 48, 112, etc. У чгремисіп Каїаиськоі губернії полола не зразу сідає иа воза; вона ставить одиу ногу та А одходить Так вона робить тричі, аж поки віэиик поїзду не эмушус П сісти ударом батога (Смириоаѵ Черемисм, 130, 131)

Сумцоиі., op eil., 94, 95 ' Он. Гриша, Весілля в Галицькому повіті Полтавської губ. (Рукопис).

Елена Марковимъ, op. cit., Степ. 215.

Ed du Mer І, op cit., ІЗ. *У Швеції, після шлюбного благословення, коли налягають перстень, присутні, повернувшись спинами, б’ють один одного кулаками, щоб запам’ятати такий урочистий акт. так само, як роблять вони, коли комусь надається шляхетство» (De Collieres, I.a foresle nuptiale, геітпрг. 1865. p. 83). їм ^акс КовалевскіА. Законъ и обычай на Кавказѣ, M.. 1890, ст. 110.

A. WeresrczyAska, Вессілля в Острополі (Рукопис!.

Чубинскій. Труды экспед. IV, № 1236

Варто зазначити луже цікаву пісню, де говориться спочатку про захоплення дівчини, потім про її розчарування: «Цього вечора наш Василь не спав до півночі, все гадав, як йому звести молоду Оленку». «Оленко. зозуленько сива, іди з нами: наші горн не такі, як ваші, а складені з креміню, наша трава не подібна до вашої, у нас шовковая; наші поля вкриті рожами, а річеньки течуть медом; наші сади заросли тернами, на вербах ростуть горіхи, а наші дівчата у срібло вдягаються*. Молода Оленка не спала цілу ніч, готувалась до від'їзду. Проїхали гору, проїхали другу, на третій спинились. Тоді молода Оленка питає: де ж ті крем’яні гори, шовкові трави, рожеві поля, медові річеньки тощо? Василь одповідає: «Рожеві поля —твоє личко рожеве, шовкова трава — твоя руса коса, медові річки—твої милі губки, тернові садки —твої карі очі...» Оленка сіла Й задумалась... далі стала гірко плакати: «Боже мій милий, як я каюсь тепер Маю батька, як сокола. І кинула його, мала матір, як жайворонка, та й залишила II... Боже мій, якого лиха я наробила!.. Хто вишиватиме сорочки, хто піде до криниці по воду, хто вимете хату, коли їхня дочка пішла так далеко від них?..» Садовлять молоду Оленку на віз. Мати Оленки слідом іде: «Зятечку мій, я віддам тобі коня вороного, верни мені мою дочку в дівочому вінку; я тобі дам другого коня,— верни мені мою дочку вдягнену, як вона була,— у сріблі; я тобі дам, зятечку, коня та золоте сідельце,— верни мені мою дочку дівчиною».—«Я не хочу коня вороного, бо Ж Оленка буде Й у мене ходити в сріблі; не хочу я Й коня з золотим сідельцем, бо краля дівчина Оленка тепер моя» 192.

ПІснІ, то їх співають свахи, дуже точно трактують сюжет На запитання молодої: «Куди везете мене? Що хочете зробити зі мною?» — вони відповідають руба: «Ми веземо тебе на тік, на тік разом З парубком, бравим молодцем» '**. Переїжджаючи повз церкву, молода зіскакує з воза Й біжить до церкви; гам вона вишукує в стіні яку-небудь щілинку й кидає туди дрібну грошину В українців, що були масами переселені до Саратовської губернії, молодий цілує церковний замок, для чого — про цс ми скажемо далі

9

Молоді в хаті молодого. Хатнє вогнище. В коморі. Перестороги. Українські весільні пісні (epithalames).

Роззуття молодого. Весільна вечеря. Урочистість постелі. Оголошення дівоцтва. Докази. Посольство до матері молодої.

В той час. як молоду виряджають з її хати та поїзд рушає в дорогу, в хаті молодого роблять приготування до прийому молодих — жданки. Мати молодого скликає сусідів, всі сідають за стіл, їдять, п’ють та співають, чекаючи на прибуття поїзду. «Топи, мати, піч трохи пізніше, чекай на сина, що привезе хорошу невістку, оздоблену вінком з рути». «Гей, ви, півні, не співайте зарані, співайте пізніше, бо наш староста їде зі Львова». «Грицько спати йде в садочок, а з ним і Маруся, несе вишні та черешні, яблуко в подушку...» «Веде шпачок свою жінку, завів у коногілю... Бідна жінко, матимем злидні:

,м О- Rosikiewki, op. cit., 38—39

«Кіевская Старина», іШ, II. 394 395

Münch, op. eit-, 131.

будуть ДІТИ, буде Д60€, три, чотири, шість, сім,— усіх десять. Треба іти до попа, питати, як звати? Грицько н Стецько, Гаврило та Данило, Іваи та Степан, Денис та Фетис, усіх дев’ять»..

Коли з'являється молода, починають співати: «До нас, до нас! У нас весело й гучно; у нас вітер мете хату, сонце хліб нам пече, сама вода ллється в бочку, бо такі у нас звичаї» '**.

Прийом молодих у хаті молодого цілком одповідає тому становищу, яке мусить займати в екзогамічній громаді дівчина, вихоплена з чужого роду. Передусім молода мусить перейти через очищення, щоб розвіяти сліди магічної сили, що вона могла дістати від своїх з ріжною метою, починаючи від свого увільнення аж до поневолення чоловіка Тому молоду та цілий її поїзд переводять через вогонь '**. Ще нині, коли весільний поїзд наближається до хатн, запалюють перед хатою багаття, — чи просто трохи соломи,— і заставляють проїхати воза з молодими через нього. В деяких місцевостях цей звичай замінено тим, що йдуть назустріч поїздові з походнями чи просто з шматками запаленої смоли; иноді також окроплюють поїзд водою IW. У бойків, у Галичині, молода не злазить з воза звичайним способом, а стає на дишель (все одно, чи їдуть кіньми, чи волами); дійшовши до кінця дишля, вона злазить на землю .

Потім починається прийом молодих батьками молодого, що виходять на поріг хати з хлібом та сіллю. Церемонія ця також має риси релігійного характеру давніх часів. На Поділлі мати молодого питає свою невістку: «З чим ти йдеш до мене?» — «З хлібом, та сіллю, та з твоїм сином»,— одпо-відає молода, і після того вона обмінюється хлібом зі своєю свекрухою. В деяких місцевостях скидають потім з молодої намітку і кладуть цю намітку на піч '**, Увійшовши в хату, молода зараз же приносить першу жертву пенатам свого нового дому і тим приєднується до культу родини свого чоловіка: вона кидає у підпіччя чорну курку 100, заховуючи при тому ритуальне мовчання Екзогамічний характер шлюбу та ворожі почуття молодої до її нової родини виявлені не тільки в цьому звичаєві мовчання, але також і в народному забобонові, що коли, пускаючи курку в підпіччя, молода встигне зирнути туди і в той самий час висловить у думці бажання, щоб свекруха вмерла, то та конче-таки вмре того самого року. Через те в деяких місцевостях, маючи це на увазі, щоб запобігти цьому, гасять у хаті всі вогні перед прибуттям молодих, а жінки стають перед піччю, щоб не моЖна було в неї заглянути. Тоді молода, ввійшовши до хатн, в пітьмі застелює стіл скатіркою, що вона її принесла з собою, і кладе на стіл свій хліб; потім пускає під стіл курку, а образ, принесений з рідної хатн. кладе на лаву. Виконавши все це, вона перескакує через стіл І сідає на покуті. Тоді засвічують свічки, й усі сідають за стіл Иноді також свекор, зустрічаючи невістку, дає їй шматок цеглини з печі чи сирого буряка тощо. Молода все кидає на землю. Це звуть приохочувати молодуш. що. без жадного сумніву, виявляє сліди екзогамії. У східній Україні, нк і в багатьох инших місцевостях, хор радить не лякати щойно приведену молоду: «Не робіть гомону, не лякайте; нехай наша пере-пілонька переймає соловейкові звичаї» ма.

Прилетіла сова,

Сіла собі на покуті У червоних чобіточках.

Не кишкайте, не полохайте,—

Нехай собі привикає,

Хліба-соли поїдає Та додому не тікає.

(Чуб., № 1246 та ин.).

У гуцулів, коли молода сідає до столу, їй дають хлопчика, якого вона мусить посадовити собі на коліна, щоб перша дитина в неї була також му-жеської стати 204. Після того дружко, взявши трохи сиру в хустину, стає на лаву чи на ліжко і вдає, що він наймає робітників на службу молодій, він дає кожному з них на задаток шматочок сиру і відзначає вуглиною на сволоції05.

Найчастіше, однак, просто приводять молодих до хати та садовлять їх на посаді. Тоді хор співає:

Циіт калиноньку ломить.

Сон головоньку клонить,

Підіте, постеліте.

Спатоньки положіте...

Стелимо дві подушки,

Де ляже дві душки.

Спіте, дітоньки, чутко.

Бо трете буде хутко.

(Чуб., № 1265, 1274 та ин.).

В нншій пісні хор звертається до матері молодого:

Приїхала молодая, мати,

Де ми її положимо спати.

Положимо на печі, то на печі душно.

На припічку важко, а на землі блохи;

Виведемо її до комори трохи

Дружко га сваха заходжуються слати шлюбну постіль, і це мусить бути конче в коморі. Тільки в граничних повітах на сході України (на Катери-нославщині та в її далеких півпічио-західніх околицях Городенщин.і та почасти Сідлеччина) звичай одступає від загального правила. В першозга-даних місцевостях кладуть молодих в самій хаті чи в сусідів, і в останньому випадку їх приміщують у повітці чи в клуні. Треба вважати, що цей останній спосіб заховує в собі найвірніше риси архаїчного шлюбу, бо тоді шлюбне ліжко знаходиться не тільки поза хатою, де живуть люде (цього виразно дотримують майже скрізь) їп7, але ще й біля току, де молотять збіжжя. Цей факт має спеціальне значення, і ми постараємося дати йому пояснення в нашій праці. А щодо звичаю класти спати молодих поза хатою, то це дуже добре пояснюється наподобленням переховування молодого подружжя, як то мусілн робити, коли умикали молоду та боялися здогону. В Сідлеччині заховався звичай потай заводити молодих до призначеної для них комори. З комори мусить бути, по змозі, забрано все, що в ній складається, так щоб у ній не було нічого, крім ліжка. Дружко приносить з клуні куль соломиг08. Иноді він кладе також сніп збіжжя під подушку. Свахи та ще хто-небудь з бояр стелють цю солому на підлозі чи на ліжку, вкривають її рядном та кладуть килим чи кожушину, що має бути за ковдру. Иноді стелють постільні речі, що їх привезла з собою молода, але завше на соломі. На Поділлю для молодої кладуть солому та подушку, а для молодого кілька полін та великий камінь, що має бути йому за подушку^2911. Тим часом свашки співають:

Ой хто буде спати,

Будем йому та постіль слати:

Соломки в головку.

М А Максимович. Збірка невиданих весільних пісень. № ЗО та 16. Завдяки нашому землякові проф М Л^агоманову ми дістали до нашого розпорядження цей рукописний дуже цінний збірник

У великоросів, у оренбурзьких козаків шлюбну постіль також ставлять у шопі. повіті чи в літній кухні (Помомаревъ. Обрядиый обычай. «Сѣверный Вѣстмп», 1890, VI. 66-67).

^ Потебня, О мнфичсскомъ значеній нѣкоторыхъ обрядовъ, 74—75

Чубинскій. Труды wen.. IV, 629 «В місцевості Шартреи (Chartrain) у Франції в ліжко насипають рубайсь го кінського волосу та шпильок, в найвищому товаристві чинили такі дитинства (Ed. du Méril, op. cil.. 69). У Нормандії молодий мусів іти по сходах до кімнати задом, молитися перед віником тощо (ibid) «Nel Canavese usano assodarlo (il letto) e rendeiio semodo col mettere sotto I lenzuoli e і materassi patate, rape, pannocchi di meliga» тощо (A. de Gubernatis, op. cit.. 231)

Сіния під колінця,

А м'яти під п’яти.

Щоб було м’ягко спати.

(Чуб., N) 1266).

Подібні, більш-менш грубі неприємності практикуються також тепер у слав'ян, особливо у болгарїв (Чолаков, op. cit., 24—25; Любеновъ, Баба-Era, 71). Ці речі, без сумніву, походять від часів початків індивідуального шлюбу, коли молодий мусів зводити рахунки з иншими чоловіками свого роду, як ми це побачимо далі. В головах ставлять образ, кладуть хліб та сіль. В деяких місцевостях кладуть також під подушку хліб та сир *10.

Коли все готове, дружко звертається до старостів, шоб благословили: «Панн старости та підстарости! Благословіть молодих на упокой повести». Благословення дають тричі, і тоді дружко з піддружим та старостами веде молодих за кінці хустини до комори. Одна з свашок несе меч^2", що його передала їй світилка, а світилка негайно відходить, бо з того часу, як поїзд вступив до хатн молодого, жадна дівчина не сміє бути на весіллі. Це цілком зрозуміле; як ми це вже спостерегли, цілий весільний ритуал, разом з піснями, що досі був такий урочистий та пересякнутий релігійним характером, зміняє свою форму з моменту від’їзду молодої з батьківської хати; пісні, хоч І заховують увесь час урочистість та релігійні почуття, разом Із тим набирають з цієї хвилі вакхічного та еротичного характеру, який дедалі все посилюється та досягає максимуму в момент відходу молодих на шлюбну постіль. Як ми це побачимо далі, це не можна вважати за наслідок невтрима-ности, до якої вдаються люде, підбурені алкоголем; навпаки, в цьому можна розпізнати безсумнівні сліди примітивного культу, що до нього належить цілий цей ритуал.

Одна з пісень, що її звичайно переважно співають при цій нагоді і яка цілком наближається до ведичного культу, говорить про фалос, наївно називаючи його повним ім’ям: «Його ведуть на припоні, як бугая... А він реве...», Іде проколоти об'єкт своєї жаги (Чуб., № І280). Він «тупоче в хаті, як ціла череда», та «плаче від буйної жаги» (Бердичівський повіт). «Грнць-ко стоїть, як бугай, а Маруся, як телиця» (Новгород-Волииськнй повіт).

Не йди, дівчино, в поле:

Там тебе бугай сколе Довгою тичиною.

Не будеш дівчиною.

(Збірник Максимовича).

В нншій пісні говориться:

Пішли дівки по корови.

Натрапили на бика.

Взяли бика за...

Давай, бику, молока.

(Чуб., № 1866)

,,§ У Сідлеччині, як виняток з загального правила, дружко виходить з молодика потай ОД прмсутмід (Яичукь. Малоруськая свадьба вг приходь Корница, ст 47).

«Можливо.— каже Ed. du Méril (op. cit., 23).— шо гоаа шпага, яку вій (молодий у Німеччині) тримав у руні на весіллі, спочатку була тільки спомином про містичний спис римлян, але потім вона набрала цілком германського значення та стада мсловмою погрозою проти невіриости жінки»

Чи ти, дівко, здуріла,

Чи ти ошаліла.

Три корови на оборі,—

Ти бика здоїла,

(Чуб., № 1683).

Цим реченням українська пісня буквально відтворю« ведичний образ «жінок безсоромних, що доїли бика Сома»[41]1*.

Инші пісні також трактують це таким самим, цілком ведичним способом, порівнюючи акт, то має доконатись, з оранням незайманої землі. «Гей, бояре, говориться в пісні Новгород-Волинського повіту,— йдіть у лози та зрубайте нам занози; поїдемо орати, новину добувати... Хто новини добуде, той господарем буде» ÎIJ. «Гілуг не оре, і залізо не бере: тверда цілина, он не моя, материна Дайте батога, поганяти бугая, нехай пре... Будемо новину орати»’14 (Збірник Максимовича, Лв 29).

Поруч з цими піснями, що мають характер цілком поганський, стоять також пісні пізнішого походження, де заплодження замінено елементом христіянським Одна з них звертається впрост до бога і просить його бути в час акту, що має доконатись*15. В иншій пісні говориться, що хор був у бога, молився богові та св. Понеділкові (весілля звичайно буває в неділю), просив їх, щоб вони допомогли провертіти дірку ЇІ6. У двох варіянтах ше иншої пісні налякана дівчина скаржиться матері, що її ведуть до камори, каже, що молодий намагається доконати на ній певний акт... Мати підбадьорює дочку, кажучи в першому варіянті (Чуб., № 1279): »Цить, доню, він боже думає»; а в другому (Бердичівський повіт) - що це так піп нака зуеа'7.

Роди, Боже, жито.

На корінь корнистий.

На колос колосистий.

Ой, наша дівчнна мала,

Навстоячки жито жала,

Навлежачки хлопцям

Далі, переходячи до аналізу почувань молодої, зляканої та засоромленої, хор, порівнюючи її почування з необхідністю увійти в холодну воду в річці, радить їй добре підійняти свою одежу, іти в воду, не боячись холоду, бо її засоромлення буде добре нагороджене тріумфом, який вона матиме, довівши своє дівоцтво (Чуб., № 1271).

Підійшовши до комори, дружко та молодий спиняються перед дверима, а молоду заводять туди свашки та починають її зараз же роздягати. Дуже рідко, як-от у Чигиринському повіті на Київщині, це доручають дружкові, але тоді він роздягає обох молодих; ше рідше, як це роблять у Мнхалкові на Міншнні, молодий сам береться за це. Свахи цілком роздягають молоду, вона зостається гола, «як маги ії на світ породила»; вони виймають їй навіть сережки з вух, здіймають перстні тощо. її обшукують дуже уважно Свахи доводять свої старання до останньої міри: вони мацають у неї під пахвами, обшукують її зачіску, розпускають навіть волосся, розчісують його гре-бінцем*'18, шукають в вухах, скрізь, як це ми читаємо в одному з невиданих рукописів, звідки ми й запозичили всі ці подробицігі9. З такою самою старанністю вони обдивляються її одежу та нову сорочку, приготовану спе-ціяльно для цієї нагоди; все це, щоб запевнитись, що ніде немає зав'язаних узликів, голки ані жадного нншого тонкого знаряддя чи икого-небудь про-торга, що ним можна зробити прокол. Звертаючись до свідоцтва Боплана, можна гадати, шо в XVII ст. звичай цей був регламентований ще суворіше; «Коли настає час класти молоду, споріднені з молодим жінки беруть її та ведуть до окремої кімнати, де роздягають її до тіла, обдивляючись її з усіх боків, між пальцями ніг, в инших частинах тіла, щоб пізнати, чи не сховано де крови, шпильки чи бавовни, просякнутої яким-небудь червоним настоєм, і коли вони знайдуть щось таке, настає у весіллі неспокій та велике заворушення; але коли вони не знайдуть нічого, вони вдягають її в гарну бавовняну (?) сорочку, білу та нову, потім кладуть її між двома ковдрами і вводять роздягненого молодого, щоб лягав з нею» ї!0.

Скінчивши огляд та надягнувши на дівчину нову сорочку, одна з свах іде з комори, здіймає з молодого шапку та вдягає на молоду. Молода, не маючи на собі нічого, крім своєї сорочки та шапки молодого, чекає на нього в цьому костюмі. Тоді дружко та піддружий, взявши молодого за руки, урочисто ведуть його в комору до молодої. Молода тричі вітає молодого. Потім його роздягають, і він підлягає так само дуже старанному обшукуванню, все для того самого — знайти якийсь вузлик чи ироторг. Ритуал вимагає, щоб молодого роззула молода. В одному з чобіт вона знаходить кілька монет, що їх завчасно туди покладено. Як свідчить Калиновськнй. в XVII ст молодий вдаряв свою жінку халявою 221. Нині, навпаки, по деяких місцевостях молода мусить бити свого чоловіка (Чуб., ст. 653). Тим часом свахи співають пісню, де робиться натяк на вільний вибір дівчиною; стоячи перед необхідністю скоритись цьому привабливому для неї звичаєві, дівчина каже:

Роззуватиму,

Кого знатиму;

Ледачого обійду,

Не займатиму .

Нарешті молодим кажуть лягти на ліжко, і після того всі відходять, примовляючи: «Не лінуйтесь же тут, людей не воловодьте![42] Як свідчить Чубинськнй, дуже рідко де дружко та свахи зостаються; а взагалі скрізь молоді зостаються на самоті. В разі, коли перебування молодих в коморі обмежене, коли вони не мають зоставатись там до ранку, дружко чи піддру-жий зостається коло дверей, чекаючи, поки молодий стукне в двері чи просто кине чобота, щоб повідомити про виконання шлюбного акту.

Тим часом гості, що зостались у хаті, далі п'ють та співають та.

Репертуар пісень, добраних для цієї нагоди, має своєю метою вихваляти та поясняти той акт, що в той час має доконатись у коморі: «Світи, ясний місяченьку, освіти небеса світлом прозорим, щоб нашим молодим було ясно видко в коморі. Молода журиться, сидячи на постелі, а молодий її цілує, примовляючи: «Не журися, моя мила, час збирати калиноньку та давати подарунки твоєму батькові й моєму. Вже старі вони обоє, будуть пишатися подарунками* (Орловка на Катеринославіцині). Дівчина не може відважитись иа жертву:

Же б я була знала,

В панцір бим ся вбрала.

(Чуб., X» 1276)

Инша пісня попереджує молодого, щоб він обходився з молодою ласкаво, бо вона може викинути його з ліжка {Чуб., № 1283). А ще в иншій говориться:

Ой пішов дощик краплистий.

Та уродив черчик черчистий.

Та не вміла Маруся носити,

Та мусіла Іванка просити:

«Ой окраси, Іванку, сей черчик мій.

Та звеселимо увесь рід свій...»

(Чуб.. № 1333)

Далі пісні набирають грубого тону:

Наїхали купці з Холма,

Питаються, почому вовна.

Чорная вовна По червониому сповна,

А білая вовна По золотому сповна.

Руно на руно клали Й у середині дірки шукали;

Тицю-тнцю у білу вовницю,

Утрапили червону криницю.

Продрав котик стелю Та впав на постелю;

Поти качався,

Поти валявся.

Поки тій Марусі Між ніженьки вбрався.

(Збірник Максимовича, № 27. 7 та 8).

Зоставшись на самоті з своєю жінкою, молодий не гається увійти в інтимні зносини з молодою. Як твердить Чубинськнй (ні в одному з инших джерел, нам відомих, ми не могли знайти підтвердження цьому), молодий не сміє докінчити акт, а мусить обмежитись самою дефлорацією; зі свого боку молода, яку навчили свахи, відштовхує його зараз же після першого зближення ш. А наколи молодий з тої чи иншої причини не годен до чину, якого від нього вимагають, причину його несили звичайно вбачають у браку поваги до певних звичаїв та до певних заходів остороги, шо їх завше треба вжити; йому, наприклад, категорично заборонено оглядатись назад, як тільки він прийшов додому, особливо, коли його ведуть у комору. Так само це може бути пояснене чарами, то до них спричинилась сама молода, а то, може, до справи вмішався і якийсь ворог, встромивши десь голку чи зав'язавши вузлика. R першому випадку молодий має розірвати сорочку своєї жінки, щоб знишити силу чарів; у другому випадку шукають причину лиха і, коли знайдуть щось підозріле, кажуть; «От якийсь дідько з пеііла кепкує з нас!»

m ЧуАиискіА. Труд* мспед. IV. ст 443 ІІгі факт, кили він працями* (а на дуже гхкльмі припустити йога), явля* собою дуже цікавий компроміс між обов'язковою дефлорацією (■ вона. як ми це побачимо далі, стяла сутнім актом народного имюбу у всі« народі») та утрннаииян од тілесного сднаикя кілька день після шлюбу, ик то було прийнято т» рекомендовано старими релігіями. а також » ірнстіянством Сліди цього утримання знаходимо в іиду сів (АаѵаІДуапа. І, 8. 10; Pftraskara, І, 9, 8- 10, цит у Осипова. ор сМ., 173), у жидів (Tobias. гл. VIII, ст. 4), у греків тв > римлян («Primus nuptiarum die« verecundiae datur Macrobius». I. cap IS) Карфагенський собор иака зуваи його в IV ст (Sponsus et sponsa cum benedicendi sunt iacerdote a parentinu* et paranymphta oflerantur. qui cum benedictk>nem accrperint eadem nocte pro reverentia ipsius benedictionis in virgmitale permaneant Condi Corl-hag.. IV. con. ІЗ у Гільдебрандгя De nuptiia vet. christ.. M); духовенство рекомендувало цей івичай у Франції (Hk moneat eos çacerdos ut triduo se custodian! a polhiciooe camiv Marlene. De antiquis ecdesiae ritfbus. 2. col 371; y Ed du Méril. op eft.. 72). в Італії (ibidemІ. в Німеччині (ib ta Weinhoid Die deutschen Frauen. 260) і т д Духовенство вимагало від нетерпеливих кохаиців, шоб вони купували в них дозвіл «Мешканні Аббевіля одного дня,— оповідає Laumier (op. cit., ст. LV),— збунтувались yd ралом та вимагали права спати з своїми жінками з першого дии шлюбу, та. шо було иаАгіриіе.- шоб нікому нічого не платити за це право їм за грозили драконом, шо задуиіии сім іиршиї чоловіків Сарн, які занадто потішились використати з насолодою свої права Аббеаїльц) кпнли собі з цього дракона. Мертамійські лавники передали справу парламентові 19 березин 1409 р парламент прийняв наказ, в якому «заборонялось Аміеиському єпископові та священикам брати чи вимагати гроші з молодих за дозвіл спати їм з своїми жінками иа перший, другий та третій дгнь після шлюбу; цебто кожний мешиаиець міг слати

з своєю жінкою без дозволу спископа та його енншеників Ця постанова була проголошена при акламації цілої прекрасиої стати Пікардії» Цс втриманім й тепер спостерігають у болгарів (Чолакомь, ор сН . 92), у сербів (Ami Boué. La Turquie d'Europe, II. 4%). y хевсурів (Макс Ковалевскій, Законі» и обмчай. II. 104) тошо

Але коли нічого довести не можна, обвинувачують молодого і навіть б'ють його. Тоді перша сваха бере молодого за руку, веде його у двір та примушує витягати всі цвяхи, які трапляться по дорозі: в дверях, у колесах тощо, аж поки він не відчує, що йому стало ліпше. Але капи молодий, після всіх заходів, все-таки не годен виконати сво€Ї функції, ііебто зробити калину, то його заступає дружко !35. Однак у деяких місцевостях конечну дефлорацію, яка будь-що-будь мусить відбутись, і то саме в цей момент весілля, робить сама молода або свахи, що просто проривають гимеп пальцями.

Наведені факти достатньо доводять, що оглид одежі молодої (так само як і мшодого) народний звичай вважає не тільки заходом, щоб запобігти хитрощам молодої, якій иноді треба сховати свій гріх, але й істотною осторогою для самого молодого проти чарів, що в ріжних формах можуть чинити на нього. Звичайно, дівчатам приходиться хитрувати: вони вміють, наприклад, заховати трохи пір’я, вискубленого з молодої птиці, бо в такому пір’ї тримається трохи крови, і т. д. А все-таки на ці остороги, що їх треба вживати, не треба дивитись так, як Боплан та инші дослідувачі, навіть новішої епохи. З більшою рацією можна пояснити їх значення як повір'я, засноване на символізмі, яке трапляється у всіх народів2îf'.

На цілій східній Україні, на Лівобережжю, молоді лишаються в коморі стільки часу, скільки треба для шлюбного єднання, а на Правобережжі, на західній Україні, вони зостаються там цілу ніч і виходять звідти тільки другого дня рано. Тільки в кількох повітах, що межують з самим Дніпром та наближені до лівого берега, додержують лівобережного звичаю. У першому випадку дружко, після умовного сигналу (молодий стукає в двері або кидає свого чобота), всіх про це сповіщає. Тоді, взявши меч, ідуть до комори, щоб вивести звідти молодих. В деяких місцевостях, однак нечисленних, молодий.

подавши сигнал, ховається; подекуди, не так часто, він, навпаки, ховає молоду і мусить дати кілька копійок тому, хто її знайде. (Потім ми скажемо ширше про ці два звичаї). Свахи скидають з молодої сорочку й дають їй ту, іцо вона мала на собі перед тим; вони також надягають їй шапку молодого. У випадку, коли є докази її дівоцтва, молода мусить співати таку пісню:

Темного лугу калина.

Доброго батька дитина;

Сім літ по ночах ходила.

Цноту з собою носила;

Купували купці— не продала,

Прохали хлопці— вона не дала;

Шовком ніженьки зв’язала,

Свому Івану держала.

(Бердичівський повіт на Київщині).

Потім, згідно з тим чи иншим звичаєм, шо існує в даній місцевості, молодим дають спокій або урочисто виводять їх перед гостями. В першому випадку молоді зостаються сидіти на постелі, і їм приносять на вечерю печену курку 227 — страва, встановлена ритуалом, — хліба та доброї горілки. А тим часом сорочку молодої тріумфально несуть до хати й показують усім присутнім. У другому випадку молода вбирається у повний свій одяг. Сам молодий надягає їй на голову очіпок, свахи покривають її наміткою і до намітки додають червоний вінок, або, коли дівоцтво її не доведено, зелений вінок. Потім дружко бере меча та йде з комори; молоді ідуть за ним у парі молодий праворуч, а позаду цілої процесії свахи, що несуть сорочку (тепер уже сорочку носять дуже рідко). В деяких місцевостях иноді сам молодий несе сорочку на голові. Підійшовши до хати, дружко стає перед дверима сіней, а молода, коли вона дала доказ своєї «чесности», стоячи на порозі, співає ще раз пісню, зазначену вище. Потім дружко вводить молодих у хату, а свахи йдуть за ними, повторюючи пісню, яку щойно співала молода. Після того (коли це взагалі робиться) свахи показують сорочку «з калиною» батькам молодого, передають її далі старості, що, ставши на лаву та закривши рушником образи й попросивши благословення у всіх «показати дівочу красу», дає всім подивитись на шлюбну сорочку. «Подивіться, пани родичі, от на цю кошулю... Дай, боже, щоб і вони за своїми дітьми діждали такоїі» Діставши таким способом безперечне підтвердження дівоцтва, захованого молодою жінкою аж до шлюбу, присутні виявляють несамовиту радість: починають верещати, скакати по лавках та столах, бити посуд тощои®.

В XVII столітті все це відбувалося ще з більшою урочистістю. «Коли вони (молоді) зостаюты-я вдвох на самоті,- оповідає Боплаи, вони засувають фіранки, а тим часом більшість присутніх на весільному бенкеті приходить до кімнати з дудками, танцюючи з чаркою в руках; жінки танцюють та скачуть, плескаючи в долоні, начебто вони в усіх точках виконали шлюб; в щасливому випадку, коли вона (молода) дасть ознаку, зараз же всі присутні скачуть та илещуть руками і радісно кричать; батьки молодого увесь час чатують коло ліжка, сподіваючись почути, шо там робиться, чекаючи на хвилину, коли відсунути фіранки, як скінчиться комедія; і тоді вони (молоді) негайно дають білу сорочку, і коли знайдуть на ній ознаку дівоцтва, тоді аж хата ходить од несамовитих покликів, іцо ними виявляється радість та задоволення цілого роду з підтвердження цього факту» т.

Але коли сорочку не показують (а це тепер буває дедалі все частіше), то молода, проспівавши пісню, яка стверджу« її чистоту, іде з своїм чоловіком до його батьків, що чекають на молодих, сидячи на лаві біля печі і тримаючи кожний в руках хліб. Старший боярин знову просить тричі у старости благословення дітям привітати своїх батьків. Молоді вітають їх, а вони благословляють їх хлібом. Потім молодих садовлять за стіл і частують наливкою та ритуальною печеною куркою. Тільки в західній Україні ця регламентована страва замінена на вареники з сиром. Дуже рідко буває, щоб гості розходились зараз же після вечері. Звичайно новина про чистоту молодої викликає, як це вже зазначено вище, велику радість; люде несамовито радіють, і бенкет стає справжньою оргією, що відбувається в супроводі танців та співів, цілком еротичних, які, без жадного сумніву, являють собою відгомін стародавнього фалічного культу.

Звичаєва перезва і є тою оргією, що починається після виходу молодих з комори (в тому разі, коли їх лишають там перебути цілу ніч, одкладається до другого дня). Розглядаючи цей звичай, ми довше спинимося на цих піснях і танцях та спробуємо їх простудіювати; а тепер ми обмежимося тільки зазначенням тих пісень, що виявляють радість з приводу єднання, яке дало змогу констатувати дівоцтво молодої. В них також переховується багато слідів дуже давньої епохи та культу органів відтворення, шо його христіин-ство злегка затушувало, як це ми вже бачили. В пісні, що її занотував Максимович, говориться;

Ой ішов дощик кропнистий.

Ой уродив чернчик зернистий.

Не уміла й Уляна красити,

Мусіла Івана просити;

А наш Іван, молодець.

Рубав березу під корінець.

Рубав же її й не зрубав.

Гнув же її й не зігнув,

Вліз на вершок та розчахнув.

Ой їдь, родоньку, не бійся,

У червониї чобітки обуйся,

Топчи вороги під ноги...

Лайте нам рушників з торочками,

А ми дамо сорочку з квіточками.

(№ 12).

А в покоїку за двірочками Стоїть постелька з подушечками;

На тій постельці .Маруся лежить.

Між ногами.......держить.

Ой треба добре Марусі просити,

Щоб дала.......зажити.

(Чуб.. № 1592).

У численних приспівках, завше дуже веселих, знаходимо той самий

сюжет:

...чи не плачеш ти?

І матері чи не скажеш ти?

— Коли б я казала.

То я б тобі не давала.

(Максимович).

«На сволоку паук ткав паутину та й упав на ліжко; на тому місці, де лежала Маруся, розпустилась рожа, червона калина стала розцвітати» (Новгород-Волинський повіт).

Калинонька наша Маруся Під калиною лежала.

Калину ламала.

Чорним шовком у пучки в’язала.

До батенька слала...

(Чуб., № 1319).

В иншій пісні говориться;

Йде Маруся З ложа.

За нею Матір Божа.

Наложила короночку На її головочку.

(Чуб., № 1326).

Цей образ нагадує протекторку шлюбу — Юнону.

Після урочистого сконстатування дівоцтва молодої в деяких місцевостях практикується звичай, що його значення ми не можемо собі добре з'ясувати, але нема жадного сумніву, що це значення зв’язане з відношенням цього звичаю до стародавнього культу вогню. Цей звичай має назву —смалити молоду. На Київщині (Чигиринський повіт) всі присутні на весіллі, чоловіки й жінки, їдуть за село і там палять вогнище з соломи. П’яні жінки, піднявшись до пояса, скачуть через вогонь, а чоловіки кидають їм навздогін запалені жмути соломи. А дружко в цей час частує всіх горілкою. Це триває досить довго; иноді тут-такн палять солом’яного воза, і це «смалення» не обходиться без того, шоб хто-небудь не попалився більш-менш серйозно2:,|). У Бори-совці на Катеринославщині задовольняються тим, що водять молоду по селі, співаючи та несучи походи і з запаленої костри ки И|,

Після сконстатування дівоцтва молодої насамперед дбають про те, щоб сповістити її матір. З цією метою призначають спеціальне посольство, особливо коли родина молодої не представлена офіційно (згідно зі звичаєм, батьки молодої не можуть ні проводжати своєї дочки до хати молодого, ні бути присутніми вечором на весіллі). Батьки молодого наливають в пляшку ліпшої горілки, найчастіше червоної наливки, чіпляють до неї пучок.калинових ягід та кілька колосків збіжжя і пучечок калини. Перев’язують також червоною вовняною ниткою хліб (спечений одночасно з короваєм) і все це разом посилають матері молодої, найчастіше через братів молодої або через осіб, надісланих для того від її матері. В багатьох місцевостях цю візиту до матері молодої роблять всі гості, яа чолі з дружком, що несе сорочку молодої. Явна річ, що ця процесія іде в супроводі пісень:

Спасибі тобі, таточку,

За кудрявую м’яточку,

За запашний васильок,

За твою чесну дитину.

Що вона по ночах не ходила.

При собі сноток носила.

Прохали хлопці — вона не дала.

Купували купці — не продала;

Шовком ніженьки зв’язала,

Свому Іванку калину держала.

— А мій Іванко розограв.

Шовкову ниточку розірвав.

(Чуб., № 1347).

Підійшовши до хати матері молодої, співають:

*** Николайчукь, op. cit.; «Кіевская Старина». 1883, II, 395. Подібний звичай існує також в оренбурзьких козаків: розкладають вогонь біля хати молодої, й усі скачуть через нього (Помомаревъ. op. cit., 68)

Я| Е. П Радакова, Весілля у Борисовці (Рукопис).

Батьки молодої частують усіх гостей горілкою, а коли черга прийде на дружка, він тікає під стіл і, сховавшись таким способом, подає матері покрасу, цебто сорочку молодої, шо він її приніс2М.

Деякий час після того зостаються ше в батьківській хаті молодої, а потім вертаються до хати молодого, де знову п’ють; потім розходяться.

Цей звичай, що його скільки-будь виразних слідів не знаходимо в Західній Європі, практикується в значно більше розвинутій формі в инших слав'ян-ськнх народів: у сербів из, а особливо у болгарів. У Болгарії, другого дня після весілля, коли сконстатовано дівоцтво молодої, посилають її батькам червена ракіа, цебто горілку, забарвлену червоним, трохи сушених фіг та другу половину «агарлику», чи «право батька» (спеціяльна плата за дівоцтво молодої); перша половина мусить бути заплачена перед весіллям, друга половина не платиться, коли молода не була вже дівчиною т. Крім того, також посилають козла чи барана, якому чоло значать червоним, а роги позолочують та оздоблюють яблуками, настромленими на роги. Прийшовши, посли від родини молодого віддають все це батькам молодої, а сам молодий або його боярин забивають скотину *38 і з того м'яса готують обід. Мабуть, можна пояснити цей ритуал, зіставляючи його зі звичаєм кавказь ких горців,— посилати селу молодого кількох баранів та вбивати їх у жертву богам-протекторам села . А гар лик не існує на Україні; можна припустити, що забарвлена горілка, яку дарують батькам молодої з нагоди сконстату-аання її дівоцтва, являє собою слід цього заниклого права, що про нього ми говоритимем далі, а священний хліб, перев’язаний червоною ниткою, заміняє в нас жертву худобою у болгарів та хевсурів.

10

Другого дня після весілля. Сніданок молодої.

Молода іде по воду. Весільний прапор. Червона барва.

Коли молода — не дівчина. Вкриття голови.

В західній Україні, як ми це вже зазначали, молоді зостаються в коморі цілу ніч. Другого дня, дуже рано, відбувається церемонія зводин, цебто вставання молодих. Свахи, дружки, а иноді й мати молодого приходять до комори і, ствердивши дівоцтво молодої, дають їй иншу сорочку, вдягають її в очіпок та намітку, поверх якої кладуть червону бннду пу. У Бердичівському повіті разом із тим вважається конечним, щоб молода мала й червоний пояс .

В українців на Сідлеччині молодий, як ми це зазначили вже вище, коли сваха та бояре входять до комори, ховає свою жінку, і хто її знайде ***, той дістає від молодого викупне. Після того покривають голову молодиці. У бойків. у Галичині, налягають молодій очіпок, посадовивши її на ярмо, яке молодий тримає в себе на колінах 24°. У гуцулів молоду садовлять просто на коліна до молодого^141.

Ми вже вказували виїце, як розплітають косу молодої та яким способом вдягають на неї очіпок. Було б більше рації в тому, якби цей обряд одбу-вався вже після того, як молода de facto з'єдналась зі своїм чоловіком Правда, тоді не було б і зворушливої церемонії прощання молодої з своїми дружками. У всякім разі це більше гармоніювало б із самим значенням весілля та його характером, бо ж українське весілля визнає тільки поганські звичаї, тільки з виконанням цих звичаїв воно дійсне, і тільки після реального з’єднання з чоловіком визнають за молодою її права як молодиці. Також і відрізування коси (тепер відстригають тільки кінці волосся) комбінується з актом покривання молодої у тих місцевостях, де цей обряд іцс виконується, а саме на Поділлі та в Галичині.

Після того як молоді вийдуть з комори, а иноді те й перед тим, до них з’являється делегація од матері молодої. Молоді приймають також делегацію дружок, що приносять їм снідання. «Чи знаєте, добрі люде, новину,— співають снідальниці,— Танка дочку загубила, а Горпина близняточка на світ породила: сина й дочку. В вухах їй не гомоніло, в животі їй не боліло... діти ходять вже й працюють». <На добридень, старенькая мати,- співають вони далі, входячи до хати та симулюючи весь час екзогамію,— як ся маєш, чим годуєш нашу гусоньку? Вкрав ваш хлопець нам гуску; сіткою її вкрива ли. в клітоньку замикали, наміткою зв’язали» ш. Після ритуального сніданку всі йдуть до хати. Однак у деяких місцевостях молодих зразу ведуть до хати і вже там частують ритуальним сніданням. З комори їх ведуть чи то за хустину, чи за рушник, згідно з місцевими звичаями, а в Сідлеччииі несуть разом із тим живого півня, тримаючи його за ноги й помахуючи ним . У Холмському повіті стелють солому по дорозі молодим під ноги. Цю солому потім ритуально молотять, а підійшовши до стола, молоді мусять перейти поверх нього, і для того ставлять для них драбину, повиту соломою. На Сідлеччииі також молотять солому, що була постелена на шлюбному ліжку; про це буде мова далі.

Иноді приносять також до хати сорочку молодої, щоб показати її всім присутнім; це викликає таке саме буйне виявлення радощів, як і в попередньому випадку: голосно кричать, співають, скачуть по лавах тощо. Потім посилають сорочку до матері молодої і т. д. з додержанням того самого порядку, що ми його тільки що описали 1ІА.

Але коли зводини відбуваються те вночі, то другого дня дають молодим лежень, спечений разом із короваєм. Найчастіше його приносять ше в комору. Потім молоду покривають наміткою з червоною биндою та ведуть до хати. Привітавши все товариство в хаті, молода йде до криниці по воду і дає свекрові вмитися, а иноді по черзі й цілій родині. На Сідлеччині, коли молода йде до криниці, бояре всіма способами намагаються перешкодити їй набрати води. Ми дамо пояснення ритуального значення цього звичаю, як будемо говорити про весілля у болгарів; а тепер ми обмежимося лише цитатою з праці Яичука, який дуже правдиво спостеріг, що ритуальний характер цього звичаю дуже добре зазначений таким фактом. Коли на власному обійсті нема« криниці, то власнику криниці, що з неї взято воду, посилають дарунки, які складаються з хліба, рушника та дрібних грошей.

Після виконання щойно наведених звичаїв, чи то вночі, чи вдень, бояре в супроводі дружини негайно ідуть до хатн молодого та ставлять корогву, цебто весільний прапор. Беруть для того довгого дрючка та чіпляють до нього на кінці червону запаску або щось инше з тканини тої самої баран, наприклад хустину або пояс. Зверху прив'язують пучок калинових ягід та барвінку. Корогву ставлять чи то на стрісі хати, чи перед ганком, і після того молодий частує всіх бояр горілкою, а молода пришиває до їх шапок червоні биндн. Значна частина членів цієї делегації мусить додержувати варти коло корогви, зостаючись перед ганком, аж поки не настане ніч, щоб ніхто не вкрав весільного прапора, бо коли б це сталося, молодий мусів би платити викупне. Знову маємо звичай, аналогічний до перейми та инших звичаїв, що в них виявлені права, які мала на дівчину ціла парубоцька громада. ИнодІ замість корогви просто закидають на стріху червоний пояс або начеплюють його збоку на комин. Роблять ще більше: починаючи з цієї хвилі, всі пляшки, що в них подають напої, оздоблюють червоними грознами калини та перев'язують червоними нитками. Червоні стрічки мають не тільки на шапках бояр, але й на хустках свах, снідальниць та взагалі всіх жінок, присутніх на весіллі. Старший боярин з свого червоного пояса робить шарф собі через плече, у всіх червоні стрічки, бояре підперезуються червоними поясами,— словом, червона барва панує скрізь.

Щодо корогви, цього загального для всіх слав’янських народів весільного прапора, то, здається, пін являє собою ще пережиток иншого звичаю з початку XVII століття, який продовжує колишнє публічне демонстрування сорочки молодої.

«Другого дня, — оповідає Боплан,— представляють иншу, також приємну комедію, шо мусить здаватись надзвичайною тим, хто її не бачив; в рукава сорочкн просувають палицю, вивертають сорочку і носять її, як прапор, по вулицях міста з великою урочистістю, як ознаку, шо має почесні сліди бою, щоб усі були свідками дівоцтва молодої; всі весільні гості йдуть за цим прапором з музиками, співаючи, танцюючи в цій процесії ліпше, ніж коли... обходять ціле місто, а ціле населення збігається на гомін га йде за процесією, аж поки вона не вернеться до господи молодого*245,

Червона барва в цьому разі, здається, має однакове значення у всіх слав'янських та арійських народів, як і взагалі у всіх народів земної кулі.

Beauplan, Description de l'Ukraine. 126—127.

Червона барва веселить і посилю« почуття; червоне було скрізь та в усі епохи епітетом сонця, як у найстародавніших народів, так і в сучасних дикунів; червона барва означає принцип плідности та відтворення в природі. Фалічні фігури, що являли собою негерських богів і які можна було бачити на світовій виставі в Парижі 1889 p., були цілком або частково мальовані червоною барвою. Фалічні камені та дрючки, що символізують Сіву, або Магадеву, Індії, також мальовані червоним. В Індії молода сиділа на воловій шкурі, мальованій червоною барвою, греки та римляне вкривали шлюбні ліжка червоними тканинами. Клали також пурпурову одежу вздовж доріг^24*. Цю барву знаходимо також у священного бика пагоди Сюра (Surat), на стародавніх статуях Вакха, що у греків собою втіляв Магадеву, на лріапічних фігурах, що їх ставили на полях стародавньої Італії. Фалос, що його носили на Діонісових святах, був мальований червоним, і Тибул казав (Carmen, t. 1, cl. І, v. 17): Pomonisque ruber custos ponatur in hortis terrcat ut salva falce Priapus aves 247. Шлюбний серпанок (flamenum) у римлян був червоний, і це в наш час можна бачити в Болгарії, Греції, Буковині тощо. В старовину в Німеччині носили червоний прапор на весіллі, а розмаринові весільні букети і тепер перев’язують червоною ниткою 24®.

В разі, коли молода не заховала до шлюбу дівоцтва та коли це стало відомим товариству, всі весільні церемонії набирають иншого характеру. Передусім молода, виходячи з комори, позбавлена права співати пісню калини. Коли б випадково їй пощастило одурити товариство та проспівати цю пісню, то це могло б накликати ріжноманітні нещастя як на неї саму, так і на цілу її родину та для всіх тих, кого молода хотіла б зробити нещасливими; для цього їй досить тільки було б подумати в цю хвилину про них. Далі їй приходиться вислухувати дуже неприємні слова про неї в піснях, яких співається в цьому випадку:

Говорили люде.

Що Маруся добра буде;

Вона така добра,

Як дірява торба.

(Чуб., № 1360).

Ти, Васильку, калина, малина,

А на тебе дивитися мило.

Ти, Параско, чорна халяво 249.

Увесь рід покаляла.

(Максимович, № XVII).

В инших піснях допитуються у «нечесної» молодої, щоб вона призналась та сказала, з ким вона грішила до шлюбу: «чи з попом, чи з дяком, чи з піддячим, чи навіть... з собакою». Звертаючись до матері молодої, пісні пропонують їй не з’являтись до товариства:

Edelst, du Méril, op. dt., 167.

Walter K Kelly, Curiosities of indo-european tradition and folk lore, 292—294 m ^ °P- c*t'. 67. note 5.

Про значення цього символу див.: Потебня. Обьясменіе малорусскигь иародныхъ пѵенъ. Il, 9.

Та ходімо до плота.

Та роздеремо кота;

Занесемо під перину Та зробимо калину .

(Чуб., № 1361).

«Під сосною спала, шишка в ... впала; дівка крутилась, вертілась, дівкою бути перестала». (Чуб., № 1361).

Замість того, шоб урочисто покривати молоду очіпком та наміткою. їй співають:

Там на долині Пасла свині.

Мішком обгорнулась,

А ... застібнулась.

(Весілля у Галицькому повіті на Полтавщині).

Зовсім не видко тоді червоної барви. Замість корогви вішають иа ганку брудну ганчірку, а на стрісі хати ставлять старий помийний цебер без дна або зовсім негодяще колесо... Нарешті приходять до батьків «нечесної» молодої, співають їм дуже цинічні пісні, надягають їм на шию солом’яні хомути 2В1, а на голови — діряві відра, частують горілкою з дірявої чарки25ї.

Разом із тим мажуть двері та стіни сажею або дьогтем; словом, стараються всякими способами образити. Всього цього дотримували ще на початку XVII століття. У ті часи молодий міг навіть зректися свосї жінки, коли вона не могла дати доказів свого дівоцтва, хоч би вже вони й були повінчані у церквіг5э- Тепер, коли молода призналась у своєму гріху перед тим, як іти в комору, обмежуються тим, що не співають «добрих пісень» та тим, що червона барва зникає з весільного свята. Крім того, навіть у тому разі, коли брак дівоцтва сконстатовано вже після виходу молодих з комори, молода може просити вибачення у всіх присутніх, і звичайно її звільняють од усіх вищезазначених образ та кажуть їй на потіху: «Нехай тобі бог простить, не ти одна на світі... по цьому люде будуть» 2М. Коли в твердженні Чубинського, що ніби всі ці ганьблнві звичаї вже одійшли до царини переказів, і є певне прибільшення, то все-таки треба визнати, що Іх тепер додержують незвичайно рідко.

Після всіх цих щойно описаних обрядів молоду урочисто ведуть до церкви. щоб виконати над нею релігійний обряд виводу до церкви, а також щоб покрити її. Дружко та піддружі, діставши від старости благословення, кажуть боярам взяти весільну корогву та йти наперед. Сами вони йдуть за ними, несучи збанок з пивом або пляшку горілки, а також ритуальний хліб, що його призначено для священика. Далі йдуть у парі молоді, за ними за-мужні жінки, а на кінець, позаду всіх—музики.

Ідучи, співають пісень, що в них хвалять дівоцтво молодої та славлять той обряд, що має бути доконаний. «Наша молода, як повная рожа; вона втіха цілій родині». «Ми до церкви йдемо, подарунки несемо: жито й пшеницю, на щастя цілої нашої родини...» Коло церкви спиняються, а дружко з піддружим ідуть до священика та просять його перевести акт виводу. Прийнявши подарунки й діставши, крім того, ще трохи грошей, священик іде до церкви. У приділі священик читає перед молодими молитву, а потім бере їх за руки та виводить всередину в саму церкву. Там він читає молитву покривання голови та покриває молоду поверх намітки білим серпанком м Потім вони вертаються додому в тому самому порядку, проголошуючи в піснях, що вони у господа бога бѵлн, молилися богу, святій п’ятниці та святому

щ . О»

понеділку, «щоб провертів дірку» ,

Дуже цікаво, що в деяких місцевостях, коли немає близько церкви, цей обряд ідуть виконувати до криниці. Ідуть в тому самому порядку, як ми це зазначили, ставлять молодих поруч перед криницею і покривають їм голови рушником. Не скидаючи рушника, вони мусять умитись, потім утертись тим самим рушником, що ним вони були покриті; після того вертаються додому 2S7.

У лемків, у Галичині, молоді, умившись в річці, кидали туди дрібні гроші. Молода мусіла втиратись сорочкою свого чоловіка, а він — її сорочкою. Потім молодий брав молоду за руку І водив її туди й сюди по воді, після того молода набирала води й усі вертались додому. «Стародавність цього звичаю, каже Потебня,— безперечна. Існування його наприкінці XII століття було б засвідчене документально, якби вважати, шо слова, які ми читаємо в кінці «Правил митрополита Кирила»: «ми чули, що в околицях Новгороду ведуть молодих до водн, і ми забороняємо це»,— не є пізнішою вставкою» *5 .

m Кіі.іииойсніА, op. сії , ХдрьковскіА Сборннкк ПІ. і71.

ш О Грмша, Весілля в Галицькому noehi (Рукопис) ЧубиискіА. Трудьі эксп.. IV, № 1369 Цікаво зазначити, що в цій пісні, що ямне собою очевидний уривок стародавнього гімну, затримався вираз «провертіти*, то оказу* на коловоротииА рух: у величній літературі акт інтимного сливини іавше уподоблювався коловоротному рухові аглапі — знаряддя, що Аого вживали для здобування священного ногню способом верченни Дерев'яну частину цього знаряддя, а саме ту. що в ніА чинилось верченкя, наближали до жінки, а Другу, яка вертілась коловоротом,— до чоловіка (Rig-Vcda. Vil, І, І, та III, 29. І та 12).

^ ЧубиискіА. Труды wen.. IV, 591—592.

Потебия, Объяснеиіе малорусскихъ народныхъ пЪсеігъ, II, 147—148.

Здіймання намітки з молодої. Частування медом.

Урочисті запросини тещі. Молодий ховається. Перезва. Весільна оргія. Танці та співи. Сороміцькі пісні ( Fescenninia ukrainienses). Права всіх мущин роду на молоду. Звичай молотити жито. Перезивки.

Після повороту додому молодих запрошують за стіл. Перед обідом або після обіду переводять церемонію, відому на Україні під назвою підгулювання молодої. Цебто її звеселення. Свекор довгою палицею здіймає з неї серпанок, іцо ним була покрита її голова в церкві. Він тричі помахує цим серпанком над головами всіх присутніх, а потім кладе його на велику пїчМ9, яка завше є у великій хаті у всіх українських селян. Після того приданки. цебто замужні жінки, що беруть участь у всіх весільних обрядах, які відбуваються після прийняття молодих у хаті молодого, співають:

Де ж ти, Мар’є, родилася?

Де ти чарів навчилася?

— В мене чари всі готові:

Біле личко, чорні брови.

(Чуб., Ni 1459).

На Полтавщині свекор бере палицю, нібито рушницю. І вдає, що цілиться в невістку. Гості питають його, чи він вміє добре стріляти. Він одповідає позитивно і, вдаючи, що кінцем палиці хоче досягти молодої, розбиває шибку у вікні, що біля нього сидить молода. Присутні висловлюють сумнів щодо його зручности, тоді він, щоб направити свою помилку, кінцем палиці здіймає серпанок з молодої та віддає його своїй жінціг60. У Боришполі, на Пол-тавщині, ролю мисливця грає дружко. «Ану, чн поможе мені бог цюю лисицю встрелити?» — каже він, удаючи, що націлюється своєю нібито рушницею на молоду, а потім здіймає з неї палицею серпанок, тричі помахає ним над головами молодих і віддає Його свекрусі. В описі шлюбу в XVIII столітті знаходимо доказ того, шо все це виконував тоді батько молодої, запитавши спершу в молодої, чи вона не сліпа г61. Щоб з’ясувати собі значення цього звичаю, який явно ідентичний зі звичаєм разбуливаніе.— здіймання серпан-ку,— у болгар (у них серпанок молодої здіймають девері [бояре українського весілля|, притому в болгар серпанок має бути потім закинутий в куші26ї. бо ж вся церемонія відбувається в садку), треба зазначити істотню ріжни-цю, що існує між покриванням голови молодої,— для того служить звичайне головне покриття молодиці,— та ритуальним її покриванням шлюбним серпанком. Звичайно ці дві речі змішують, і роблять це однаково широ і саме українське весілля, І українські етнографи-дослідники ї63. Дуже можливо, що вкриття молодиці І весільний серпанок принципіяльно було те саме; одно й друге були ритуальними аксесуарами весільної церемонії. Так само обидві

*■ Ibid . 578.

т Калииовскій. ор сії.. ХарьковскіЙ Сборнмкѵ III, 171. 172 Калинове ми. с»р. cit., Харьковскій Сборннкъ, III, 171 — 172.

*** Боевъ, Къ брачйому праву болгаръ. 46; Чолаковь. Бглгарскн народекъ сбориикъ, 21—26; Любеноеъ, Баба Era. 72. Маємо сліди таких самих звичаїв і ■ Великороси: V Этнографическій Сборник. СПБ., 1872, II, 23-24

** Велике число фактів щодо цієї теми знаходимо в часто в нас цитованій праці Сумиова, О свадебньіхъ обычаяхъ. ст. 157—161.

річі могли походити з того самого джерела, шо його можна було б відшукати в хмарах, як то роблять ріжні міфологічні гіпотези; але ми маємо до них дуже мало нахилу, бо занадто вже вони туманами повиті... Але явна річ, що протягом часу ці дві речі диференціювались, і кожна з них надбала своє особливе значення. Очіпок та біла намітка (тепер ТІ заміняє кольорова хустка), безперечно, зостаються ритуальними; вони становлять головне вкриття молодиці і мають закривати коротке волосся, що його обрізано згідно з весільним обрядом (це ще практикують і тепер), бо ж у всіх народів вважається великим соромом для молодиці показувати своє волосся. Цим вкриттям покривають голову молодої в певний момент шлюбного свята (зараз же після шлюбної одправи в церкві або иноді після реального доко-нання шлюбного єднання), і молола вже школи його не скидає. Весільний серпанок, навпаки, скидають після того, як він одіграв свою ролю у весільно му ритуалі. Серпанком вкривають молоду згідно з релігійним ритуалом (в церкві чи коло води); його вживають для того, щоб сховати молоду від поглядів молодого та цілої родннн. Молоду покривають серпанком вперше в її власній хаті, коли вона сідає на посаді, чекаючи на прибуття молодого, і це є цілком окремий акт од розплітання коси; потім молоду вдруге покривають серпанком, коли її везуть до хати молодого, де, після прибуття туди, серпанок викидають як непотрібну річ, бо молода вже реально ввійшла до своєї пової родини Більше того, ніколи не здіймають серпанку рукою, але завше палицею, начебто бояться доторкнутися до нього, а кидають його на піч або в кущі (у болгарів) як річ, що могла б спричинитись до нещастя гм. Оттак, здається нам, треба підходити до пояснення цього звичаю. Макс. Ковалевський 1ЬЬ, у своїй видатній праці про звичаєве право в осетинів, дає також опис весільних обрядів цього народу; у них один з бояр махає над головою молодої довгою паличкою, обмотаною на кінці серпанком чи білим перкалем, це — •янгол голови». Макс. Ковалевський наближає цей осетинський звичай до звичаю їхніх сусідів — сванетів, в яких махають над головою молодої кинжалами, ніби для того, щоб забити всіх невидимих демонів, що могли б увійти разом з молодою до хати молодого. Це пояснення цілком можна пристосувати і до українського обряду підгулювання, що йде в супроводі пісень про чари, як це ми вже наводили вище. Один факт, однак, зостається ще не з’ясований: чому в цьому першу ролю грає батько молодого, що під час усіх инших весільних обрядів, як і батько молодої, зостається в тіні, чому його иноді заміняє дружко, і чому це не сам староста, що в цілій процедурі весільного ритуалу грає дуже виразно зазначену ролю жерця? Чи не маємо ми тут відгомону права свекра на невістку, що ним і досі зловжи пають у Московській Русі (енпхачество)? Це право було дуже поширене н усіх диких народів та в тих, що не вийшли ще зі стадії варварства, а особливо в тих, де існує звичай женити недорослих ше хлопців з цілком дорослими дівчатами. Крім документа, що його ми вже цитували на перших сторінках цієї праці і в якому мн читали, що в старовинних руських слав'ян свекри зовсім не шанували своїх невісток, знаходимо також у Лазіцького прямі вказівки на те, що ці права мали ще силу й на Україні в XVI ст., хоч вони вже й набрали трохи лагідніших форм: «viri autem qui ex conjuge fato (uncta masculam sobolem susceperuni per saepe impuberi filio sponsam

** Перенесення хоробн иа рослини практикують у всін народів, особливо у слав'ян. Дна Sobotka. Rost І inst vo V па rod піт podéit. Praha. 1879. 28—29.

ш М. Ковалевскій. Современиый обычай и древній гаконѵ Москва. I. 253.

quaerunl. cum qua tamen illi dormiunt et liberos procréant. Nato deinde exphe bis egresso novam nuptam a se constupralam et sobolem una adducit pater, ita inquiens: «Vides, fili, tuam conjugem et tuos liberos! Patris seortum, si filio placet, accipit illudsiu secus, praedam aspernatur et de alia ducenda cogi tat* we.

Після всіх описаних уже церемоній відбувається ще одна, а саме частування медом молодих та всіх присутніх. Дружко ставить дерев'яну миску з медом, ріже паляницю або пиріг на тоненькі скибочки та маже їх медом. Скибочки він настромлює на ніж і частує спершу сам себе, а потім по черзі, подаючи увесь час скибочки з ножа,— молодого, молоду, їхніх батьків і, нарешті, всіх присутніх, І всі мусять брати ці скибочки ротом просто з ножа. Иноді, частуючи молодого, дружко відводить ножа назад і з’їдає скибочку сам. Жарт цей він робить тричі, повторює це також з молодою, але, частуючи иншнх, цього жарту не робить №1.

Коли всіх уже почастовано медом, молода виходить із-за столу, бере чорну курку та вішає їй на шию лучки калини. Потім вона передає курку дружкові, але не до рук йому, а в полу його одежі. Крім курки, дружко дістає ще пироги, що їх спекла того самого дня сама молода. їх мастять маслом та за кінці зв'язують по два вовняною ниткою. Звуть їх стуліні. цебто притулені один до одного. Явна річ, що про горілку також не забувають; її дають у пляшці, заткнутій калиною та колосками, перев’язаними червоною биндою. Иноді подають ше цілу нечену курку, а о західній Україні, замість звичайних пирогів, вареники з сиром, шо û також зв’язують по два червоною ниткою. Забравши все вищезазначене, дружко та молоді сідають на віз та їдуть до матері молодої запросити її та цілу родину до хати молодих; це й є те, шо звуть перезвою, а в східній Україні —пропоєм^1“*. Иноді всі присутні беруть участь у цій делегації, в супроводі музиків та співів, та йдуть до хати молодої, несучи перед собою червоний весільний прапор.

В хаті молодої приймають делегацію з великою честю та садовлять за стіл. Дружко, або сам молодий, виймає пляшку з горілкою, вкидає у чарку три ягоди калини, наливає горілки та частує з цієї чарки батька й матір молодої. Братів та сестер молодої він частує з чарок, до яких він кладе по дві ягоди калини, а частуючи решту родини, він кладе тільки по одній ягоді,69. Потім молодий бере тещу під праву руку і урочисто веде її до своєї хати в супроводі цілого роду. Приданки у весь час співають відповідних пісень. Одна з цих пісень дуже точно зазначує, що зять іде рука в руку з своєю тещею тому, що з її дочкою він спить (Гадяцьк. пов).

У приході Корниці (на Сідлеччииі *70) та у гуцулів, у Галичині Эт|, саме тоді переносять придане молодоі до хати її чоловіка. Це випадки цілком виняткові, бо ж придане молодої, як ми це вже зазначили, має посилатися тоді, як молола від'їжджає з батьківської хати. Вже на початку цієї праці.

** Latitzki Johannr*. op. dt. 243 Не цьому кінчаються в кмикиі Лаэіиькогп епосі ерг «ємні іиодп весільим* іяичаіа на Україні. К<иія можна ииїдоірнти автора, що вій «а надто дбав про ге. щоб ирлипслаяи» украГясмс* іухомгмство мнгтваиги у с мнимим у вигляді, всг-глкн не можна відкидати наведення у ями» флатіа, tu« лмдаодятъ собі лідгьсрджеиня в при ця* Cj коняча ta Петра Могили {Суыювѵ Кі. нсторіи южиорусскняг свадебишіь обм-чаевк Кквск. Старина. XI. 512—ÔI4).

Чубинскій. op. ciL. IV, 578; Калнновсктй. op. cil.; Харьковскій Сборник. ПІ. 172 Про ритуальне яживаиия меду див : Сумцовъ, О свад обыч., 149—150.

Перезва - запросини перейти з одної дати до иншої; пропій — віддавати щось за горілку. m Хр Вовкова, Весілля у Бердичівському повіті (Рукопис). m Яичук. op. cit., 50

Я| Наука, вид М. Наумовича, 1889, VIII. 485.

коментуючи літонисний текст, ми зазначали, шо вираз іпатовського тексту «те, шо дають за неї», замінений у лаврентовській редакції словами: «те, шо дають для неї», не говорить про придане, але що цей внра.і треба розуміти як плату, шо II жених мас платити за дівчину. Наведені в нас вище два факти ніяким способом не можуть підірвати нашого твердження, яке й тепер нам здається цілком справедливим, уже з тої тільки причини, що ці факти цілком виняткові, і тому не можна їх вважати за пережитки якого-небудь стародавнього звичаю. Крім того, ми знаходимо їх на двох протилежних кінцях української території, і дуже можливо, що це просто випадкова річ. Нарешті, придане вже само по собі — як плата за молоду, яка забезпечуй її на випадок смерти її чоловіка, а також і на той випадок, коли б вона не схотіла зоставатися в його родині. Макс. Ковалевський дуже добре показав це в одній зі своїх праць про народи Кавказу

Коли перезва наближається до хати молодого, бояре беруть весільну корогву, махають нею над головами у всіх, що беруть участь у кортежі, а потім, згорнувши її, ховають. Ховається також і молодий У бойків, у Галичині, замикають навіть хатні двері, коли бачать, що наближається перезва, Пояснення цьому дає пісня, що Її співають перезвяне: «Вийди з комори, Оленочко, покажи твоє личенько миле родині; мати твоя заснула, а тебе викрали чужі люде, одвезли на конях; тепер мати їде їм наздогін» Далі мати молодої пропонує своєму зятеві коня осідланого та просить його повернути їй дочку, але, звичайно, зять на це не згоджується 73 Пісні розпитують також про самого зятя: «Ой що ж про це та й сказати, нігде зятя не видати? Чи він тещі налякався та від неї заховався? Не лякайся, зятю, не лякайся, за дверима від нас не ховайся! Нас, перезви, не багато, сотню коней нами взято!» Але зять не показується. Тоді пісні починають кепкувати з нього: «Зятенько нам налякався та в солому заховався. Миші там зашелестіли, чи ж вони його не з’їли?» Нарешті одчиняють двері. Виходить молода і починає обсипати всіх пшеницею, житом та вівсом. Иноді виходить і свекруха і, стоячи на порозі, обмінюється хлібом з матір'ю молодої, потім цілується з нею та заводить до хати. Иноді виходить молода, переодягнена хохою, цебто якимсь чудиськом, а то ще замісць неї або замісць молодого (це правдоподібніше), якого пісня увесь час просить з'явитись, виводять тура. Звичайно, це один з боярів, смішно вдягнений по-жіночому або ще якось инакше. На жаль, ми не могли знайти детального опису цього маскараду ні в одному з тих джерел, що ми ними користалися для цієї праці. Кати зважати на ім’я, то мова тут про бика п^43. ЙнодІ замісць бика виводять німця — грубо зроблена солом’яна фігура, вдягнена в лахміття, з великим фалосом. Фігуру цю показують глядачам у супроводі дуже безсоромних рухів, яким дають цинічні пояснення . Гості, дивлячись на цю фігуру, співають: «Це не наша дитина, це обман; її нещастя (phallus) довге, аж по коліна» 276. Фігуру цю демонструють двічі, а за третім разом виходить сама молода, і тоді перезва входить до хати. Иноді тура демонструють у самій хаті, Тоді пісня запитує:

Чи це тур, чи туриця,

Чи хороша молодиця?

Примітивши, що молода вкрита наміткою, питають, співаючи: «Де ти була, донечко, що стала така біла? — Я в саду була І квіти з дерев обсипали мою голову».

Увійшовши в хату, починають їсти та пити; при тому кричать, скачуть на лави, танцюють тощо. Зять все ще не виходить, і пісня пояснює його відсутність тим, що він виїхав до Львова закупити золоті келихи для частування перезви. Але ми вже бачили вище, шо Його відсутність мотивується страхом перед тещею. Цей нелад луже відомий і дуже поширений у всіх народів, які практикували умикання молодої, І здається цілком природним. У багатьох диких народів надзвичайно обережно уникають зустрічи з тешею, бо жінки стали б неплодними, а полювання було б лихе — бракувало б дичини 277.

В осетинів молодий не сміє попадатись на очі не тільки своїй тещі, а й взагалі цілому її родові під час весілля, а навіть Іще й потім. Він увесь той час перебувае у свого товариша (мабуть, у дружка) і тільки вночі полохливо прокрадається до своєї жінки 216 В деяких слав’янських народів, як-от у поляків, знаходимо також звичай, що зять ховається від тещі т.

Тим часом перезва стає дедалі все буйнішою та набирає вакхічного й еротичного характеру. Горілку п'ють просто з великих мнеок, «кожний п’є, скільки хоче»; розливають горілку по столі, жінки ляпають по ній руками, співаючи найцннічніших пісень; нарешті вони вискакують з-за стола І розпочинають несамовиті танці, які мають, безперечно, фалічний характер. На жаль, українська етнографія майже не має потрібних матерІялІв для вивчення цієї частини весільних звичаїв, хоч якраз ця частина дуже важлива і вивчення її могло б кинути світло на найстародавніші та найцікавіші риси культу й звичаїв у примітивних слав'янських народів і дати пояснення фактам, що й досі зостаються для нас незрозумілими. Спричинилась до цього, з одного боку, соромливість етнографів, що колись працювали над цим питанням; з другого боку — суворість російської цензури, що була ще соромливіша за етнографів тоді, коли народну традицію вважали за щось таке, шо не має жадної наукової вартости . Невеличка кількість відомостей, шо їх ми маємо щодо цього питання і які служать нам базою в наших дослідах, складається з деяких уривків, шо випадково опинились у збірнику Чубинсь-кого, та частково з рукописного збірника народних пісень Максимовича, що після смерти його зостався невиданий Але ми. головно, базуємося на невиданих матеріялах, які, на жалы дуже нечисленні і які зібрано ad hoc за нашою спеціальною програмою*’*1.

Майже нічого ми не знаємо про танці, які супроводять весільну оргію Спеціяльні записи весільних пісень, шо ми на них спирались в нашій праці, не дають нам достатніх відомостей.

177 El. Reclus, Les primilib, 153.

Макс. КовалевскіА, Современимй обычаА і т. д . І, 251.

^ О. Kolberg, Lud polski, ст 291. 292, 426

т Ще й тепер ми лустрічаєшхи з дуже тканими фактами тою самого роду; гшячна частина матеріалів, що їх небіжчик Чубинський зібрав під час свосї експедиції, ие могла ввійти до його монументального збірника ик неморальна. і передано U в рукопису до бібліотеки t Русск Ииперат Географ- Общества»: в аркмвак ії вона посована Й досі Розв'язання царським указом р. 1875 Піпденио'Західньоі Секції «Русск. Географ. Общества» (у Кнїві). яка займалась спеціально українською етнографі«», а тому й дістала обвинувачення в занадто великому патріотизмі, витворило прірву в нашому вивченні України, прірву, що П не засипано ще й досі.

Я вважаю за свій обов'язок висловити тут мою щиру подяку багатьом особам, що виявили охоту спричини тися до полегчення мого завдання. Був би дуже радий, якби ці сторінки натхнули серйозним людям охоту провадити далі ці досліди, такі потрібні в інтересах нашої батьківщини та знання взагалі.

Виходячи з того, шо нам довелося бачити самим та що дають зібрані оповідання, мн можемо вказати тільки на журавля, якого звичайно на перезві танцюють. Це рід кола, болгарського хоро, виконання якого супроводять ріжними еротичними рухами, як, наприклад, хапанням один одного за pudenda. Танцюють також циганську халяндру, що, як це зазначив Максимович па збочинах свого рукопису, пересякнута так само безсоромним характером. Нарешті, в Бердичівському повіті жінки також танцюють коло, одною рукою тримаючи товкач у себе між ногами, а другою — покриваючи та відкриваючи його дерев'яною квартою, що з неї звичайно п'ють воду.

Щодо пісень, то вони майже виключно присвячені актові сексуального єднання та органам відтворення, —починаючи з жартовливих і кінчаючи тими, що під формою несамовитої розпусти переховують у собі безперечні сліди стародавнього фалічного культу. «Чи чули ви, добрі люде, новину: наша пічка з биком спала, а припічок з телицею, а запічок з овечкою; коцюба нам яйця несла, мітла квочкою квоктала, ступка яйця покривала, лиска хвостиком махала... Стережись, лисичко, щоб не стадо лишечко, треба бути спокійною». В іншій пісні козак косить в лузі, а дівчина приносить йому обідати; козак мас за поясом люльку і просить, щоб вона дала йому з своєї коробочки вогню: «Дай мені, дівчино, свого труту! — Я не можу тобі дати, любий козаче; мушу в матері спитати, чн можна козакові давати.— Ой, давай, прохання задовольни* Розкрий рукн, розгорни ноги та підійми спідницю» .

Дві инших пісні мають цілком особливий інтерес, бо відзначаються пов-ною, цілком примітивною наївністю. В одній з цих пісень жінки кладуть phallus у малі ночви та з повагою ставлять його на піч, називаючи його батьком. У другій — жінки, що беруть участь у перезві, пропонують дружкові vulvam osculare, на що той одповідає згодою, пояснюючи, що то його мати. Піддружий дістає таку саму пропозицію, висловлену ще примітивніше. Приймаючи її, піддружий висловлюється так само, як і дружко^2*3.

Серед цих пісень та танців відбувається ще одна церемонія, часто зараз же після вкривання коло криниці або після підгулювання. Бояре стелють на землі рядно, окроплюють його водою, і кожний з них по черзі танцює на рядні з молодою, а після того кожний кидає дрібні гроші на тарілку дружкові, що стоїть там під час танцівгм. В багатьох місцевостях (ми знаходимо її також і в описах весілля минулого століття) церемонія ця міняла свою форму: танцюють просто на підлозі, а то й зовсім не танцюють, і тоді молода обходить всіх бояр і частує кожного чаркою горілки ®s. В Далмації та Сла-вонії молода подає кожному гостеві води помити рукн (ключ до зрозуміння звичаю подавати свекрові воду для вмивання обличчя), і гості кидають Їй у мнеку з водою дрібні гроші. Гроші, що молода збирає таким способом, звуться potevacina. В СлавонІЇ, крім того, коли молода вертається, набравши з криниці води та вкинувши туди крейцер, вона йде через ціле село, і кожний, хто з нею зус-фінеться, має право на поцілунок і разом із сим мусить їй щось подарувати .

У Франції (в Berry) молода, в супроводі дружки, сама робить цей збір

# A. Wereszczyftska. Весілля в Острополі (Рукопис).

° Ои. Гриша, Весілля в Галицькому повіті (Рукопис).

Ом. Гриша. Весілля в Галицькому повіті (Рукопис).

** КалмиовскіА. op. dt, Харьковскій Сборник. МІ. 172; ЧубинскіА. op. cit.. IV. 678; О. Roszkiewicz. op. cit., 51. та ив.

Krau». Sitte und Brauch der Südslaven. 433. 406

з мискою в руках; кожний поспішає покласти їй свою жертву, а вона, без сумніву, показуючи тим, що вона дозволяє себе поцілувати, роздає всім без розділу маленькі бинди, що їх звуть прихильністю (faveurs). В Німеччині гості кладуть свої подарунки на шлюбне ліжко М7.

Ми знову мусимо звернутися до пісень, щоб знайти в них пояснення цьому звичаю, хоч вони й не стосуються безпосередньо до даної церемонії. В одній з цих пісень говориться:

Викотили, викотили Смоловую бочку;

Виманили, виманили У Пацюрихи дочку;

Положили, положили На новій кроваті;

Що хотіли, те й робили Чужому дитяти .

Инша пісня, що також не залишає жадного сумніву щодо свого дуже стародавнього походження, каже:

Панове сватове,

Та поїдем на влови.

Та як були ми на вловах.

То піймали зайця:

І батькові, і матері,

І молодому, і молодій,

І вам, добрнї люде.

Усім по зайцю буде.

Панове сватове,

Та поїдем на влови.

Та як були ми на вловах.

То піймали вовка;

І батькові, І матері,

1 молодому, і молодій,

І вам, добриї люде,

Усім по вовку буде.

Панове сватове.

Та поїдем на влови.

Та як були ми иа вловах,

То піймали лисицю:

1 батькові, і матері,

1. молодому, і молодій,

1 вам, добрнї люде,

Усім по лисиці буде.

Пакове сватове,

Та поїдем на влови.

Та як були ми на вловах,

То піймали п.....ку.

1 батькові, і матері,

, І молодому, і молодій,

І вам, добриї люде Усім по П....І буде .

В Галичині пісня надає право на молоду тільки самому дружкові: «В понеділок зняв барвінок з дівчини,— не тікай од мене, лягай зі мною; у вівторок трохи підійняв їй спідницю, у середу пішов далі... і т- ин , в суботу закінчив свою працю, а в неділю дав дружкові його частку» 29<|.

У назамонів, як свідчить Геродот, молода мусіла віддаватись усім цілу першу ніч свого шлюбного життя, а ПІСЛЯ того кожний зі свого боку мусів давати їй який-небудь подарунок На Балеарських островах під час весілля родичі та приятелі приходили один по одному, од першого до останнього, за порядком віку, діставати насолоду в обіймах молодої. Молодий у цій черзі завше був останній т. Цей звичай практикували колись також в Ірландії29^44. Серед населення Куби, коли женився якийсь князь, всі муїцини, присутні на весіллі, лягали з його жінкою [45]. Крафт каже, що австралійська молода, перед тим як належати своєму чоловікові, проходить через руки всіх мущин племени^245 На Мурінгському березі (Murring) в разі умикання нкрадена жінка на деякий час стає спільною власністю тих, хто брали участь в умиканні. Курнайці (Китаї) часом легалізували своє право єдиного власника, згоджуючись на jus primae noctis для всіх своїх товаришів. У Ку-нандабѵ jus primae noctis належить усім мущинам племени, без розділу на родн 2,в Навіть у сучасній Франції... «нещасна молода мала... також свою частку цього дурного насильства: коли, завдяки потачкам замужніх жінок, молодій щастило одурити хлопців, що чатували на неї, та зникнути, вони її шукали, як правдиві божевільні, начебто вони хотіли на ній помститнся за перевагу, яку вона віддала своєму молодому; вони ламали двері, розбивали вікна, і коли знаходили її, то уволікали її напівголу навіть з самого шлюбного ліжка та водили з собою в полі цілу ніч» 287,

У зазначених вище піснях ми знаходимо далекий відгомін права, що його мали всі мушннн роду на вкрадену жінку. Але, крім того, дальші пісні мають такий загальний еротичний характер, який дозволяє скласти гіпотезу, що стверджується ще й пануючим значенням цієї частини весільного свята, а саме, що колись, за давніх історичних часів, був момент повного загального сексуального змішання, яке не спинялося ні перед якою «пошаною» до певних членів роду мв. Пісня Ns 1293, у збірнику Чубинського, прямо пропонує молодим жінкам бавитися — «тепер пора ваша». В пісні № 1311 до свахи звертається староста з певною пропозицією, без жадних еківоків. В пісні № 1334 оповідається про те, як виявляє своє горе батько молодої з приводу втрати дочки, працюючи цілу ніч з своєю жінкою, матір’ю молодої.

щоб винагородити себе, привівши на світ нову дитину. Численні пісні цього роду (один збірник Чубинського, дуже неповний, все-таки містить в собі понад сотню їх) говорять про сексуальне єднання осіб ріжних професій, ріжних клаеів та ріжних національностей. Ми тут знаходимо як мельника, так і коваля, маляра та музику, ткача, купця, салдата, офіцера; москвннів, козаків, мазурів, поляків, міщан та шляхту, попів та понадів. Члени духовенства часто фігурують, і пісня явно дає їм певну перевагу. Катеринославські пісні висловлюють комічну цікавість: «яким способом з'являються діти у попів та шляхти? Вони ж бо, як кажуть, не смакують насолод кохання так, як наші смертні люде»... І т. ни.

З усього видко, що існує Історичний зв’язок між звичаєм молотити жито та цією частиною українського весілля з її найвиразніше зазначеним ха рактером; тому-то в ході весільних церемоній його реєструють саме тут, хоч у деяких околицях звичай цей і входить у першу частину. Приносять кілька снопів жита, переважно тих, що їх уже вживано для шлюбної постелі, кидають на землю і починають молотити. Молотячи, роблять рухи, начебто відганяють горобців, що злетілися дзюбати зерна^209. Акт молотьби нав'язується до уявлення току, де мусять молотити збіжжя і який, як це коментує Потебня^100, являв собою колись місце для тих гер (игрища утол-ченны), що під час них стародавні слав'яне, як то переказує нам літопис, робили «безсоромні вчинки, продиктовані самим сатаною».

Цими останніми церемоніями, що йдуть у супроводі оргії, яка триває цілий тиждень і в ході якої урочистість весільного свята досягає свого куль мінаційного пункту, закінчується святкування шлюбу. Розваги з приводу нього святкування тривають далі ще один або кілька день у формі циганщини Переодягаються за циган, жидів, москвннів, жінки за чоловіків і навпаки тощо. Иноді наподоблюють церковного старосту, носячи з собою калитки та шкатулі для збору грошей. Бігають по цілому селі, випрохуючи та захоплюючи все, що трапиться, гроші чн споживу. В цій грабіжці москвини та цигане грають звичайно ролю злодіїв, а жиди тільки переховують крадене. Потім споживу з’їдають, а гроші Йдуть на горілку 301.

По деяких місцевостях Існують ще гак звані перезивки, цебто перехід гостей з одного бенкету на бенкет,— до старости, дружка та инших, по черзі. На цих бенкетах знову співають і багато п'ють, але це — згвичаї, що не мають в собі нічого ритуального, хіба що урочисті запросини до старости і матері молодої та ритуальний продаж їх у шинку, після чого вони платять викупне Зостається зазначити ще один, досить рідкий звичай (на Полтавщині), який полягає в тому, що на батьків молодої надягають вінки, якщо це була остання з їх дочок. На покуті, де перед тим сиділа молода, ставлять жлуктот. Цей звичай, здається, має зв'язок з символізацією бочки як жіночого принципу (Потебня, op. cit., І, 7—8). Через тиждень після церемонії молоді одвідують усіх членів, приносячи до кожної хати по сім пирогів, що звуться великими пирогами і які, явна річ, мають також ритуальне значення. Мабуть, можна пояснити цей звичай, зіставляючи його зі звичаєм ПОвратки чи презывки у болгарів, у яких молоді мусять одвідати батьків молодої та переспати у них ніч .Тільки після цих одвідин, які відбуваються зараз же після благословення в церкві, вони дістають право спати разом а молода (а часто також І молодий), що м усіла досі мовчати, дістає право говорити ,os. Більш менш подібні звичаї знаходимо у стародавніх греків '06, у населення Камчатки 307, в СІямї, де молоді зостаються кілька місяців у батьків молодої, перше ніж оселяться у власній хаті Мабуть, це не що инше, як пережиток стародавнього звичаю патріярхальної родини, коли чоловік мусів зоставатись у хаті своєї жінки Ціла перезва (ключ до неї — слово презывки у болгарів), мабуть, не що инше, як тільки модифікація цього звичаю ритуальних одвідин батьків молодої...

12

Висновки. Послідовний порядок церемоній. Три акти весільної драми. Пережитки стародавніх форм шлюбу в пізніших церемоніях. Етапи шлюбної еволюції в українських церемоніях. Весільні сезони, дівочі ярмарки. Гетеризм. Матріярхат. Роля старости та дружка. Сліди історичної епохи. Кінець.

Після того як мн дали опис весільних звичаїв на Україні, настільки детальний. наскільки дозволили нам це зробити спеціяльно зібрані до цієї теми матерінли, можна, здається нам, додати ще кілька спостережень, які мн подаємо, звичайно, з застереженням, але які, можливо, будуть корисні для тих, хто після нас візьме на себе вивчення цієї нової ділянки загальної етнографії.

Вивчаючи зовнішній бік усіх цих звичаїв, ми помічаємо, що майже в кожному з них церемонію розпочинає та провадить дружко, що, здається, грає ролю сопутника молодого. Перед початком кожної церемонії дружко просить благословення у старости, який має релігійну супрематію над усім, що має бути доконане під час усіх весільних церемоній. Далі, кожний з цих звичаїв являє собою сцену драматичного характеру, яка наподоблюе переважно те, що колись було дійсністю: умикання чи купівлю молодої, обстригання волосся тощо. Все це відбувається в супроводі хору, що СВОЇМИ ПІСНЯМИ пояснює всі акти, через які переходить церемонія, звертається то до того, то до иншого персонаж.'!, що грає ту чи иншу ролю у весільному святі.

Мн маємо далі цілу серію послідовних сцен, пересякнутих релігійним та драматичним характером, чи краще сказати Літургійним, з певним числом персонажів, що з них кожний має цілком означену ролю, і нарешті з хором, який абсолютно відповідає хорові стародавнього релігійного культу та стародавньої драми. Вивчаючи послідовний порядок, за яким ідуть всі ці сцени, ми помічаємо три головних акти, що коло них згруповані всі церемонії, а саме: сватання, заручини та весілля. Приготування вінків, гільця, короваю, навіть саме шлюбне благословення в церкві —все це акти другорядні, і вони служать тільки підготуванням до основних актів весільного свята. В нашій студії ми бачили, що кожний з цих основних актів Істотно виявляє те саме: наподоблення умикання та купівлі молодої, замирення двох сторін, спільний бенкет, жертви І. нарешті, введення молодого в його шлюбні права; але всі ці церемонії в усіх трьох актах виконуються за порядком їх розвитку та їх повности. Як ми це вже бачили на початку нашого досліду, сватання, яке починається з того, що з'являються свати і виголошують ритуальні промови, являє собою наподоблення спроби умикання молодої, замирення і, нарешті, купівлі молодої за пляшку горілки; потім іде релігійний ритуал обміну хлібом, акт пиття з тої самої чарки; разом із тим молодий остаточно дістає право приходити спати з дівчиною. Акт заручин скомплікоааний появою хору, який майже ніколи ие бере участи в сватанні. Заручини так само починаються з візити сватів та з наподоблення ворожнечі, яка нарешті приводить до встановленого по згоді викупного. Після цього обмінюються хлібом, далі відбувається релігійний ритуал садовлення молодої на посад; спільна вечеря та визнання за женихом права спати з дівчиною підкреслене ще тим, що мати сама стелить постіль Без жадного сумніву, ие визнання за старих часів не було, як тепер, тільки умовною формою, а провадило до реального зближення. Нарешті, весілля є не що инше, як істотне відтворення того, що ми бачили на сватанні та на заручинах, але тільки з більшими деталями та більш розвинуте. В наподоблениі військового походу жениха, з метою уво-ліктн дівчину, знаходимо ту саму драму умикання, значно розвинуту. Далі, спроби умикання, опір родини, оборона братів, замирення двох родів, пику пне, виплачене братові молодої та цілій родині, урочисте садовлення молодого та його майбутньої жінки на посад перед священним деревом — гільцем, розподіл священного хліба короваю, відведення молодої до хати молодого і. нарешті, реальне зближення — дефлорація дівчини, що під час неї поводяться, відповідно до ритуалу, урочистим та публічним способом; явна річ, що саме цей акт — дефлорація — і є метою всіх шлюбних обрядів, бо ж вони відбуваються тільки в тому випадку, коли молода — дівчина, І ніколи не виконують їх, коли вона вдова auu.

Потрійне повторення того самого ритуалу в усіх істотних частинах весілля не можна пояснити тільки самим бажанням продовжити шлюбне свято. На жаль, наші джерела дуже мало освітлюють це питання, і ми мусимо обмежитись нашими власними висновками зи\

Нам здається, що це повторення можна наблизити до того, що ми знаходимо й тепер у багатьох примітивних народів, у яких перед остаточним шлюбом мусить бути доконане тимчасове зближення,— шлюб на спробу,— і це практикують як свого роду іспит. Цей звичай є у червопошкурих в Канаді, в отомеїв у Мексиці, у санталів в Індії, на острові Цейлоні, у багатьох племен Сибіру [46] та взагалі у всіх тих народів, що дають відтворенню перевагу над дівоцтвом, У європейських народів ці тимчасові шлюбн існували в формі nuits d'érpeuve, Probenächte,— пробних ночей, як це мн мали вже нагоду зазначити в цій праці.

Отже, мн бачимо, що у внутрішньому складі українського весілля, поруч з чисто релігійними звичаями, як молитва та жертва, дуже важливе місце призначається драматичному наподобленню стародавніх звичаїв, як-от звичай спати з дівчиною до шлюбу, ритуальне умикання дівчини, оборона, що до неї готуються всі мущини з роду дівчини, одрізування їй волосся, право на молоду всіх мушин її нової родини — батька та брата молодого тощо. Всі ці акти, що не мали релігійного характеру, набрали його з часом та суворо визначились, ставши разом із тим необхідними аксесуарами релігійного культу.

З річей звичайних та З річей звичаєвого права вони стали річами культу, як це не раз доводиться зазначати тим, хто працює над студіями, аналогічними з нашими. Так, наприклад, жиди довго вживали крем'яних ножів для операції обрізання J,î; живий вогонь, цебто вогонь, що його «люде,—як каже Ріг-Веда, примушують вродитись од двох арані швидкими рухами своїх рук* (VIі, І, І), заховує й досі свій привілей бути виключним джерелом, з якого можна брати священний вогонь у індусів та у багатьох инших народів зи. Так само в Архангельській губернії існує звичай корнстатись ним під час церемонії орання навколо міста чн села з метою охоронити населення чи скотину від якоїсь пошести. Вживають також цей вогонь і в Тульській губернії під час гер, що відбуваються на святого Івана 3,s. Це особливість примітивних громад,— каже Bagehot3,в,— що більшість їхніх звичаїв, вико* нуваних протягом століть, набирають чогось подібного до надприродної санкції... Вся громада переконана, що станеться якесь велике нещастя, коли б зник стародавній звичай і|7; тому-то саме виконання звичаю, чи навіть тільки наподоблення звичаю, який уже зник, поволі здіймається на височінь релігійного ритуалу. Через цю особливість шлюбних церемоній у ріжних народів вони й набрали особливого інтересу та стали дуже багатим джерелом для вивчення доісторичної епохи 3 .

Коли розглядати з цієї точки погляду українські весільні звичаї, то вони являють собою свого роду рефлектор, що в ньому відбились усі стадії, через які переходила людська родина, всі етапи еволюції цієї форми людського об'єднання, які тільки відомі нині дослідникам соціології.

Так, ми знаходимо в них відгомін тої епохи, коли, як свідчить літописець, «взагалі не брали шлюбів», і не тільки не брали їх у тій формі, як тоді розуміли шлюб, але не брали їх І в тому розумінні, яке тепер наука надає шлю-

бам, цебто в розумінні певної регламентації сексуальних відносин а'9. Мабуть, з тої епохи походить і та оргія, що відбувається під час відходу молодих до комори, а особливо під час перезви, коли вона приймає цілком еротичний характер, відбуваючись у супроводі пісень, що говорять про загальне conjunctio venerae, та танців, що цілком відповідають обставинам. Відтворюючи церемонію заведення молодих до шлюбної кімнати, ми вже звертали увагу читачів на пісні, що супроводять цю церемонію і в яких молоде подружжя грає ролі бика та телиці. При цьому треба зазначити спостереження, що факти з стародавніх часів значно довше заховуються,— як відгомін,— у піснях та закляттях, ніж у звичаях, і доходять таким способом до нових поколінь Щойно наведене порівняння, без жадного сумніву, походить з дуже давньої та примітивної епохи. Ще й тепер у народів-мисливців та пастухів, які за наших часів переживають ту стадію розвитку, що в ній були наші предки в епоху міграції з їх арійської батьківщини, знаходимо цей символізм, зооморфічний у своїх найпримітивніших формах. Досить нагадати майданів Північної Америки, що вдягаються в шкури буйволів для вико-

919 Багато вчених, як-от Л «тур по, Ковалевський, а особливо Вестермарк. ие визнають гіпотези про загальне сексуальне змішання Мн не можемо тут дискутувати таке с ким плі коване питання, але ми дозволяймо собі зазначити, що його ніг далеко не розв'язано остаточно, і тому ми припускаймо коли не змішання, то принаймні те «послаблення моралі», яке, на думку Коваленського, являє собою наслідок того стану річей, коли натуральні зв'язки дитини можуть бути визнані тільки щодо матері (Tableau des origines etc., ЗО) нання ритуального танцю, під час якого той, хто представляє бика, напо-доблює coitus з допомогою незвичайно довгого надставленого phallus’a.

Лібрехт, однак, гадає, що в цьому прототипі шлюбних танців, шо його опис чи дали вище, бик та телиця не заховують уже своєї примітивної форми; він припускає, що ця форма реально містить в собі не тільки інтимне зближення між чоловіками та жінками цілого роду, але й зі скотиною; багато прикладів цього дали Єгипет та стародавня Італія зго.

Пережиток цих звичаїв, що їх пристосовано до весільних обрядів, знаходимо у курдів, одного з арійських племен, яке живе на горах, на півдні Ерзін-гана. Щороку святкують вони так званнй Мит Soïnderan, цебто свято загашення свічок, під час якого hodja, чи священик, спершу давши всім поцілувати свою руку, вигукує: «Я не бик, я великий тур!» Тоді та жінка, що з-поміж усіх присутніх на святі останньою вийшла заміж, а коли це можливо, то й того самого ще дня, підходить до нього й каже: «Я - та молода корова!» Потім всяке світло гасять, і починається оргія, під час якої всі присутні на святі віддаються цілковитому сексуальному зближенню, не зважаючи ні на вік, ні на споріднення ЗЇІ.

Дівчат та дітей не допускають, однак, на це свято. Лібрехт стверджує, що бик цього свята — це первісний бик (Urstier) парсів, родоначальний для всіх рослин та всіх тварин. Він порівнює його з биком Вед у індусів, який, як каже Бергман (Les Getes, 171), символізував небо, а корова була символом землі. Бик, що був завше епітетом сонця, став потім епітетом Соми як пред ставника мужеського начала, чи жениха. Цей епітет, як і епітет корови, засвоєний був класичним світом, придбавши значення першорядної ваги у сакраментальній формулі стародавніх римлян: «Ubi tu, cajus, (gajus — бик) ibi ego caja (gaja — корова)». Нарешті, як каже Браун (цит. у Лібрех-та): «На цілому світі, від Єгипту й Індії аж до Ісландії, землю завше уявляли собі в формі корови, а дух творення завше символізували биком».

Прикладаючи все щойно зазначене до українського шлюбу, легко зрозуміти значення бика в піснях, що супроводять весілля. Більше того, в одній з цих пісень знаходимо майже буквальну репродукцію цієї загальної для арійців концепції:

Ой на городі часник, часник —

Стоїть Грицюньо як бик, як бик...

А коло його печериця,

Стоїть Маруся, як телиця Зіг.

Щодо групового шлюбу, то звичаї та пісні, що супроводять весілля на Україні, дають дуже виразні та численні його сліди. Вже саме існування парубоцької та дівоцької громади з вечорницями та досвітками, які являють собою не що инше, як прямий пережиток тих «игр між селищами», зазначених у літописі і так суворо переслідуваних христіянським духовенством,— вже це одно дає нам найочевидніший доказ. Сюди також треба віднести звичай молотити жито, бо ж пісні натякають на дефлорацію молодої саме на току. Нарешті, звичай перезви та ритуальний танець, усіх по черзі, боярів з молодою, в якому виявляються тепер їх стародавні права на молоду,— все це, без сумніву, являє собою пережиток групового шлюбу. Єсть рація гадати.

130 Liebrecht. Zur Volkskunde, 394— 395.

Blau, Zeitschrift der deutsch, morgenlànd Gesellschaft, 16, 623, цнт. y Liebrecht'a. op cit.. 422. A. Wereszczyftska, op. cit. (Рукопис).

іцо ця епоха групового шлюбу була одночасною з епохою культу сонця. З тих часів мусять походити всі ці звичаї чисто релігійного ряду в народному шлюбі на Україні, як калові танці, вінки, священне дерево гільце, обряди перед вогнем або коло криниці, жертви півнями, курками, голубами і, нарешті, священний хліб-коровай. Всі ці релігійні звичаї точно відносяться до епохи групових шлюбів, вони були засвоєні також і соняшним культом. І ми тим більше стоїмо на цій гадці, що ми знаходимо їх і в ритуалах народних свят в честь сонця, як, наприклад, веснянки, семик, Купайло, Я рило тощо. Ці свята не можна ииакше розглядати, як останки тих игр між селами, які для парубків та дівчат стародавніх часів були не тільки засобом погодитись, як про це говорить літопис, але й місцем, де закладались, а навіть і виконувались de facto шлюби. «Сатанинський» характер, що його набирали всі игри, гак само, як і зазначений на початку нашої праці звичай спати разом після вечорниць, вказують на це з очевидною безсумнівністю. Як каже ігумен Памфіл, ці гри «спокушали молодь обох статей та спричинялися до їх паду... до того вони були джерелом бруду та розпусти для дівчат» .

Ми сподіваємося ширше вивчити це питання в окремій праці, але ми не можемо не зазначити тут вражаючої ідентнчности між наведеними щойно народними играми і піснями, іцо їх супроводять, з одного боку, та з весільними звичаями з другого боку. Репертуар шлюбного хору накида« нам гадку, що всі вищезазначені звичаї являють собою тільки пристосування до індивідуального шлюбу релігійного ритуалу, що супроводив за старих часів шлюб комунальний, який завше приєднувався до свят соняшного культу Цю вражаючу ідентичність ритуалу соняшиих свят та ритуалу весільного вже помітили Кавелін та Сумцов, що запропонували гіпотезу про залежність між шлюбами та певними сезонами 924. Але для того, щоб всебічно освітлити це питання, треба розглянути його з точки погляду антропології та порівнюючої етнографії. Етнографи, а особливо статистики, дають нам відомості про те, що в році існують певні сезони, коли беруть найбільше шлюбів. На Україні, наприклад, це — місяці жовтень та січень; в инших країнах це припадає инакше. Тепер ці шлюбні сезони, безперечно, залежать од ріжних причин, в тому числі умови економічні та релігійні займають перше місце. Але в далекі від нас часи більше впливу тут мали, без сумніву, причини природного ряду, а серед них передусім, звичайно, сезони стиків між тваринами. Це питання вперше і до певної міри категоричним способом розглянув у своїй видатній праці Вестермарк. Присвятивши цьому питанню цілу главу у своїй праці, фінляндський учений спочатку вивчає ті дані, що дає нам сучасне знання щодо течі у тварин та антропоїдних мавп, і висловлює думку про можливість існування аналогічних періодів і в примітивних людей. Справді, в індійців Каліфорнії, у тубільців західньої Австралії, у багатьох африканських племен, як пнше Олдфільд (Oldfield), «like the beasts of the feld, the savage has but on time for copulation in the year» У багатьох з цих народів, як-от у зулусів, цей шлюбний сезон святкують з особливою урочистістю і він дуже нагадує наші «игри між селищами», які заступали місце шлюбу у стародавніх слав'ян та які дожили до наших часів у формі вечорниць ш.

В культурних народів стародавніх часів знаходимо також деякі сліди подібних звичаїв. У Перу, наприклад, шлюб був актом адмінІстраційннм: щороку, у певний час, а королівстві Кузко (Cuzko) на площах міст та сел збирали всіх осіб шлюбного віку. В місті Кузко завше сам король (іпса) публично женив на площі членів своєї родини.,. Голови округ у своїх округах виконували ті самі функції щодо осіб свого та нижчого стану. Управа кожного міста мусіла ставити молодим хату, а ближчі їх родичі—умеблювати її*27. Мендоза повідомляє, шо в суміжних з Тартаріею провінціях Китаю віце-королі наказують усім, хто хоче женитися чи вийти заміж, прийти певного дня до певного, визначеного для того в кожній провінції, міста; вони розглядають списки тих, що прийшли, і коли знаходить більше чоловіків, ніж жінок, або навпаки, то тягнуть жереб, і тих, що становлять надвишок, зоставляють на другий рік на першу чергу, а решту женять всіх разом, Після шлюбу починаються великі бенкети в будинках, іцо їх призначено для того в кожному місті; в цих будинках наставлено багато ліжок, мисників тошо, щоб молоді мали все потрібне під час шлюбного свита ш. Як каже Плано Карпіні, монгольський імператор щороку збирав дівчат з усіх своїх провінцій; одних він брав собі, а решту розподіляв між людьми по своїй волі1ів В стародавній Русі, здається, шлюби також брали в певні сезони. Текст Псковського літопису дає нам право зробити висновок, що певний період року, а саме кінець січня та початок лютого, був відомий під назвою шлюбівз:*0. У Болгарії, нарешті, шлюбний сезон існує і тепер- У македонських міяків шлюб беруть виключно в період між 20 липни (св. Ілля) та 15 серпня (Успення), і той, хто підважиться женитися в иншнй час, нара жається на ганьбу, а навіть і кару з боку громади [47]',

До цієї категорії фактів, без сумніву, треба зачислити і те явище, що його звуть дівочими ярмарками. Правдоподібно, в час шлюбних сезонів, що вимагали замирення та народних зборів, влаштовували також ярмарки та

Група селян з Тишковець Городенківського повіту на Станіславщині- Фото кінця XIX ст.

торги; а тому що звичай платити викупне за молоду був дуже поширений, ці зібрання часто могли набирати характеру вистави та продажу дівчат. Між піснями, які супроводять виряджання поїзду молодого на Україні, ми зазначали одну з таких пісень, де говориться про дівочі ярмарки в Межибожі та в Крупині. Ми не маємо документів про дійсне існування подібних ярмарків у зазначених місцевостях, але мн маємо вказівки, що подібні ярмарки існували ще наприкінці минулого століття (XVIII ст.) або на початку нашого (XIX) століття у Красному Броді у русняків Угорської України. Ось що знаходимо ми в «Annales des voyages de Malte-Brun» (1811,1, XVI, ст. 110— 111), в уривку з статті Rohrer ’а, опублікованій в «Vaterländische Blätter» (1810—1811) : у селі Красний Брод, біля Василіянського манастиря, буває тричі на рік дівочий ярмарок. На той час тисячі русннків Ідуть на прощу до цього святого місця: тут збираються дівчата з розпущеним волоссям, прикрашені вінками, вдови, в одміну від молодиць, мають вінки з зеленого листя, старанно вплетеного до їхнього головного вкриття. Коли якийсь русняк запримітить дівчину, що йому до вподоби, він тягне її до манастиря, хоч би вона та її батьки й противились тому; і коли йому пощастить з дівчиною досягти порога церкви, їх зараз же вінчають...» Инший автор дає нам ще детальніший опис цього ярмарку в Красному Броді. «У русинів,— пише

133 Rohrer взяв ці нотатки з Noticia topographica in clyti Соті tat us Zempleniensis per Szimrai, а також э Me-morabilia РгоЫпсіае per Bartolomai (Neusohl. 1799).

він,— ше в минулому столітті панував звичай шукати нсвісту по ярмарках в околицях, які були для того призначені. Такий дівочий ярмарок (leang vâsâv в Угорщині) двічі на рік одбувався у Красному Броді біля Василіян-ського манастиря, де збирались дівчата і вдови з своїми батьками. Дівчата мали розпущені коси, оздоблені стрічками та вінками з барвінку, а вдови мали тільки вінки... Иноді парубок знав наперед, яку дівчину він вибере, а дівчина також знала, хто прийде там її шукати, але траплялось часто й так, що вони тут бачились уперше. Звичайно жених підходив до дівчини, яку він любив, і. простягаючи до неї руку, казав: «Коли хочеш парубка, іди

зо мною до попа». Коли була згода, дівчина давала руку, а парубок пересп-равляв з її батьками, що вони хочуть за неї, скінчивши пересправи, йшли до манастиря, де піп їх вінчав. Потім пили, їли, танцювали та й вертались додому...» Подібні ярмарки існували також у Мармароші та в Сотмарі й одбувалися на св. Марії Магдалини... У Сабальчому ходили иа прощу до Марії Поч (Poes), де відбувались також заручини та шлюбиНарешті, зовсім недавно знаходимо в польському журналі «Wiek» такий опис звичаю, що існує в наші дні в багатьох селах Ямполыцини на Поділлю: «У вівторок на масницю всі парубки та дівчата з села сходяться до корчми, І корчмар продає дівчат парубкам, додержуючи всіх способів купця. Він вихваляє свій «крам» покупцеві, який після дуже довгого торгу набуває його за ціну від одного до двох карбованців. Так продають усіх дівчат, а зібрані гроші витрачають на горілку на масницю. Продані дівчата вважаються наче за власність своїх панів. На Великдень вони мусять дати ім певну кількість крашанок, а дуже часто пізніше вони й справді стають їх жінками» 3,1\ У трансиль-ванських румунів дівочі ярмарки заховались, перетворившись на сільські свита на горі Gaïna '**[48]. Існує, однак, ще один звичай: це ярмарок поцілунків у Гольмагі (Holmagy). Звичай наказує, щоб усі молоді жінки, які того року вийшли заміж, у шлюбному вбранні, верхи, прибували певного дня до цієї околиці та цілували кожного, з ким зустрінуться. Чоловіка, що відмовився б поцілуватись чи після поцілунку не подарував би чогось молодиці,— хоч би кілька мідних монет, вважали б за людину, яка нехтує всіма звичаями ззв. Безперечно, походження цього звичаю треба поставити в зв'язок з правами всіх муіцнн роду на молоду, про що ми вже говорили вище.

В соняшному культі, що освятив стародавні форми шлюбу, ми мусіли визнати існування фалічних елементів, шо їх сліди знаходимо в українсько му весіллі. Багато з зазначених у нас звичаїв говорять про це досить явно. Крім того, в деяких історичних документах знаходимо відомості, які дають автентичні докази присутности цих елементів у культі руських слав'ян, як, наприклад, в цитованому літопису, де зазначається сатанинський та безсоромний характер «гер» наших предків; далі, в Слові святого Григорія Богослова мн читаємо: «Вони шанують фалічні фігурки (ИН'цхїХХої ), роблять з них богів та складають їм жертви» 13 . Нарешті, у «Слояѣ нЪкоего христолюбна» виразно говориться: «Коли вони беруть шлюб, вони його супроводять музикою, бубнами, дудками та иншими бісовськими штуками; але що найгірше,- вони роблять фігурки чоловічого члена, кладуть їх у відра та мнски, а потім п'ють з них; далі вони їх виймають, ссуть, лижуть та uj-лують» Свідоцтво цього автора дає нам одночасно і цілком достатній коментарій до українських весільних пісень, що їх уривки ми дали вище •***.

Стародавня арійська концепція Щодо дощу має відношення як до со-няшного культу, так і до фалічного елементу, бо ж дощ це наслідок інтимного зближення неба та землі. «Дощ,— каже Макс Мюллер мв,— всі міфології арійської раси уявляли собі як наслідок єднання землі й неба». Та сама ведична концепція про дощ, що, як сперма могутнього бика Соми, ллється в повітрі та падає на землю; та сама концепція, що ми її знаходимо майже в тій самій формі в Гомера 3,1 та Есхіда :т, а також і в усіх індоєвропейських народів т,— та сама концепція відбивається і в піснях українського весілля, з яких ми дали вже кілька уривків; у них злива порівнюється з сексуальним єднанням молодого подружжя, а добрий урожай — з народженням дітей, що мусить бути наслідком того. Коли в день шлюбу йде дощ, це вважають за добрий знак на Україні, в Болгарії, Сербії, Московщині Тиролі, Німеччині . Норвегіїі<6.

Далі ми знаходимо в українському весіллі сліди переходу від комунально-го шлюбу до шлюбу індивідуального, в формі умикання молодої, сліди такі виразні в цілій серії иаподоблень, пісень і т. ин., що зовсім нема рації спинятись на них. Так само виразно виявлені й пережитки купівлі молодої, купівлі, яка стала на місце умикання П, на що ми вже вказували в цій праці. Всі ці пережитки заховались однаково добре, як у звичаях, так і в піснях, що завше супроводять українське весілля. При цій нагоді мн дозволимо собі звернути увагу читача на одну обставину, що має дуже важливе значення, а саме, що в українських звичаях кожний раз, коли ми маємо справу з купівлею дівчини, цю купівлю конче попереджує умикання молодої силоміць. Це можна спостерегти в ритуальній сцені сватання, далі в сцені заручин; спостерігаємо це також і в прийомі поїзду молодого в хаті дівчини і, нарешті, в процедурі продажу дівчини одним з її братів. Ми підкреслюємо ці факти, бо гадаємо, що вони можуть бути могутньою підтримкою теорії Вількена, що IT розвинули та зміцнили ЗІбер і Ковалевський . На думку Вількена, купівля молодої, як така, власне кажучи, ніколи не практикувалась; спочатку вона являє собою тільки викупне,— грошова кара (віра у стародавніх слав'ян),— що його жених поспішає виплатити племені молодої, щоб уникнути помсти з боку цілого роду за образу чи шкоду, що до неї він спричинився. На думку цитованих у нас авторів, продаж дівчини міг би відбуватись, коли б існувала інституція patria pot es tas, але ця інституція, як тепер визнають, властива

**' Слот нькоегп христолюбна, її рукописом соборної бмѵлкітесн Се. Софії я Новгороді, M ІУ85 (Тилшрі* •овъ, op. cit., 92).

“* Ми дістали Дуже цікавий опис амулета одної сыиііяи * Острололі (ми Волині) Це молгиькл фдлічнл фігурки .і бурштину, галопу И проколото вії голого вужа до другого та оздоблено иаинсгом також і бурштииияяд намистинок. Власний* икого амулету м* хотіла піддати Йою іл жадну ціну, кажучи. ЩО він приносить щастя цілій родині, uu* і дідд прадіда «Хто йоги jhh*. шо ас так* Може, то якийсь Gor, ни що,- пояснювала поиа — Мабуть, все-таки ие якась свяіяия». Про численні останки фалічного пульту в західній Європі див Phallism, д description of the worth fp of Ungam Yoni in various parts ot the world. L. IS69 (privately printed). 23—25. w Max Müller, Basais. I. 34.

Куликовскій, Опмгъ ихучеиім влкхическихъ культтмгь, 126— lift* ш Sieber, op. eit, 349.

Лааривсяій, Иэсдъдоввяіе о мифячссяихъ вѣроианіянъ у Сиавмігь in, обдана и доасдь. въ «Учеиыд * За пнскахъ» 2-го класся СПБ Академій Науігь, 1863. т VIL

Сумцовъ, О свал обыч., 96- 97 ш Liebrecht, Zur Volkskunde, 328. ш Sieber, op. cit.. 302 -307

U1 Max Ktovalevsky, Tableau des origines et de l'évolution de la famille et de la propriété, 1890, 42, 47.

цивілізації, значно вище розвинутій А за часів групових шлюбів та матріяр-хату, коли жінка стояла так високо, її продаж був би дисонансом у соціальній організації, але викупне чи грошова кара за умикання є цілком логічні, і це стає свого роду неминучою умовою для того, щоб умикання могло перейти до другої фази, в якій воно пізніше являє собою легальну форму шлюбу між особами ріжних родів. В українському шлюбі плата за молоду мала повне значення віри (Wehrgeld) і заховала це значення й пізніше, бо ж платили не тільки батькам І братам молодої, але й цілій родині (gens). Це дуже добре зазначене в обов’язковому для молодого звичаєві давати подарунки, які являли собою плату за дівчину; цього звичаю додержують і досі, і він має не тільки ритуальне, але й цілком реальне значення, справу цю залагоджують наперед таким способом, що кожний член родини дістає подарунок як свою частку. Отже, платня за молоду хоч і замирювала ворожнечу, що встановлювалась між двома родами, але вона не касувала цілком прав, що їх парубки з роду дівчини на неї мали і які були порушені тим, що дівчина була вихоплена з їх племени. Як відомо, у всіх примітивних народів, що знаходяться в стадії комунального шлюбу або в стадії переходу від цього шлюбу до шлюбу індивідуального, широко користуються вільним коханням до шлюбу.

1 Ін воля, з часом потрохи обмежувана, перетворюється нарешті в санкціонований релігією обов’язок, що дає певні права передусім парубкам з роду дівчини 1ів, далі вождям та жерцям, а далі материному братові та батькові молодої. Встановлюються таким способом ріжні форми комунального та релігійного гетеризму, що à la longue прибирає форму jus primae noctis. Ми вже спостерігали всі пережитки цього звичаю в українському весіллі. В пе-реймі та в тому, що парубки з села дівчини не пускають поїзду молодого у двір молодої, ми бачимо пережиток комунального гетеризму; подарунки панові й священикові, а також стародавній звичай пунічної плати показують, що останки jus primae noctis існували ще не так давно в українських селах, як ми це вже зазначали. Нарешті, в болгарському весіллі ми бачимо також сліди аналогічних прав в формі игирлика, чн права батька, що оплачується після дефлорації.

Поминаючи ріжні форми пережитків гетеризму, маємо в українському весіллі ще одне пвтания, шо його підійняв Зібер, а саме про публічну дефлорацію молодої та публічне показування доказів її чистоти. Цей учений наводить факти щодо цього звичаю у багатьох народів. У населення Бенгуе-ли, коли видають заміж дівчину, иіо не має посагу, то напередодні шлюбу до дверей її хати сходиться натовп жінок з прапором та дзвіночками. Ці жінки ведуть молоду, вбрану в своє найкраще вбрання та покриту серпанком, по цілому селі, з краю в край, пропонуючи її дівоцтво тому, хто більше дасть. Знайшовши покупця, жінки зоставляють йому дівчину на цілу ніч і приходять по неї другого дня. Вони беруть «нечесну» дівчину, прив'язують ковдру з її ліжка до довгого дрючка і водять таким способом «несчасну жертву» по всіх вулицях, з безсоромними вигуками, проголошуючи її ім’я та вихваляючи її добру поведінку перед кожним, хто зустрінеться. Потім ведуть дівчину до жениха, а він дякує їм за добру волю та за клопоти, за посаг, що вони нри-

*“ У КаїлНагої. наприклад, МаМггІ — чолов» ta Malier! — жінка ке сиіл» »ат» .іюбоїиїм півдоскн між собою Не таке суворе провило було у Runandalu (ииший рід КапіНагої); в дійсності Jus primae noch.* належало всім мушинам племени, без розділу на роди (G. Raynaud, op. cil. Bull, de la Soc. d’Ettuiogr., 2e »er., St 42, 147). Явна річ. що це перехідний стан Мабуть, пережиток цього звичаю знаходимо у Франції (La Marche), де едівчата в день свого шлюбу бігають та обіймають усіх, кого зустрінуть,, все це на очах своїх майбутніх чоловіків» (Laisnel de la Salle, Croyances et légendes du centre de la France, II, 66).

дбали, і дає їм за те бика або певну кількість горілки '**. Як свідчить Бурк-гардт, у старих арабів, ще перед тим як підбили їх вагабїги, існував аналогічний звичай. Азірські араби мали звичай привозити з собою на ярмарок своїх дорослих дочок, наказавши їм убратись якнайкраще. Там, ходячи перед своєю дочкою, батько вигукував: «Хто хоче купити дівчину?» Шлюб, хоч він і був змовлений раніше, брали на ярмарковій площі, і жадна дівчина не могла одружитись инакше . Наводячи ці факти, Зібер ставить таке питання: «Звичай демонструвати публічно, показувати гостим матеріальні докази, що заховала своє дівоцтво до дня шлюбу, чи цей звичай, шо існує у багатьох народів, як-от у болгарів та українців, не являє собою пережиток бенгуельського звичаю, що модифікувався під впливом культури і придбав через те инший характер»®51. Ми можемо відповісти иа цс питания тільки позитивно. Не спиняючись на повній аналогії, що існує між цими звичаями та церемоніями, які супроводять українське весілля, досить звернути увагу на те, що у примітивних народів дівчата до шлюбу користуються абсолютною волею, що саме по собі дівоцтво не має в них якої-будь поваги, що навіть часто дівоцтво, як таке, вважають шкідливим для дівчини та несприятливим для неї ,и. Тому неможливо припустити, щоб первісною причиною походження цього звичаю було жадання з боку жениха, чи його родини, дістати дівоцтво незайманої дівчини та її бажання сконетатувати цей факт з урочистими церемоніями. Те детальне обшукування, якому мусить підлягати молода, входячи до комори, можна було б вважати за засіб, щоб запобігти наподобленню дівоцтва; але якраз навпаки, це обшукування, як ми це достатньо з'ясували, не має ніякої иншої мсти, як запобігти можливості якої-небудь перешкоди тому, щоб сталась дефлорація. Невідкладність та конечність дефлорації стала обов’язковою в українському весіллі, дефлорація мусить бути виконана в певний момент, і цей акт ні з якої причини не може бути відкладений, так що в разі несили самого молодого це виконує дружко або навіть ро&лять це штучно. Всі ці факти дають нам право гадати, що головною метою перебування молодих у коморі € сама тільки дефлорація, а не що нише. Ідея про важливе значення дівоцтва та контроль, щоб у ньому запевнитись, могли з’явитись тільки в пізнішу епоху. Все наведене вінце цілком одповідає звичаям примітивних народів, згідно з якими дівчину ие можна віддати її чоловікові раніше, ніж вона не буде дефлорована Ьі. Разом із тим це відповідає і релігійному значенню звичаю, що дозволяє червону барву та певні пісні тільки в ту хвилину, коли доконана дефлорація; в противному разі вживання цих одзнак могло б бути навіть небезпечним *м.

Навіть у христіянстві шлюб довший час визнавали тільки тоді, коли він був уже доконаний *ss, бо ж церква не мала благословляти його наперед,

*** Lad. Magyar. Rmen in Süd Afrtka. цит. у Зібера, op. cit. 339.

“° Зібер. op cil. 340.

Зібер, op cit. 340

*** Зібер, op. cit., 311—312. Особливо шкапі факти щодо населення Нової Гренади та Суматри ш Lkbrecht. Zur Volkskunde. 397.422. 611; Démeonicr. 1/esprit des usages, II. 289. Lctourneau, L’évolution du mariage. t*3- 64, Kovalevsky. Tableau des origine» et de l'évolution du mariage, 23 Індивідуальне присвоєним собі мийки могло відбутись тільки такою ціною Можи* було б гадати, що цим тимчасовим гегеризмом жінка виплачу* свою повинність комуні, для якої вий а довший час була спільною

ш Тла. РильскіЙ. К*. юучеяію украипгкаго народиаго міроімшрьнія. К.іевс« Старина. 1890, IX. 371. Цікаво іа.іначити. що автор, який давио вже іаймлеться вивченням українського народного життя, навіть Лея порівнюю чия дослідів прийшов по тих самих висновків, шо й ми. Він ствсрджу*. шо демонстрацій доказів дівоцтва первісии була тільки публмним вигнанням того, що шлюб доконано і що ия демонстрація ні в якім разі не мала свідчити про чистоту молодої (Ibid . 369).

ш «Non est dubium iliam mulierem non pertinere ad matrimonium, cumqua commixtio secus non decetur fuisse». Gratianus, De bigamis non ordinandis, ch. V, цит y Edelst du Méril. op. cit, 36, примітка 5.

тоді, коли він ще не існував. Тільки в XV столітті вона відчула необхідність відсунути логіку набік, і Зальцбургський синод р. 1420 проголосив це в таких виразах: «Matrimonio quoque quae benedicenda fuerint, non post, ut moris exstitit sedante ipsorum carnalem consumationem, ac solemnitatis nuptiarum celebrationem, pro benedictionis ipsius reverentia benedicantur» K6.

У більшій частині своїх звичаїв українське весілля являє собою тільки пережиток комунального шлюбу; тому воно неминуче мусить переховувати також сліди матріярхату, що панував за цієї доби. І справді, ці сліди впадають на очі, навіть коли тільки злегенька порушити це питання. Читач мусів уже запримітити, що головна роля припадає матері молодого, а особливо матері молодої, а роля батьків майже весь час зовсім незначна. Прийшовши до хати з метою висватати дівчину, свати насамперед звертаються до матері; вона перша частує їх, до неї звертаються з усіма запитаннями пісні, що .супроводять весілля. Мати благословляє дочку та веде її на вулиці, коли та йде одвідувати сусідів та просити їх до себе на весілля. Мати тримає в руках запалену свічку, приймає поїзд молодого увечері, напередодні шлюбу; вона також виголошує промову до коровайниць. До матері звертаються всі пісні, що супроводять церемонію короваю; мати видавлює в ньому ліктем місце, куди кладуть потім фігурки місяця та зірок. Тільки до матері звертаються всі пісні в той час, коли розплітають дівочу косу молодій; мати кладе на голову молодої останній дівочий вінок, вона веде молодих до церкви, коли звичай

** Harzheim. Concilia Germaniae. V, 190, цнт. у Edelst, du Méril, op. dt., 36, прим 6.

вимагає, щоб вони йшли до церкви разом; вона кладе тоді хліб перед кіньми та засипає сіллю молодих. До матері звертаються пісні після того, як молоді повернуться з церкви, вона приймає їх, вдягнена у вивернутий кожух, та обсипає їх хмелем. Мати перша п’є за здоров'я молодих, вона здіймає з голови своєї дочки-молодої дівочі ознаки. Мати виконує всі церемонії під час прийому молодого та його поїзду; вона також грає головну ролю, коли її дочка входить до хати молодого. До матері вдається делегація, надіслана віл молодого, щоб сповістити її про чистоту її дочки, а після того її урочисто ведуть до хати молодих, де вона бере участь у перезві. Отже, ми бачимо, що у всіх істотних релігійних церемоніях шлюбу головує мати молодої. Нарешті, всі найважливіші церемонії, не виключаючи й наподоблення реального зближення у формі пробних ночей, відбуваються в хаті молодої.

Мати молодого, коли він їде до шлюбу, веде його з хати аж до дверей за хустину та кропить свяченою водою, вона також грає далі першу ролю в жданках, коли чекають на прибуття молодих з церкви. Мати репрезентує родинний культ, виряджаючи свого сина, коли він їде до хати молодої, щоб привести її до себе; вона навіть наподоблює один звичай,— надягаючи чоловічу шапку та ніби сідаючи верхи,— таким військовим та жрецьким способом, який, згідно з нашими сучасними поглядами, не відповідає її статі.

Все це було б цілком незрозуміле, коли б ми, завдяки працям Бахофена та його школи, не знали про ролю матері у стародавній громаді та про мат-ріярхальну родину, що залишила глибокі сліди не тільки в українських традиціях, але й у традиціях усіх слав’янських та індоєвропейських народів взагалі1S7.

Навіть роля жерця у виконанню старости, якого в значній частині околиць України звуть просто дядьком і якого справді здебільшого вибирають З-поміж дядьків, особливо коли призначають старосту з боку молодо! їм,— навіть ця роля так само була б неясна, коли б ми не мали точного уявлення про матріярхальну родину. Роля, яку призначали дядькові З материного боку в родині з материною філіяцією, цілком ясна; він репрезентував у родині елемент мущини, а щодо недорослих дітей своєї сестри, то він грав ролю, яка, згідно з сучасними поглядами, припадає батькові родини Як першому представникові культу хатнього вогнища, йому доручали творити жертви богам пенатам а6\ Так само і в українському весіллі роля старости дуже точно визначена. Це жрець хатнього вогнища, який благословляє на виконання всіх ритуалів та звичаїв: без його благословення ні одна церемонія не може розпочатись, і жадного кроку не роблять без його попередньої ухвали Але на цьому його роля й кінчається. Активна роля належить матері та молодому або його дружкові, іцо репрезентує молодого. Роля старости, як жерця та посередника між двома родами і представника цілого племени, мусіла піддягти найбільшим змінам, з одного боку, під впливом цілком нової релігійної концепції та цілком нового релігійного культу, а з другого боку — в залежности від змін, які зайшли в його соціальній позиції через нову патріярхальну родину. 1 справді, тільки в українському весіллі ця роля виразно зазначена та переховала свою майже примітивну чистоту, а також і свій архаїчний характер. У шлюбних звичаях инших слав'янських народів

15' Про матріярлат у старих слва'ин дми : Max. Kovalevsky, Marriage among early Slaves (Folk lore. Deretnb., 18*».

™ Чубиискій, op eil.. IV. 56, 599. 600, 601

Max. Kovalevsky. Tableau des origines etc., 21. 24.

роли старости підлягла більш-менш значним змінам і до певної міри заховала непорушним тільки свій релігійний характер. У Болгарії старосту змішано з куком, у Великоросії — з дружком, а почасти з чарівником і т ин., шо ми сподіваємося з'ясувати в наших пізніших дослідах.

До цих пізніших студій мусимо також віднести й аналіз ролі дружка, чи старшого боярина, яка має невиразний характер і мусіла підлягти значним деформаціям Але все-гаки ми дозволимо собі в цій праці викласти кілька загальних думок, на які наводить нас оцінка зібраних фактів у наших дослідах про українське весілля Як ми це вже зазначили вище, дружко гра« рилю адміністратора, не — церемоніймейстер весілля, але разом із тим він позбавлений незалежности в своїх вчинках. З одного боку, він не сміє нічого розпочинати без благословення старости; з другого боку, він мас тільки провід над вчинками молодого та молодої. Він тільки представник молодого під час весільних свят, він поводиться так, начебто заступає молодого, що ніби неповнолітній він займає для нього місце коло молодої на посаді, частує священним хлібом, краючи коровай, він, нарешті, ресиїьно заступає молодого в разі несили або цілковитої недосвідченосги його^49.

Відомості, що подані в дуже цікавій книжці Смірнова про черемисів, мають щодо цього цілком виключний інтерес. У цього народу боярина звуть кугу-венге, цебто старший швагер чи великий жених, і він заступає молодого в усіх ритуальних вчинках, які йому належиться виконувати. Смірнов дає дуже правдиве пояснення цього факту. Він вбачає тут «пережиток тої далекої доби, коли молода належала всім братам родини та коли права на неї були регламентовані тільки віком кожного з братів» — або, скажемо від себе, коли, вже в пізнішу трохи добу, старший брат мусів заступати у весільних церемоніях свого молодшого брата, що було цілком природно, бо цей останній часто ще не був повнолітній. Це пояснення, на нашу думку, можна цілком пристосувати до значення ралі дружка в українському весіллі, а також у слав'янському весіллі взагалі. Справді, в українському весіллі дружко не грає ніякої роді. Бо ж у пересправах, шо їх провадять з метою засватати дівчину, а також і в тих, що їх провадять пізніше, перед заручинами, активна роля належить старості. Дружко та жених цілком пасивні персонажі у всіх цих церемоніях Але потім дружко викупає у дружки шапку молодого, він садовить його за стіл і виходить разом із ним. Пому доручають, як ми вже зазначали, йти спати у дівчини разом з молодим. В церемонії, що відбувається перед від'їздом молодого, щоб привезти молоду до себе, дружко водить матір навколо поїзду, давши їй один кінець вил, а сам тримаючись за другий. Далі він стає вождем дружини і веде поїзд молодого. Він не дозволяє молодому пити напій, що ним його частують, га розбиває чарку з цим напоєм. Коли поїзд прибуває до хати молодої, він іде з старостою до хати, починає бій з одним чи кількома братами молодої (оборона молодої її бра том — це шг один дуже характеристичний факт щодо слідів матріярхальиої родини) і платить їм за місце коло неї, де має сісти молодий. Він також розподіляє подарунки між членами родини молодої; покраявши коровай, він

ним частує їх. Словом, своїми вчинками, аж до дефлорації молодої в зазначеному випадку, він завше й скрізь заступає молодого, роля якого майже цілком пасивна, наче він ще недоліток, як це, мабуть, колись і було в дійсності. Гадку Смірнова іце й тому можна припустити, що на Україні роля дружка завше припадає братові жениха, і тільки тоді, коли він не має брата, ролю цю призначають одному з найближчих приятелів молодого.

Як ми це вже зазначали, індивідуальний шлюб залишив в українському весіллі найстародавніші сліди, як-от умикання тощо. Серед цих фактів, що їх певні дослідники відносять до дуже давньої доби, знаходяться деякі такі, що їх, на нашу думку, треба було б віднести до відповідно нової доби, як, на приклад, звичай звати молодих князем та княгинею, а членів дружини — боярами; цей факт особливо вражає, коли його зіставити з цілим характером поїзду молодого, що має цілком військовий вигляд, цебто наподоблює дружину старих слав’янських князів, на чолі якої вони виступали проти ворога. Все-таки звичай звати молодих князем та княгинею дуже ріжно коментують ріжиі автори, які досліджували це питання. Сніігирев виводить титул князя від імени, іцо його давали сонцю, а титул княгині — від місяця 161. Афанасьєв бачить тут поетичну концепцію про шлюбне єднання вогню та води [50]. Ор. Міллер припускає подібність, що існує між словом князь та санскритським корнем gan (родити), і гадає, що це ім’я мусить означати вождя роду

Щодо нас, то, згоджуючись, що це останнє припущення не слід відкидати, ми стоїмо за наближення, яке робить Костомарів 364 між посадом, що на ньому сидять молоді, і столом, князівським престолом, і гадаємо, що було б більше рації шукати пояснення цього титулу в обставинах чисто історичного ряду. Без сумніву, більшість елементів, що з них складаються український шлюб, належать до дуже далекої історичної доби, що умикання це елемент, мкнй підноситься саме до цієї доби, але драматичні форми, яких набрали ці елементи, наподоблення їх, склалися, мабуть, уже в первісну епоху історії Руси. заховавши, як ми це бачили, дуже характеристичні риси цієї доби. Князь та його дружина, їх взаємовідносини, подробиці походу навіть •і метою умикання молодої — всі ці факти, переказані в українських весільних піснях, заховують таку незвичайну свіжість і виявляють у своїх основних рисях таку вражаючу ідентичність з історичними піснями, які оповідають нам про військові походи князів ш\ що ми вважаємо нашу гіпотезу за цілком припустну. Тому ми дозволяємо собі поминути ріжні пояснення, що базуються на міфології та стосуються до поезії. Можна також припустити, що молоді дістають цей титул князів завдяки гіперболізму, що так яскраво виявляється у весільних піснях і що такий властивий пісні взагалі. Напр., дружка, при бувши з Львова чи Київа, пришиває до шапки молодого квітку шовковою ниткою, золотою голкою тощо. Але серед усіх гіпотез, що їх можна створити иа історичному підкладі, мабуть, найправднвіша була б така: в ті далекі часи молодий справді міг діставати титул князя, вождя дружини, зорганізованої ad hoc з його товаришів, як про це говорять нам історичні пісні та як це було н дійсності, коли князь Володимир, напр., доконав умикання Рогніди. Не треба забувати того факту, що, по словах Правил митрополита Іоанна (ХІ ст ), «народ був переконаний, що шлюб існує тільки для бояр та для князів» ; звідси можна зробити порівняння між князем та молодим.

У всякім разі, нам здається, шо органічний зв’язок між титулами князя та княгині, що їх надають молодим, та історичною добою, яку звуть князів ською, можна вважати безперечним.

Князівська доба, оскільки можна гадати, довершила розвиток україн. ських весільних звичаїв. Сліди пізніших часів помічаються дуже мало: де-не-де иноді просковзне мотив, що натякає на період татарського пригноблення, на козацьку республіку, на польське панування тощо. Але все це дуже неви разне і має форму мало помітного додатку до історичних баз, що домінують в українському весіллі. Дохристіянська доба, безперечно, була кульмінаційним пунктом у розвитку українського весілля. З христіянством ритуал українського весілля увійшов у стадію розкладу; цей розклад іде, хоч і дуже поволі, але невпинно, і з часом він неминуче знищить всі сліди тої доісторичної старовини, носієм якої він досі був

Наша ираия про українське весілля залишає ще багато бажань щодо повноти наших дослідів. Ми тільки злегенька торкнулись питань, що ми їх тут поставили, і зосталося ще багато инших, яких ми, всупереч нашому бажанню, не могли вистудіювати. Так, ми цілком не мали змоги розподілити географічно весільні звичаї на Україні; ми зовсім поминули також І чисто літературні матеріяли, повні безцінних скарбів, що їх нам дають весільні пісні; не мали ми також змоги спинитись на відношенні цих пісень до пісень инших слав’янських народів. Ми мусіли залишити всі ці важливі питання на пізніші досліди; ці досліди можна буде провадити тим легше і тим плодотвор-ніші вони будуть, чим більше буде документів, що становитимуть первісний матеріял — сировину. Мн вимагаємо їх од усіх наших земляків, що зацікавлені в етнографічному вивченні нашої батьківщини.

Антонович ь и Драгомановъ. Историческш гтъсни ыалорѵсскаго народе, Кіевъ. 1874 1875,1. .StV 1—3. Русскія достппримъчательностн. Москва, 1815, т. 1, ст. 99 101

САНІ В ПОХОРОННОМУ РИТУАЛІ НА УКРАЇНІ [51]

Вживання саней на похороні взагалі вже дослідив ироф. Д.Н, Анучин у своїй досконалій монографії — «Сани, ладья н кони какъ принадлежности похороннаго обряда* *. Маючи до свого розпорядження кілька нових фактів щодо цього звичаю на Україні, фактів, що їх розкидано по мало відомих українських публікаціях, ми вертаємося знову до цієї теми, оскільки вона стосується до України, де вживання саней на похоронах констатовано історично, починаючи з X століття, І де воно трапляється ще й тепер. Ми сподіваємося, що наведені тут факти, пояснені з допомогою теорії Анучина, підтвердять висновки цього вченого, про які, на нашу думку, корисно буде нагадати, зважаючи особливо на те, що працю Анучина не видрукувано в жадній иншій мові, крім московської.

Слав'янський літопис, званий Несторовим,— найдавніший місцевий пам'ятник, який маємо на Україні,— так оповідає нам про подробиці похорону святого Володимира, що упокоївся 15/27 липня 1015 р : «Умер він у Берестові, і це заховали від людей, бо Святополк був у Київі Але вночі розібрали підлогу в будинку, вкрили тіло килимом, потім зав'язали його мотузками, спустили на землю, поклали на сані та поставили його в церкві святої Богородиці, що він її сам збудував»1. Двох синів Володимира, Бориса та Гліба, вбито з наказу їх старшого брата Святополка, шо хотів захопити владу. В незвичайно цікавому пам’ятнику XIV ст., в якому наведена біографії Бориса та Гліба і якого опублікував академік Ізмаїл Срезневський *, знаходимо не тільки важливі подробиці щодо їх похорону, але й дуже показні малюнки. «І князі,— читаємо в цьому документі, взяли спочатку на плечі тіло святого Бориса, покладене до дерев’яної труни... і принесли його й поставили його в церкві.

Потім ноклали тіло Гліба до кам’яної труни, поставили її на сані, взялись за мотузки й потягли її до церкви й поставили там другого дня місяця травня». Пізніше, за часів Володимира Мономаха, вирішили перенести останки обох князів до Вишгородської церкви, і для цього також вибрали другий день місяця травня «Після того, як спочатку поставили труну святого Бориса на гарні, спеціяльио для того зроблені сані, її повезли до церкни, тягнучи за великі мотузки... таким способом перенесли потім тіло святого Гліба, поставивши його на другі сані». Долучені до цього пам'ятника три гравюри показують нам: перша — двох слуг, що спускають на санях тіло святого Володимира через отвір, розібраний наполовину; друга (мал. 1) — чотирьох осіб, які несуть на плечах тіло св. Бориса, що також лежить на

Мал. І Несуть ce Бориса на погре- Мал. 2. бенмя Із »Сказання про святих Бориса та Гліба».

санях (вгорі напис: несуть святого Бориса на похорон); і третя (мал. 2) — труну св. Гліба, також поставлену на сані; їі завозить до церкви чоловік, тягнучи сані на мотузах. За труною єпископ у священному одязі; чоловік, що тримає митру, та якийсь чоловік у киреї — мабуть, князь. Вгорі напис: Везуть святого Гліба на санях у кам’яній труні.

Тіло князя Ізяслава, вбитого в бою 3 жовтня 1079 р. на Нежатському полі, везли до Київа на судні, але на березі Дніпра його поклали на сані і таким способом перевезли до церкви. Тіло князя Михайла-Святополка, що вмер у травні 1113 p., було також покладене на сані та перевезене до Михайлівської церквн. Таким самим способом везли на санях тіла й багатьох инших київських князів, про що переказано, з усіма подробицями про їх похорон, в праці Анучина.

Вся ця серія фактів вказує нам на те. шо в Київській Русі існував звичай перевозити мерців на саних і шо цей звичай був цілком ритуальний, бо ж цього способу вживали не тільки зимою, але й літом. Фраза із заповіту Володимира Мономаха, де цей князь каже, шо він вирішив скласти свої останні поради дітям, *сид.ччи вже на санях», не залишає шодо цього жадного сумніву. Вживання саней для похорону було так поширене, то наведеним виразом можна було користатись для означення близької смерти 1 справді, ми знаємо з літопису, шо святого Феодосія, який був ше живий, але вже відчував наближення емеріи, перенесли монахи до церкви в санях «братія посадовила його в сані та занесла його до церкви». Констатуючи цей звичай, принаймні починаючи з X століття, ми можемо простежити його по літописах до XIV ст., коли він починає зникати, щоб знову з’явитися пізніше, з одного боку, при дворі московських князів, а з другого — знову таки на Україні.

ХШ століття було епохою остаточного формування нової слап'янської нації великоросів, чи москвітів, нації, шо витворилась, по-перше, зі слав'янських колоністів, а по-друге, з ріжних народів, здебільшого фінських, які жили колись на просторі, що його тепер займає центральна та північна Росія. Старовинна, цебто Київська Русь, атакована від суздальських князів, знесилена від татарського нападу, стала частиною Великого Князівства Литовського, в той час ик нова, а саме иівнічно-східни Русь, централізована під московськими царями, утворила Московську державу. З часів цього поділу Mti стоїмо перед фактом незвичайно цікавим з погляду етнографії та фольклору. Всі старовинні звичаї, як, наприклад, шлюбний ритуал, похорон тощо, переховались у Москві серед вищої класи, при дворі царів, у той час як у старовинній Русі, що починає з цієї епохи носити назву України, навпаки, вищі класи були більш-менш європеїзовані, чи скорше полонізовані, а старовинні звичаї заховались тільки серед простого люду, серед класів нижчих. І вживання саней для похорону спіткала та сама доля. Всіх московських царів, до Петра і, возили в трунах на санях, літом так само, як і зимою. Дуже докладні досліди Анучнна виказують нам, що для ці fi церемонії споруджували спеціяльні сані, пишно оздоблені, що служили не тільки для перевозу тіла вмерлого царя, але також для вищого духовенства та особливо для царівен, що брали участь у похоронному поході. Крім похорону, сані вживались також і при инших релігійних церемоніях як більш-менш ритуальний засіб перевозу. Московські митрополити та патріярхи брали участь у процесії, сидячи на санях.

На Україні все це склалося цілком протилежним способом. Вживання саней для похорону заховалося тільки серед нижчих клас: у міщан та лише почасти у сільської шляхти, що зосталась ще вірною старовинним національним традиціям На жаль, щодо похорону, то нам бракує й тепер ще пам’ятників з XV та XVI століть. Один документ з XVII століття, що ми його маємо до свого розпорядження, виказує нам, що вживання саней для похорону весі, час заховувалося на Україні, але цей самий документ дає право думати, що цей звичай, здається, підліг певній зміні. Ми бачимо, шо в старовинних князівських похоронах (на жаль, відомостей про звичайний похорон ме переховалося в літописах) транспорт похоронних саней виконували люде, які або несли їх на плечах, або тягли на мотузках. Наш документ з XVII ст. вка-зу^52 на те. що за тих часів люде вже не транспортували саней, а в них запрягали волів, і це теж було ритуальним явищем та заховалося й до наших часів; щодо вживання коней у цих обставинах, то це вважалося,— вважається ще й тепер,— мало відповідним. Ми побачимо далі, що гадана зміна дуже сумнівна, бо вживання волів, мабуть, дуже старовинне; але тепер ми розглядаємо тільки сані в похоронному ритуалі XVII століття. В одній юридичній протестації, поданій до суду в листопаді 1690 p., волинський урядовець скаржить свою братову, що вона, «extra decentiam slalu nobiliaris», наказала перевезти тіло свого чоловіка (cadaver mariti sui), брата автора скарги, шо вмер в місяці травні того самого року, на санях, запряжених волами, хоч вона мала в себе коней, що спали їй після смерти чоловіка Вживання саней для похорону, що заховалося майже виключно в нижчих класах, здалось образливим для урядовця, бо він вважав, очевидячки, що стоїть понад народними звичаями...

Другий дуже цікавий документ— це малюнок, що датується приближно серединою XIX століття: намалював його Де ла ФлІз, французький лікар, що був на службі в Росії .

Цей малюнок репродуковано з оригіналу, що знаходиться в невиданому рукописі, переховуваному в Музеї Христіянської Археології у Київі; він представляє повну сцену похоронного походу в одному з сел Радомчського повіту на Київщині. Процесія виходить з дерев'яної церкви, за церквою можна запримітити сад, і дерева в ньому вкриті повним листям, а це вказує на те, що похорон одбувається літом. На маленькій дзвіниці дво. лодей дзвонять по вмерлому. На чолі походу, маючи перед собою двох помішників, що несуть великі свічки з чорного воску (або, може, з темно-зеленого, як це наказує й тепер звичай на Україні), іде селянин, тримаючи великого хреста, вкритого вишиваним рушником. За ними йдуть люде, що несуть церковні корогви з хрестами зверху, а за ними двоє ниших, що несуть: один — меншого хреста, другий — книгу чн образ. Далі йде священик в рнзах з хрестом та кадилом у руках у супроводі діякона чи дяка. Зараз же за духовенством їдуть сані, запряжені двома парами волів, а на санях поставлено труну з дощок, і на ній хліб та сіль. За труною йде кілька заміжніх жінок з білими намітками на голові та вдягнених у свити, також з білого сукна. У натовпі можна розпізнати дівчат по тому, що в них голови не покриті, а тільки зав'язані барвистими стрічками. Всі. крім священика та чоловіка, що несе книгу, взуті, мабуть, у постоли з свинячої шкіри або. може, з луба, постали ці перев’язані довгими волоками (шнурками) Коло волів іде погонич з батогом, а з обох боків саней дві особи зі свічками також із воску темної барви і, нарешті, трохи далі двоє сліпих старців з своїми малими поводарями, що мають великі торби длн милостині В перспективі видко цвинтар на горбочку, означений могильними хрестами.

Можна гадати, що автор цього малюнка змалював його тому, що кін спостеріг вживання саней на похороні, навіть літом, тільки в Радомиському повіті. Принаймні такий зміст напису вгорі на малюнку: «У Радомиському повіті селяне мають звичай возити тіло вмерлого на цвинтар на санях, запряжених волами, навіть літом», 3 цих слів можна було б зробити висновок, що Де ла Фліз мав до діла зі звичаєм, який вже починав зникати. А втім, ми знаходимо цей звичай на Київщині і у наші часи Ящуржинський повідомив про це археологічний з’їзд в Ярославі у 1887 році^6 та дав йому опис пізніше в статті, надрукованій в історичному журналі України^7 Можливо, що цей звичай переховався ще в яких-небудь місцевостях, але взагалі сані в перево зі мерців літом уже заступає віз на цілому просторі тої частини України, шо належить до Російської Імперії. Щодо других її частин, а саме Карпатської України, що належить до Угоршиии, та ехідньої Галичини, що належить до Австрії, то гам, як у країнах більше гірських, а тому й значно консервативні-ших, ми знаходимо цей звичай і за наших часів. Як показують нариси п. Фен ціка, цитовані в Анучина, у русинів Угорщини мерців, коли це діти, несуть на цвинтар на руках, а коли це дорослі — їх усіх без винятку возять на санях, навіть літом, бо такий обряд в цілій країні карпатських русинів".

У гуцулів на Буковині труну несуть... на двох дрючках... а то везуть на возі або ми санях, запряжених волами трапляється, що мерців перевозять на санях навіть літом'[53]. Нарешті, з властивої ехідньої Галичини ми маємо дуже цікаву фотографію, яку ми тут репродукуємо (мал 4) і яку зняв зовсім недавно (1894 р.) український учений проф. Шухевич у Березові Коломийсь кого повіту^10. Малюнок цей показує похоронний похід, що слинився по дорозі для читання молитв, як це звичайно робиться на Україні. Труна лежить на санях, запряжених волами. її закрито, як це наказує звичай, коли похоронна процесія має довгу дорогу; на віці труни знаходиться хліб та кутя Священик, оточений кількома особами, що тримають свічки, читає Євангеліє, а натовп селян з непокритими головами стоїть за труною. Жінки, що згруповані зараз же за труною, це — планки. Відсутність снігу та віз, що стоїть перед саньми, вказують нам на те, що це чиниться літом (фотографію знято в серппІ місяці) і що саней в цьому випадку вжито також цілком ритуальним способом.

Вживання саней длн похорону не являє собою звичаю виключно українського. Ми знаходимо його майже до наших часів у всіх слав’янських народів. Проф, Ягіч на археологічному з’їзді в Ярославі сконстзтупав, що

цей звичай існує у південних слав’ян ". П. Добсінський зустрічає його у словаків іг; великороси в далеких місцевостях Вологодської губернії, як свідчить Труворов, перевозять своїх мериів не ииакше, як тільки на санях, зимою й літом . У поляків знаходимо пережиток вживання їх для похорону в одній дуже цікавій церемонії, шо відбувалась колись в день св. Яна у Мнішеві Кізеніцького повіту... В цій місцевості під час народного свята Суботки (Sobotka) робили на санях щось на кшталт солом'яного куреня, садовили туди сільського шинкаря з котом (в инших місцевостях додавали ше й півня) та вивозили сані на поле. Там їх закривали соломою та підпалювали. Кати солома займалась, шинкар пускав кегта, щоб той врятувався, а потім рятувався й сам. Дивлячись, як біжить кіт. всі присутні кричали: «Летить душа!» (leci dusza!), бо кіт у цьому разі репрезентував душу шинкаря [54]

Тому шо перевіз на санях мерців був дуже поширений у фінських народів, шо заселюють північ Росії. Анучин мав багато резонів поставити питання, чи не запозичили слав'яне цей звичай у тубільців, які під час формування великоруської нації увійшли в неї як дуже важливий елемент. Справді, пермяки, вотяки, черемиси, зирянета чуваші, так само як і їх сусіди з півночі та сходу — лапонці, чукчі та самоїди,— завше перевозять на санях своїх мерців, дуже часто ховаючи разом з мерцем і сані або ставлячи їх зверху на могилі ІЬ. Ллє, на думку Анучина, дуже легко припустити, шо звичай цей існував у східніх слав'ян незалежно від усяких сусідніх впливів, бо ж він існував у південних та східніх слав'ян за дуже давніх часів, і сліди цього існування переховані в переказах та в старовинних народних картинах.

Маючи на увазі певні вказівки на те, що вжинання саней у похоронному ритуалі трапляється також і в деяких країнах західньої Європи, мн вважаємо можливим іти далі, шукаючи иочатків цього звичаю в арійській старовині. В гірських країнах Європи, а спеціяльно в гірських комунах Юри, коли цвинтар знаходиться на певному віддаленні, мерців перевозять зимою й літом на санях, икі вживаються звичайно для перевозу сіна. В гірських місцевостях Альпів та Карпат ів сані являють собою єдиний повіз, на якому перево зять дрова, сіно, а також мерців |6.

Сліди вживання саней для похорону, то їх перерахував АнучиН. не дуже численні й не дуже доказні, бо ж тут говориться про країни, де повозок на колесах не можна вживати; але разом не слід забувати, що якраз у гірських країнах старовинні звичаї найдовше переховуються Мабуть, тому Анучин і шукав слідів існування саней в горах Індії та Персії і, спираючись на думку проф. Вс. Мюллера, гадав, що сані там були невідомі, але припускав разом із тим можливість існування в цих країнах найпрнмітивнішої їх форми. Професор Вс Мюллер переказав Анучину, шо для того, шоб перекласти англійське слово Sledge (сані), в Індії примушені були спеціально витворити штучні та описові слова, на кшталт niçcakrayâna — віз без колес, або acaV-ravahanam — повіз без колес тощо. А втім, у дуже відомій праці Ціммсра, що студіював старовинну культуру ведичних арійців у священних книгах, знаходимо в главі, присвяченій похоронові, уривок ґімна Ріг Веди, що має в собі, ик нам здається, вказівку,- треба сказати, трохи непевну, та все-таки вказівку,— що дозволяє нам вірити не тільки існуванню саней у стародавніх арійців, але також і вживанню цього засобу перевозу в похоронному ритуалі;

«Ти (небіжчику), сідай, не оглядаючись, па віз без колес, цілком новий, що його ти, юначе, спорудив за допомогою розуму, на (віз) з одним дншлом, який, однак, повертається на всі боки*.

«Віз, що ти, юначе, точив його отут перед співцями, що після нього точи* лася пісня (sâmon), що звідти перейшла на корабель»1'.

Даючи пояснення цьому текстові, Ціммер каже: «В цьому гімні є багато дечого темного й сумнівного, в чому навіть коментарі Сайяна (Sàyana) не могли нам допомогти Цей віз та цей корабель - чи є вони тільки алегоріями ватри?.. Чи, може, ми повинні тут згадати про звичай, спільний а старовині слав’янській та германській? На кораблі чи на човні розкладали ватру, клали на неї мерця, підпалювали та посилали таким способом небіжчика на кораблі, що палав у вогні, на той світ за водою»

Роблячи таке припущення, автор спирається на факти, шо їх зібрали Як. Грім, Вайнгольд Френ та Котляревський, автори, шо иа їх праці він посилається. Пдучи його слідами та спираючись на факти, наведені в Анучина та ті, що ми їх еами зібрали, здається, можемо зробити припущення не менш правдоподібне, а саме: цей віз без колес (acakra ratha) гімну Ріг-Веди є не що инше, як санї, які цілковито заникли В ІНДІЇ після винаходу воза з колесами, і саму назву саней в Індії вже забули в часи літературного зредагування Вед, А щодо слав'янського похоронного ритуалу, то Ціммер користувався працею А. Котляревського, що добре знав про вживання саней для похорону в руській старовині, але йому невідомі були факти, які знаходяться оце тепер в нашому розпорядженні (книжку А. Котляревського видано p. 1868), і тому він не міг пояснити цього звичаю, припускаючи навіть, що, на його думку, сані мусіли бути чимсь «на кшталт малого спо* сібного воза, якого вживали також і літом, якого ставили часом і в церкві з тілом небіжчика» Тому-то Ціммер мав у своєму розпорядженні тільки факти щодо вживання на похороні корабля і цілком не знав про аналогічне вживання саней; але нам здається, що, маючи факти, наведені в Анучина та в нас, він не вагався б погодитись із нами.

Вважаючи, однак, що це питання виходить поза межі нашого знання, ми

11 Rig-Veda, X, 135. 3 і 4.

|в Н. Zimmer, Altindisches Leben. Die Cultur der vedischen Arier. Berlin, 1879, 410.

19 A. Котляревскій. O погребальныхъ обычяяхъ языческихъ сланикь Москва, 1868, ст. 222.

звернулися за допомогою до високої компетенції А. Варта, члена Французь-кого Інституту, що був такий ласкавий подати нам свою думку щодо нього. Ця думка несприятлива для нашого припущення. «Текст Ріг-Веди, X, 135.— каже А. Барт у своєму ласкавому листі,— абсолютно темний. Не відомо, ні хто такий цей юнак (Kumàya), ні що являє собою цей віз без колес (асакга rallia), цей чарівний віз, що має саме тільки дишло, але яким можна керувати, як хочеш. Можливо, що юнак — це Агні, бог вогню, а віз — вогонь похоронної ватри, бо ж гімн адресований Ямі (Yama), богові мерців. Але це все висловлене цілком загадково, як то було часто звичаєм у цій поезії і як про те виразно говориться у віршах 5 та 6. Тому, здається, вживання саней для похорону для того часу має бути цілком виключене, бо в такому разі загадку можна було б занадто легко розгадати До того треба ще додати, що образ повозу без колес не раз трапляється у Велах як щось чудесне, що котиться без колес, не маючи в них потреби. Віз без колес — це щось неможливе, щось таке, то може належати тільки богам...»

Варт вказує нам щодо цього иншнй, детальніший текст (Açvâlayana grihyasîitra, IV. 2), згідно з яким старовинні індуси могли перевозити своїх мерців «за допомогою pithacakra, запряженого волами». «Етимологічно,— каже Барт,— можна було б точно розуміти це слово як «повіз, що має сидіння замісць колес», цебто рід саней... Але,—додає Барт,- коментарій пояснює це просто словом çakatâdi. цебто візок або инший повіз». «А щодо pariçishta або доповнення Асвалайяна (Açvaiâyana) grihyasulra (III, І), то вони дають змогу вибирати між носилками (çivika) та возом, запряженим валами (goçakata)*.

Барт вважає, що ці пояснення, а також той факт, що два инші тексти (Kalyàyana —crautasutra, XXV, 7, 14) та ті Çrautasûlra Яжура (Yajur) Чорного (що цитовані в коментарі Taittiräga Aranyaka, VI, І, 4), також говорять лише про вози для перевозу мерців, цебто про щось «цілком протилежне» нашій гіпотезі. Але поставмо питання: чи ж не можна припустити, що згаданий коментатор зробив ту саму помилку, що й А. Котляревський? Чому не припустити, що, складаючи свої коментарі тоді, коли вони були вже необхідні, кати вживання саней було вже цілком забуте, коментатор дав це пояснення тому, що так само, як і А. Котляревський, він ке мав жадного уявлення про цей «повіз, шо має сидіння замісць колес»? Барт звертає нашу увагу на той факт, шо «ведичне колесо не було вже ціле колесо, а складалося

зі шпиць та ободу». Цей факт може тільки підтвердити наше припущення, що за часів Вед сані мусіли вже цілковито заникнути, і саме тому коментатор пояснив згаданим способом текст, що заховав, мабуть, свій первісний зміст.

Ми залишаємо відкритим питання про вживання сансй для похорону в індоєвропейських народів за ведичних часів. Але зостається все-таки питання: звідки пішов цей звичай? Труворов, а за ним і Анучин, що дуже грунтовно простудіював це питання, вважають, з достатніми, на нашу думку, резонами, що походження цього звичаю треба шукати в ідеї про велику подоріж, яку людина мусить зробити після смерти, иа тому світі, в країнах невідомих, але, без сумніву, далеких. Гімни Ріг-Веди також говорять про цю довгу путь. «Подоріж на тому світі,— каже Цім мер, довга й тяжка, і для неї потрібна протекція Puskan’a (R., V, X. 17. 4)»î0.

” H. Zimmer, op. cit., 400 Ідея про довгч подоріж після fмерти поширена серед усіх народів, і її можна запримітити в багатьох похоронних ритуалах. На Україні, наприклад, кладуть иноді до труни смушкову шапку, палицю, а часом і пляшку горілки («Кіевская Старина», 1889, т. XXV, 636). У дворі мого батьківського дому.

І тому, що всі кароли завше зостаються вірні своїм ритуалам і своїм старовинним річам, вони вживають і для перевозу своїх мерців найстаро-винніших засобів, цебто й найпрнмітивніших. Ми знаємо, що старовинні Египтйне також возили мерців на санях [55], що кочові народи мали звичай разом з покійником ховати чи палити його коней Є багато народів, що ховають мерців у човнах; старовинні скандинави не тільки вживали кораблів для похорону, але й ставили кам'яні пам'ятники, що являли собою човен п. Як свідчить Вайнгольд, скандинави ховали своїх мерців иноді також і в ріжних повозах: гальська могила Сен-Жерменського Музею має в собі бойовнй віз; нарешті, старі бретонці, як свідчить Ле Браз, вживали для похорону майже до наших часів гнезграбні, цілком примітивні візки». «В деяких місцевостях Корнуаю,- каже він, можна ще бачити ці незграбні цілком примітивні візкн. Коли я був малим, мені оповідав мій батько, шо мерціп перевозили на міський цвинтар на возі, поверх якого робили дужки з лози та вербових гілок; на дужки напинали біле сукно. Білим сукном покривали й запряжених волів...» '*3.

Цей опис нагадав нам репродукцію гальського воза, шо її можна було бачити на всесвітній виставі І889 р

Вживання волів ик обов’язкової упряжної скотини для перевозу мерців на Україні треба вважати за пережиток дуже давньої практики. Вживання саней для похорону, як це ми вже зазиачували, заховалось тільки в деяких місцевостях і майже цілком заннкло на цілому українському просторі; а щодо звичаю вживати на похороні волів, то він весь час затримується не тільки на Україні, але й серед ннщнх слав'янських народів. ) це, мабуть, походить також з дуже далекої давнини. Ми знаходимо цей звичай навіть у старих індусів Коли ми не знаходимо цього в похоронних процесіях князів Київської Руси, згаданих иа початку нашої статті, то це, мабуть, тому, що перші книзі ці*ї країни запозичили візантійський ритуал і шо духовенство, яке також було грецьке, могло зі свого боку бути проти давнього слав’янсь-кого ритуалу, мало відповідного щодо христіянства та князівської гідности В Греції, за часів Гомсра, вживали вже мулів для перевозу мерців ік.

До числа похоронних річей, що натикають на далеку подоріж мерця, слід також стосувати й хліб, що ми його запримітили на труні на малюнку радо-мнського похорону Де ла Фліза. Хоч його тепер і дають мерцеві в присутності священика гв, але він колись був призначений для підживлення мерця під час його подорожі. Ще на початку нашого століття в труну клали хліб, горщик каші та пляшку горілки 17. Звичай давати мерцям хліб також дуже давній, і хоч проф. Сумцов і вважає, що похоронний хліб не мав важливого значення в історії культури, але ми гадаємо, що він грав досить поважну ролю в »охоронному ритуалі багатьох народів. Індуси браманських часів вкладали хліб в руки своїм мерцям, перед тим як класти їх на ватру ів. Як свідчать хроніки, старі чехи клали півбуханця хліба коло могили; литовські русини, як свід чить Meletius, також клали в головах мерця хліб та ставили глечик з вином; сучасні чехи роблять це ще й тепер. Той самнй звичай знаходимо у сербів та поляків”; сліди вживання хліба в похоронному ритуалі існують також у германських та романських народів“. Православна російська церква встановила звичай нести на похороні перед труною миску з кутею чи кашею, що являє собою хліб у його, мабуть, найдавнішій формі

Ми бачимо, отже, що ця важлива роля, яку грають сані в похоронному обряді арійських народів, залежить од того, що сані є дуже давнім засобом транспорту. Згідно з народними українськими переказами, «на початках люде не мали возів, а користувалися саньми, зимою й літом*. «Lie діявол винайшов колеса та віз; инші кажуть, що це було ділом святих Петра та Павла, а Другі що це зробив Соломон*'*1. Простудіювавши ріжні форми саней та машин для молотіння збіжжя, які мають очевидну подібність з саньми (як, напр., римські tribuium чи traha і дікани) в усіх країнах Середземного побережжя, де їх починають заступати вози, Анучин припускає, що сані, мабуть, являють собою найпримітивнішу форму воза взагалі, і то не тільки в північ них країнах, де багато снігу, а й у теплих та сухих південних краях. Ця гіпотеза,— каже видатний московський професор, тим більше ймовірна, що віз, навіть найпростіший, значно скомшіікованіший, ніж сані, які в своїй найрудиментарнішій формі є не що инше, як зв'язані докупи два дрючки чи деревини, а на них лежить вантаж, і тягне їх людина або худоба. 1 справді, в усіх частинах світу можна знайти сані такого роду. До прикладів, наведених н Аиучииа (два дрючки, прив'язані до кінського сідла у техаських індійців, розчахнута деревина з запряженим до неї волом у південній Африці тощо), ми ще можемо додати спосіб перевозу вантажів з допомогою собак у індійців північної Америки (Канада), що ми його побачили на одній з фо тографій, які зібрав Staddard та які опубліковано в Porto (olio Colonial de la S Іе de Werner в Чикаго та в Парижі (1895, сер. 12). На репродукції частини цієї фотографії, що ми її тут даємо (мал. 5), можна бачити два дрючки, прив’язані до нашийника собаки, а на них сплетене з гілок та мотузків си діння. на яке навантажують речі Це майже те саме, що й ріжні роди московських волокуш, що їх описав Анучин і які ше трапляються дуже часто в північних країнах Росії та складаються тільки з двох дрючків, сполучених поперечинами. Ці волокуші можна вважати за прототип саней. «Досвід. -каже Анучин,— не міг виявити неспосібиість довгих дрючків, що можуть часто ламатись. Зв’язавши мотузками чи ременем кінці зламаних дрючків, могли завважити, що це дає певні вигоди Таким способом, винахід саней був уже в принципі готовий; зоставалось тільки трохи загнути передні кінці полозів, щоб вони легше йшли поковзом, не зачіпляючись за землю»32...

" «Кімска# Старина*, 1890, 1, ISO. ,

A КпгацреьсышА. op. cit., I&2.

" A. Котляревський, op. cit.. 143. 149. 207. 217, 221 і т д

A. de Giibernatts, op. cit., 51; див. також Liebrecht, Zur Volkskunde, 399.

*' Чубинськнй, Труды Экспедиціи. I. 104—106, актовано в Анччима, op. cit.. 60

У Горішній Бретані дітн граються примітивними візками, чимсь на кшталт саней, зроблених з розчахнутої гілляки, до якої вони прнладжують иноді півколеса (повідомлення Поля Себійо)

Нелегко знайти всі ці посередні форми. Наша стаття тільки додаток до праці Анучина; тому ми користуємося нагодою з цієї точки погляду звернути увагу наших колег на ріжні форми саней на Філіппінських островах; ми подаємо їх тут в малюнках, зроблених з фотографій Музею Трокадеро з ласкавого дозволу д-ра E. Т. Гамі (Dr. E. Т. Наглу). Малюнок 6 показує сані, де вже два дрючки поділено на два відрізи, хоч це ще зроблено дуже недосконалим способом,— мабуть, тому, що цей повіз призначений для доріг, не вкритих снігом. Малюнок 7 дає нам зразок таких самих саней, але вони вже мають кадку в формі кошика. Нарешті, малюнок 8 показує справжні сані з трохи загнутими полозами; сані ці дуже подібні до українських саней, що ними користуються зимою для перевозу сіна. Замісць оглоблів у них мотузки. Ці сані з Філіппінських островів тим цікавіші, що вони походять з країни, де ніколи не буває снігу; це може бути до певної міри доказом того, що сані легко могли з’явитися як засіб перевозу в теплих країнах і дати початок повозові на колесах.

Щодо возів, то Ед. Тайлор уже давно зазначив, що їх первісне походження треба шукати в котках або циліндричних шматках дерева, на яких приміщували вантаж та які перетворились потім на колеса з нерухомою віссю^56. Але ці котки з’являються первісно як додаток до саней, що їх приладжували під полозами. На ассирійських пам’ятниках знаходимо барельєфи, де представлено сцену перевозу колосальної статуї; вона лежить на санях, а під них підкладено котки (мал. 9) [57].

Щоб зробити воза, зостається тільки зменшити діяметр котка та прикріпити його до саней, що стануть коробкою воза. Так з’явились первісні вози на рухомих осях, що їх зазначив Ед. Тайлор у Римі й у Португалії та Анучин на Кавказі (мал. 10).

Зв’язані дрючки являють собою, без сумніву, первісну форму саней або принаймні одну з цих початкових форм. Але можливо також, що в холодних країнах, де буває особливо багато снігу, перша ідея саней могла зродитись, наприклад, з ідеї ковзунків, що мали бути винайдені раніше. Щоб зрозуміти, які варіяції можуть бути в генезисі саней, досить нагадати ту дотепність та винахідливість, що її виявляють діти північних країн, пристосовуючи все, що тільки можна, аби тільки ковзатись або бігати зимою по льоду. Як приклад дозволяємо собі зрепродукувати тут одну фігурку з картини Breughele de Velours’a, що з неї ми маємо гравюру: малий хлопчик їде по льоду, сидячи в нижньому щелепі,—мабуть, воловому (мал. 11). При погляді на цей малюнок мимохіть згадується схожість, що її завважив Анучин, між словами для означення саней і нижнього щелепу в мові деяких народів. В осетинській мові слово «dzonigh» означає сані і нижній щелеп, так само слово салазки в московській мові, а також, коли ми не помиляємось, слово гринджоли в мові українській.

Вовк Хведір Кіндратович

СТУДІЇ З УКРАЇНСЬКОЇ ЕТНОГРАФІЇ ТА АНТРОПОЛОГІЇ

Київ, «Мистецтво», 1995

Редактор Юрій Іванченко Художній редактор Іван Динник Фото Станіслава Крячка,

Тараса Шабловського Технічний редактор Світлана Гавриленкова Коректори Світлана Гайдук, Надія Шугай

Здано иа виробництво 19.05.94. Підписано до друку 22.02 94 Формат 60х84'/ів. Папір друкарський >fe І. Гарнітура літературна. Друк офсетний. Умовн. друк. арк. 22,32.

Обл.-вид. арк. 32,88. Умовн. ф.-відб. 31,16. Зам. 4-89.

Видавництво «Мистецтво».

252034, Кнів-34, вул. Золотоворітська, II.

Київське акціонерне товариство «Книга».

254655, МСП, Київ-53, вул. Артема, 25.

Вовк X. К.

В61 Студії з української етнографії та антропології.— K.: Мистецтво, 1995.— 336 с.: іл.

ISBN 5-7715-0729-6

Антрополог, етнограф, археолог, літературний критик X. К. Вовк (1847— 1918) у своїх наукових дослідженнях розвінчував вигадки російських імперських учених, котрі вважали Україну всього лиш «югом России». Він переконливо доводить, що український народ усіма своїми особливостями відмінний від сусідніх і являє собою окрему, неповторну антропологічну та етнографічну цілість.

1

Друковано в Збірнику «Украинскій народъ въ его прошломъ и настоящемъ», т. II. СПБ., 1916.

2

Topinard, P. L’Anthropologie. Paris, 1879, p. 489.

3

Deniker, J. Les races et les peuples de la terre. Paris, 1900, p. 405.

4

Копсрницкій И. Предв. свѣд. o кранюлогнческнхъ изслѣдованіяхъ. Кіевскія Уннверс. Изв., 1861, т. I

5

Weicker. Untersuchungen über Wachstum und Bau des menschl. Schädels. Leipz., 1862.

6

* Чубинскій. Труды этнографическо-статистической экспедиціи въ Западно-Русскій Край. СПБ., 1877, т. VII.

7

Weissbach. Körpermessungen verschied. Menschenrassen. Berlin, 1878, S. 250.

8

Проценко. Антропологическіе этюды. Записки Кіевск. Обіц. Естествоиспыт., 1871, т. II.

9

Majer і Kopernicki. Charakterystyka fizyczna ludnosci galicijskiej. Zbiôr wiadom. do antr. krajowej, t. I, 1877;— t. IX, 1885, etc. Majer J. Charakterystyka fizyczna Rusinôw. Zbiôr wiadom. do antr. krajow, 1879, t. III. Id. Charakterystyka fizyczna ludôw Litwy і Rusi, Zbiôr wiadom., t. XVII. Id. Charakterystyka fizyczna ludnosci Podo-la. Materyaly antropol., t. I, Krakow, 1896. Kopernicki. (ibid.]. Charakterystyka fizyczna Côrali ruskich. Zbiôr wiadom.. t XIII, 2. Krakow, 1889.

Эркертъ. Антроп. и зсл Ѣ до в. нѣкотор. кавк. нар. и малороссов Харьковск. губ. Изв. Кавказск. О. И. Р. Геогр. Общ., т. VII. Тифлис, 1881-1882.

3 Эмме В. Е. О соотноиіеніи между цвѣтностью и формой черепов. Гіротоколы засѣд. Антроп. Отд. Общ. Люб. Е. А. и Э. Москва, 1881 — 1886.

4 Diebold W. Ein Beitrag z. Anthropologie der Kleinrussen. Dorpat, 1886.

5 Иковъ K. H. Замѣтки по кафолометріи. Дневн. Антроп. Огд. М. О. Л. E., Э. и А. Москва. 1890, вып. IV.

6 Поповь M. А. К ученію о черепахъ. Харьковъ, 1890.

7 Гнльченко Н. В. Матеріалу для антроп. Кавказа. III. Кубанскіе казакн. Труди Антроп. Отд. Моск. О. Люб. E., Э. и А. т. XVIII.

8 Talko-Hryncewicz. Jul. Charakterystyka fizyczna ludu ukrainskiego. Zbiôr wiadom. do antrop. kraiow. t. XIV.

9 Красновъ A. H. Объ антропологическихъ типахъ Харьк. уѣзда. Географ, сборникъ студ. Харьк. У-та. Харь-ковъ, 1891.

10 Петровъ В. Ч. Сравненіе антроп. данныхъ о призывныхъ Курской губ. Дневн. Антроп. Огд. Моск. О. Люб. E., Э. и А. 1893, вып. І.

10

Deniker J. Les races de 1‘Europe. I. Indice cephalique en Europe. Paris, 1899. II. Taille en Europe. III. Pigmentation en Europe (commua préliminaire). Paris, 1909.

11

Ивановскій A. A. Объ антропологическомъ составѣ населеній Россіи. Москва, 1911.

Idem. Населеніе земного шара. Опытъ антропологической классификаціи. Москва, 1911.

Читачам, що можуть бути збентежені невеликою, порівнюючи з числом цілого українського населення, кількістю промірених осіб, мусимо завважити, що, як показують досліди Брока, середні антропологічні цифри дають помітні хитання тільки до певної кількости промірених суб'єктів; далі ці хитання майже припиняються, і цифри, що їх одержують у тій самій місцевості та в тій самій етнічній групі, відріжняються одна від одної тільки сотими та тисячними частинами %. Завдання антропологічної статистики становить, отже, не те, щоб у кожній місцевості проміряти якомога більшу кількість людей, а те, щоб проміри були переведені у якнайбільшій кількості місцевостей. У наших обслідуваннях число таких місцевостей не менше як 2—3 на повіт.

12

Висловлені тут думки можуть опинитись у великій суперечності з гадками про первісну й навіть європейську прабатьківщину слав'ян та з теоріями про шляхи їх розселення. Але нам здається, що ці останні гадки поки що тільки гадки, а иноді просто здогади, але, крім того, коли б навіть і було доведено, що центром розселення слав'ян було середнє Подніпров’я, то це ніяк не може змінити тих антропологічних фактів, що на них базуються наші висновки. Припускаючи, що розселення слав'ян ішло зі сходу на захід, все-таки прийдеться визнати, що відношення між ними зостаються ті самі.

13

Арисговъ Промышленность лревней Русм. СПБ.. 1866. Кутеповъ, Вел икокннжеская охота на Руси отъ X по XVI вЪісь. СПБ.. 1896; Силамтьевъ, Обэоръ проиысловыхъ охотъ въ Россіи. СПБ., 1898; Крымскій Е, C., Охота на лтмігь и звірей въ Малороссіи, Украйні. и Волыни. Звенн городка, 1892; Idem, Къ охогь на птиці» н эвЪрой въ Малороссіи я лр. (руколись) та инш.

14

Арисювъ Промышлснность я лргвней Руси; иэслѵіованіе о состояиім рыболовгтва въ Россіи. СПБ . I860— 1876; Середа И. Очерки риболовства на Днѣпрь и Дії і.п рове коїть Лимань. Херсоні», 1863; Браунеръ A. Заыъткн

о рыболоьстве на ръкъ Днъпръ Херсонъ. 1863. Рябангь П. Рыболовство въ Херсонской губ, Херсонъ. 1896; Ьоро-дииъ НА. Азовеко-Донское риболовство Новочеркаські». 1901; Вовк Хв. Українське рибальство в Добруджі (Матер, до укр -р. етнол, Львів, 1899, т. І), тощо

15

Щодо Cam Г-імів, та до гнерджеини ГІ ГІ Нубійського, начгбто воігн ■•суть «пеціпльиість велмкиросів», треба іробити поправку Цг зовсім поправію »елмкоросн ильки аргшіарі придатних «а баштани земель, та й го лиже її деяких мюіенктях на ‘Іерннгівиїнні тa tu ІІолтавшинІ. Не «илежиті. на того, що баштани можливі тільки tu цілині. цебто н» «емлі, то ії давно ис прайс» або на зовсім їді^1 незайманій, таких кнр.н у селян, явна річ, нема«, як ні*мя гироможиости орендувати нимнмниьку землю Але ии баштинмч працюють виключно українці.

16

Крім оплачених вже загальних творів, .и*а обсяжну літературу про кустарні иромйелм та спецінльні земські видання. З них особливо багато відомостей дають: Василенко, ГІридемle я і» ачесіао. Полтава. 1900; Лисен-кп (J И Очерки ломашнмяъ нрпмыслоаъ м ремеслі» Полтаиской губ, Одесо«. 1900; ЧарьцкіЛ Ч А Гончарний проммгелг въ ПолтавскоЙ губ.. Полтава. 1894. Вабенко В. А. Етнографи чесній очсркъ народиаго быта Еклгери нославскаго край, та миші, а також видання статистичних комітетів та архівних комісій, як, наприклад, Ива мо/гь В В Жизиь и творчегтво крестьянь Харьконскпй губерній, Харьковъ, ІН9в. Крім того, див багато статей у Матгріялах dti укр.р. етнольогїї (т. I—XIV), Львів, 1899—1914, та инш

17

Apucroffb. op. cil.; Анучикъ Д. Н „ Сани, ладыі н кони (Труды Моск. Арх. Общ , т. XIV).

75

18

Арисговь. ор cit.; Шафонскій. ор dt.; Чубинскій. ор cit.. Афанасьелъ- Чужбинскій. Собр соч.. 1893. т. VIII; Сулцовъ. Къ исторім лати (Кіевская Старина, і №9. т 5—6), Русоїг» А А . Поселеній и построАкн кре стьян Полт губ. (Сб. Харьк Ист фнл Общ , XII. 1902. № 2); М Могильченко. Будівля на Чернигівщині (Матер. до укр етиол . т. І, Львів. 1889) , Бабенко, Этиографич. очерк нар быта Екатернносл края Ькатеринославъ, 1905; Щухелич. Гуиульшииа. Львів (Матер до укр етиол ).

19

Ми н>е можемо вбачати в цих словах німецьку Stube.

20

Спроби викоригтїгти лині так знано? лінгвістичної палеонтології. шо нею л легкої рук* Шредера > такою охотою користуються делто j новіших істориків України, більш ніж небезпечні, і тому не можна не вітати комме теїггне застереження проф. М. Гру шевського, шо «запозичення слова у цій сфері часто означає лише запозичення фасону, а не самої речі взагалі» До цього можна було б ше додати, шо й існування певного слова t усіх, наприклад, глав'янськнк народів, зовсім ше не може служити доказом, що слово це дійсно було загальним до їх відокремлення, і шо самі речі або тямкн, означувані ним словом, уже в ті часи існували

21

Див. Чубинскій. Труди [ЇКСІ1-, т. І; Дригоманогп,. Малоруській преданія и разекаїш. Кіевъ, 1876; Грішченкй. ЗКиографическіе матеріали. Черн., 1896; Онищук, Матеріали до гуцульської демоиольогії {Етнографічний збірник, T. XI); Гнагюк В., Знадоби до укриін. демшольоги (Етнографічний эбірник, т. XXXIV); Ефименко П. C.. Мало русскія заклинаній (Чт. М. Обш Ист. и Древн Рос,, 1874, кн 1); Nowosielski, Lud ukraiA&ki. Wiino, 1857, тощо; Для иорівн : de Chesnel. Dictionnaire des superstitions. P.. 1856; Thiers, Traité des superstitions. P., 1897, 1Vuttke A , Der deutsche Volksaberglaube der Gegenwart, Hamb., I860.

22

На нашу думку, треба відріжиятм викуп молодої од і! купівлі. Бо ж викуп — це ие стільки плата за молоду, скільки плата за образу, їло її заподіяно цілому родові спробою умикання дівчини. V азійських та фінських наро-дів, де переводиться проста купівля молодої s» калим, у весільних обрядах зовсім немае «лемешу умикання, і взагалі ціле весілли зводиться до виплати калиму та до відвсіення молодої II батьками до хати молодого.

23

з тексту «Повісти врем. лѣгъ». де про всі ці звичаї говориться в минулому часі.

24

В. Гматюк. Похоронні звичаї (Етнографічн, Збірник, т. XXXI. ст. 339).

25

Evolution du mariage et de la famille. Paris. 1888.

« Jf“«*'*. Over de primitive vormen etc.; De indische Sida. 1880

^Ujraud-Tt$Uont Les Origines du mariage et de la lamille. 1880

h primitive Familie in ihrer Entstehung und Entwicklung, Leipzig, 1888.

H. Зиберъ Очеркн первобытной экономнческой культури. Москва. 1863-

Мах Kovalevsky, Origine et l'évolution de ta famille et de la propriété. Stockholm — Paris. 1890.

26

tit Вк«ин„к Шіиплм Мііоріи л Дрпностсй. 1Я5І, і IX, і-і 3- 4, у Чкчиїнл

‘ A Фломімшяѵ Ьпжптвм лрсвннтъ оиняиь. І. т 225.

м нвч акииіки \ нього мгалмюго іцмг.14-1!! Судуть зазначці JU.1I

чм„num.. Бі.ігирси» народнії іборним, Болград. 1872, ст. 22. Ї5 >чаток іші праці вже був і явився в Ш томі Сборника ад народна умотворения наука и книжнина (видання м ва Освіти в Болгарії), Софія, 1890, як ми дістали видатну працю нашого іемляка проф. Макс. Ковалев ського (Marriage among the early Slaves. Folk-lore. XII. 1890). який тракту« ту саму тему і приходить майже до нх самих висновків вистудіювавши шлюб у старих слав'ян з точки погляду історично юридичного. В цій праці, а но спеціальнішій. ніж наша, читачі знайдуть багато надзвичайно цікавих і навчаючих фактів, шо стосуються до нашої теми ^ 1

27

ь Elisé Reclus, Les primitifs. 105; Liebrecht. Zur Volkskunde, 394—395. м Русскія досгопричъчатслыіости. Москва, 1915, І, ст. 94 і 101.

97 Якушкинъ. op. dt. ст. IX — 7.

28

" F. de Saussure в своїй замітці дли Giraud-Teuion, Les Origines du mariage et de I« famille, 600.

*® У XVJI1 ст. жени* сам давав палиці свитам як емблему уповноваження ті місії. що віл ті давай їм Кали повсіші. Описані? снадебнылъ украинекил ь обрядогь. 1777. передрук в Ла/їьковс/ud Сбориикъ. 1889. !! 1. ст 165. Про так** самий лвичай в Італії, Угорщині та Бретаиі див A de Gubentatis, Storta comparais degti us» гштгіаіі m Malia. Mil 1878. Ы. 67

Цей звичай до наших днів практикувався в деякял. місцевостях Галичини та України Ui палиці, мабуть, до того нір А і тотгмиими іиоками. бю жадного сумніву грали ролю акредитивної грамоти, яка стверджувала, що дані посли справді вислані від певно» особи

" В лгяки* місцевостях цей хліб кпнчг мусить бути позичений у сусід» Ф. Нилолайчі/кь, Кіеаская Старина, 1883. II. 388 В Болгарії свати також мають палиш та хліб (краваи). Bogisit. Zbomfk sad pravn ob«î. 254—258 м У бойків у Галичині батіг дружби прикрашають стрічками та маленькими дзвіночками, ідо звуться там — колоколыіі Olga Rosikicwici, Obr^Jy і pieni ve&dnr ludu ruskwfto we wsi Lolime, Krak6w. 1886, 18. У захід»Й Україні (Нпвтород-Волинський повіт) маршалок також маг на ознаку свою титулу палицю в формі вил, прибрану також стрічками та дзвіночками А Верещинська, Весілля в Ост роп ол і Новгород Волинського повіту.

“ В багатьох місцевостях України та в Румунії е звичай обводити ріжними кольорами, найбільше червоним, вікна в тих хатах, де f дівчата на виданні, або також малюють,— завше червоним.— частину задньої стіни. Ф Ни-колайчукь. ор. сі!.. Кіевская Стар., 1883, II, 368

29

м О. Roszkiewicz. op. cil., ст 12 Цей звичай, шо є складовою частиною шлюбних церемоній у стародавнії індусів (Hindous» (Weber. Indische Studien) і иаподоблюе. мабуть, ріжні хитрощі. яких вживали під час реалізації примітивної купі мі-продажу молодої, знаходять те у болгар, сербів та у чехів (Сумцовъ . О свадеби обр., 27— 28). а також у румунів (Reinsberg. Hochzeitsbrauch. 53) Звичай цей ісиус також у Франції (Laumier, Cérêtn nupt. 38—39). иноді (в департаменті Landes) з тою тільки ріжницею. шо там дівчат показу« сам батько молодої (Wall len. Moeurs, usages et coutumes. Bruxelles) Про аналогічний звичай у Франті див також Felix Pyat. Les Français peints par euxmèmes, 11. 329. В Італії також батько милодоі показу* дівчат молодому, шо запитує, чи нема«' тут дівчини на виданні (Salon Marino Abate. Usi nuzziale dei contadini della Romagna Pisa. 1878. 17). Про такі самі звичаї в Італії. Швеції та Німеччині див. A de Gubernatis, Storia comparata deglt usi nuzziali in Italia. 77—78 M C). Roszkiewicz. op. eit

м У гірських мешканців Галичини старостів вибирають з-поміж рідні, кумів чи ииших селян, що користуються повагою, на це вказуі їх назва — батьки. Наука, вид. М. Наумовича. 1889. VII (липень), ст. 412.

30

93^58 K<“Uy"”t * К"**-1'*1*1 Кіілпмийґькоіо повіту Правда, журнал. Львів, 1890. т. III. вип IX.

31

Хр. Воккова Весілля у Бердичівському пов. Київської губ., 1873 (руколисі.

32

|| «Няука». «ид М Наумович, Відень, VIII. ст. 474 - 475.

33

O. Raszkiewicz. Obrapdy і рісші wesdne ludu riskiego we w*i Lolinie, Krakôw, 1186. 7—11.

34

— Там сам«, ст. 475.

■ У Болгарії, на се. Юрія,— 5 трійня — 23 квітня (Юр»А — сояце ■ сдааииській міфології), дівчата ходить у ліс та иа вол* збирати зілля, що Нош вони мастоюсль. На иіЯ настойці вовн ноті« печуть хліб у формі півкулі; nef хліб M.w сяяшеиме значений. Зверху хліб оздоблений фігурками з того самою тіста у амглнді коней, овець. рогів, хвостів І т. П-, і зветься він богояши — Любенъ КариегАѵаь. Памятиики иародмаго бита болгари, 193, 212—213.

>т До того Сумцов idM у своїх повні праинд ирміодять майже до тих сам m a висновків. внводячн слово лоро аай од слова корова. Сумцьвъ, Хлгбъ гь обрядахъ н пѣснягь, Харькогь, І№5, 123—124.

*" Чубинський. op. cit., Хр. Вовком, op. cit.; A. Wertzzczynska, op. cit. Сумцов, очевидно, помилився, говорячи в своїй книжці про весільні обрядн. що коровай роблять дівчата (1881. ст. 135). У своїх дальших працях (ХлЪбъ і Т. д., ст. 61) він виправив цю помилку. В деяких місцевостях, однак, дівчат допускають, але не до приготуванни самого короввю, а тільки до приготування аксесуарів до нього,— хліба ріжних форм, що його печуть одночасно

35

A. Weresiczyfisk*. op. dt.

36

чужіло браитпп. потрібний каліш складають ? добровільний внесків yett «братії» Жінки, спільно куплене, нант, теля смертм чоловіка асе е власністю його роду та його бра итва {Matu Кдео-имскїй. Законь а обмчай на Кавказу Москва, І8ЖХ1, ст її). «Для молодого курда,— каже нииінй роайеький етнограф,— шлюб ut дуже трудна р*ч» бо ги ж ко самому зібрати все те, ши склала« викулне за молоду, але Ѣ такому разі майже завше бував так, то кожний члоа комуни полегшу« Це даній родині спільною допомогою, то має назву «раджі» Kovulevsky, L« Kourdt* et lea lesides, Brutellea, ІЙ90, Eilt du Huit, de la Soc R. Beige fie Géographie, 17)

Звичай робити колективні збори між товаришами молодого існує Також у литовшя иЖниая Старина», І, ст 123). У Великоросі» молодий також рекруту* сію* товариство між нарубками свого села |Пономарм-ь, Шрндо-яме обычаи. СЪперныЙ Вм іннк, 1Ä90, hont, cf. Ä0) У болгар (снує тільки прощальний яечф, шо Його влаштоау% молодий для своїх товаришів; жінок та дівчат в а цей бенкет ис допускають іВо^іьіС, Hburnlk *ada*njih provnih nbitaju u Jui *iov., 257)

ß Італії: «Se il ІеоЛаїагю menava moglle, imponeva a tuol ѵакаН un trlbuto noveUo, chiamalotiu^am ad іuutf<* [A. de Gubffrnatis, Stor comp. JegH usl nut*<ali, H6)

У Сванетії (Кавказі кичіь. з пагоди ішіюбу CBotl дочки, діставав щонайменше барана від кожної родини свосї місиевости (Мйкс- Кавалебскій, Закон и обмчай, II, ст. 19).

'** Чубинскчі. Экспед, IV, ст.

На Білорус (Могнлеаська губернія^ ставлячи нову хату, власник, коли будову скінчено. перед тим, як вселитися в неї, приносить діжу, ставить її серед хатн та накриває білою скатіркою. Потім, рачок t» св«ю жінкою, господинею дому, він стас перед діжею, шоб йому в новій хаті не бракувало хліба. Крім того, вони обсипають збіжжям усю хату на щастя, на багаитво (Труди Этнографнч. Огд. Обш любнтелей естествози ., атнропологіи и »тнографін, т. IV. ст. 26). ,

,t7 Ми скажемо далі про звичай обсипати молодих збіжжям та овочами. Про стосунок цього свята до свята Діоніса див. P. Decharme. Mythologie de la Grece antique, P 1879, p. 419.

37

собою дівчину (Хр. Вовкова. Весілля у Бердичівському повіті (Рукопис))

38

В деяких місцевостях, де покриття молодої не попереджує вечері, всі страви покриті тарілками; це символічно вказує на те, що голова молодої мусить бути покрита зараз же після вечері. Мати виймає бинди з її коси, знімає з неї вінок та надягає їй очіпок і намітку, як ми вже зазначили вище [Хр. Вовнова, Весілля в Бердичівському повіті (Рукопис)) . Часто, однак, покривають голову молодої вкриттям замужньої жінки після того, як вона стала нею de facto,— post deflorationem.

39

На Корсиці (Corse) «le donne fanne sedere la sposa sudiuno staio pieno di grano, et toltano ciascuna una manciata gliela versando sul capo girandole attorno e cantando in coro la b allat et ta». з бажанням їй продукувати «figli maschi in quantita» etc. (A. de Gubematis. op. cit., 278).

40

,7e O. Roszkiewkrz, op. cit., 38. У хевсурів на Кавказі, коли рідня вбитого згоджується задовольнитись викупним. два роди залагоджують справу на спільному бенкеті; але сама передача викупного мусить мати ритуальну

41

c deo і иц alt no ul mas et fannina coniugentur Domiduco: ut sponsus in dnnto libenter esset. Aee* Malurnae ut cum viro libenter “»роля maneret, in cnbicuio antem quinque dii secreto ne paranvmph« qntdem praesentibus. colebantur: una erit. VirgintHAls dec ut libenter eupponeretur. lum Premadea: ut subacta se non male mover et el rccle comprime ratur. tertia dea. Pert undo ut sponsus concuteret et penetraret; quarta dea Venu«: ut utriquae creandae prolte fervor adesset. po»tremus erat Priapua ut vèn vena virllus insurgeret. . Et hi jogales dii dicebantur (Hotomenus, op. eil., 97. 9»)

*' В індусів священик каже м*миднм лигати на шлюбну постіль і додас, звертаючись до молодоі: «Будь весела в шлюбному ліжку, зроди дітей і цим чилоніком своїм» (Aharvasamhito, XIV, 2, 31). В Римі, як це можна бачити на малюнку, що маг назву Aлыкібрашкьке весілля, окроплювали очисткою водою хату нового подружжя, а середні віки священик творив урочисті благословення шлюбного ліжка. Иноді молоді під час благослонеиии сиділи на ліжку, але звичайно священик заходив до їх кімнати, вже як вони лежали У Зальибургсыюму ритуалі (Rituel de Salisburg) знаходимо для цього спеціальну формулу: «Deinde fiat benedicto super eos in lecto tantum cum Oremus: Benedicat Dens corpora vestra et animas vestraa et del super vos benedict»onem sicut benedixit Abraham Isaak et Jakob. Amen» Коли священик після обряду відходив, затягали завіси (Ed. du Mèril. op. cil., 44— 45). Р 1577 священик парафії Saint Ftienne du Mont в Парижі скаржимся, що яки Асі. Mtchant, один з його nape фіни, примусна його чекати до півночі дли благословенна шлюбного ліжка Pierre de Gondi наказав, щоб у май бутишму церемонія ця відбувались зи дни або принаймні ще перел вечерею (Laumier, op cit.. ХСІ) Див також щодо цього звичаю у гебрів (Guebres), ibid.. 219, в Абіссінії, Hildebrandi, De nupt vet. chnst. 106: Sie richten vor dem Hause im Hofe ein Bett aul. darin sitzt Braut und Bräutigam, dann kuvnmen drei Priester und singen überlaut: Aliiluia, und gehen mit etlichen gesingen dreimal uns Bette. .*

*'• В Італії «Siapplicava un pettine di giungo acento denti can augurii, perché il sudkio ca des sc (A. de Guberna-Us, od. cit., 141).

1x4 Он. Гриша. Весілля в Галицькому повіті (рукопис). m Beauplan, Description de l'Ukraine. I25, 126

Килимово«*, <>р cit.. 170.

ш «Не роззув» Володимире та вол по роззути Ирололка*. у X ще столітті каже Рогніда. дочка Рогаолода. як свідчить иии про те літопис (ЛЬтопись по піитськпму списку, 1871, гт 50) Задіться. шо чей зничлй. дужг старо давній та поширений у слав'яисьмому свіїі (Сумцовѵ О свяд. обмч . 29 30), ■ такій самій формі іиаходимо п.іьни в деяких східніх народів (у стародавні* иестгьріяи. ик свідчить Wood. op dt. I. 69. та > вірмеиів. як свідчить Tourntoit, Relation d'un voyage du Levant, 1717, II. 416) У стародавніх жил ut розіувании було одною і форм іивес-титури та означало початок спільиостя майиа: «Ніг aulem егві то» antiquitus in israil ргоріпцио» ut і» quando aller alteri suo juri cedebat. ut esset lirma concessio. sotvebat homo calceamenlum suum et dabat proximo suo hoc rrat (еяіітотит cessioriis in Israel* (Ruth, IV, 7), хоч, мабуть, можиа припустити також, шо в иих акт рпззувлнив кого небу дь був символом иоиижгния чи пилеглскти... Non »um dignus, procumbens solvere corrigtam calcea menlorum (Marc, I. 7). У західніх народів приймання чобіт означило підлеглість тв відмову від іиохі волі, всиновлений ходив у чоботях свого батыиі, шо взяв його іа сииа І Grimm. Deuts*hr Rechts Alterthùmer, 155. мит y Ed du Méril. op. cit. 21—22) Король острова Маи-Мурекярдо «regt Hlberniae miait calceamenta sua. praecipiem ei, ul super humeros suos in die Nalalis Domun per medium domtis suae portaret, in cunxpectu nuntiorum ejus. ul inde intefligerel. si suhjectuffl esse Magnorcgi» ( Du Congé,GIcää inf et med. lat. 11. 25. cot 2) На весіллі Івана Люфлс (Luftle) Лютер поклав одного його чобота в головах евші ппстелі. щоб вій також дістав панування га врядуваинн (Michelet, Viede Lulher. цит у Ed du Méril, op cit, 23). В колишній Німеччині молодий також узував cbokj молоду в день шлюбу В англосаксів The Mundbera (опікуй молодої) presented the bridegroom with on of Ihe bride's shoev as a taken of the transfer of autority» (Wood, op eft. II. 112) В Русільйомі. у Франції, найближчий родич молодої взував ій іавше цілком нові черевики В Ыт>» tBerry) всі присутні иа шлюбному бенкеті намагалися кити молоду, але тільки молодий досягав цього (Ed. du Méril, op cit.. 22) 6 Італії я багатьох їжолицих «Irovo indicate partico-Inrmente le scarpe come dono пиггіаіе* (A. de Gubernatis. op eft. IM) В Болгарії дел*ри | бояри і приносять пан чохи та черевики і вбуаають молоду, щоб іти до церкви; вони також дблкгть і про те, шоб укинути в черевик кілька монет | Боєнь. ор cit., 39, Чолакоаѵ op cit , 15, 24, 95. Любеиоаь, Ьаба Era. бо) Так само роблять у Великоросії, Ввмасі (Vendée) (Laisnel de la Salle, op. cit.. 34) тишо Нарешті ва Україні чобітки також звичайний подарунок, шо молодий дас своїй майбутній жінці (Чубииський, 214) Зіставляючи всі наведені факти, можна, ддаеться нам. припустити, шо слаа’ииський звичай, який наказував молодій розі у вати свого майбутнього чоловіка, мусить мати те саме походження й те саме символічне значений. шо й черевики, подаровані від молодого, можливо, шо це тільки модифікація цыло останнього звичаю, найпримітивиїїие значення якого полягало я згоді на всиновлення тв підлеглість і який придбав навіть юридичне значений. «Жінка, каже Michelet (Origines du droit français. 12, uht y l.aisnel de la Salle, ст 35),— ступала в черевик разом із тим. як вона вступала а паиунаиия ивд чоловіком».

Не меииі символічний характер, дуже бли.зькай до описаних вище звичаїв. Mat один шлюбний український обрид, шо ми його вище не зазначали і икий иідбуааггьса зараз же післи того, ик виготовлене іільне (le урочисте посилання молодому сорочки, шо іі пошила сама молода дли свого майбутнього чоловіка. Молода приносить сорочку тв кладе fl иа стіл, дружки беруть сорочку, скачують U та перев'яіують стрічками з маленьким пучком барвінку чн иишої зелені Потім беруть гідну з трьома галузками, оздоблюють її биидами, барам ком ги вівсом

і мадуть сорочку між пгттям Знизу гики чіплиють білу хустину, шо ми« иилятя собою лист мололоі. адресований до майбутньою чоловіка Потім зроблений гакни способом пакунок даюгь гпеїияльиій делегації, шо мо» йото іа нести молодому, членами цісї делегації звичайно бувають брати та ииші близькі родичі молодої Все їм робиться Ь супроводі пісень, а це вказуг иа ритуальний «арпктер івичаю В одні* з цих пісень говориться Гримнула шува рибойка в морі.

Прмплвло золото і геребро до берега.

Лгужбовому коминкові до чола.

ІІІоб світив, ик исиня зори,

Ой шоб вій з доріженьки не зблудив,

Шоб він крамиоі сорочки не згубив.

(Чуб., М 366)

Наша пісии просить місвци, шоб він освітлював дорогу дав того гимого Наїїйшоншн до дверей хати молодого, посланці співають:

Принесли гилю.

А иа гиді кошулю.

А иа коиіулі вінець...

42

Старост не »пускають Ід до «am. поки не дістануть од ии» «прано» > вигляді горілки, та вимагають у над листа, який стверджу* характер і»нього посольства В tari нлеаи таищоють. тримаючи соромну ■ руках. а іктм оддають іі молодому Свашки весь час підозріло оглядають it та запитують, «чи не приїхали еони шпигувати під приводом посольства» (Чув , Mb 379)

Поминаючи мсі ні риси ендогамії, ми хочемо звернути увагу читача на сяммхчйие значення нього звичаю. що наводить та «о* і найдавнішої старовини У стародавнії індусів «плода дарувала своєму майбутньому чоловікові сорочку, що Гі сама ткала та шила ( Atharvareda, XIV, акт у A de Gubernatis, І ІЗ) Після скінчення шлюбного ак ту індуська молода нкрива« чоловіка своєю одежею, примоклими «Вкриваю тебе одежею своєю, шо дав мені Ману, щоб ги належав мені одній, шоб ти не думав ні про яку нншѵ жінку» (Atbarvasamhita. IV. 37, иит у М. Осино на. Брачвое право древмнго востокл. Казань, 1В72. 173—174). iZùriop СиншлОимшЛ каже, шо всиновлення сороч кою було Відоме у греків в найдавніші епохи їхньої »«торії (Laisnel de la Salle. t>p cil . ЗО), і грецькі молоді міиялнся своєю одежею Взаємний обмін сорочками був звичаєм також і в иімиїн у середні віки (Gnmrn, Antiij. du droit allemand. 441; Laisnel de la Salle. 29). так само як y Франції був звичай носити в лемі, шлюбу сорочку, подаровану від молодоі, ией звичай практикуються Й лосі в Шаргр» (Chérir*). в Шори (Cher) тощо Його слосте режеио також у Болгарії та у сербів у Далмації (ibid. ЗО), І скрізь пей звичай ма< іиачеиня взаємного аси мов лейим та імтимноги зв'язку.

ш В цей момент у стародавніх греків та римлян співали єн»голами, дуже цікаве пояснення йшло них знахеди ми в одного французького юриста «Cum vero nova nutria in lecto cotfocata euet ac ad eam marltu» accessiset* ul clamor цш nonnunquarn a vtrginibu* in primo conflictu edi soi et exaudiri non potaet epilalamia a »ul» »ocits virgmibus canebantor» <Вritsonius, ГѴ vetefi rilu nupt., 331) В Італії, поли молодих заведуть до спальні, музики ті співаки виконують довгу серенаду під іх вікнами; а цьому ici беруть участь, повторюючи на всі лади, силкуючись, нюб їх іолоси було чути икнайаалмие «Ьиооа notie. Ьиооа notlel» 4Rev. des Tradition populaire». IStJft. VI. 181 ) Згідно j старим звичлам, шо їм перетворився в богохульство тільки завдяки иалівнчайиїй иаівмосп народу, в Бретані збираються під вікнами хати чи під вікнами молодих і побожно співають Veni Creator, цей звичай існує також і иа півночі Європи, однак з особливістю, шо вже погіршує справу: «Sunt et multae caeremoniae circa lori in If oit um, ut prochi a It* presbyter, si adsit vel cleric us canat hymnum Veni Creator» (Otaus Magnus. I. I. XIV. chap 10, p. 353, цнт. Ed du Mtril. op cit., 71).

43

A. Wereszczyhska, Весілля в Острополі на Волині (Рукопис)

44

Ht Edelst, du М<тН, «p. rît fifi, 67.

“* До ішло «ист ліспі лодас:

Хто лотів, гой вертіп,

А кому аерчено. той тсрпіп

<Чѵ6,, ст, 577, № І32>

Ои, Гриша. BtcLi.tti в Галицькому повіті (Рукопис».

О Koszkiewicx. op. Cit.. 47. Ѣ If*

"" Геродот, IV, 172

*** Дкш»р СишілімсьамА, I, V, гл. 18.

Dèmeuuitr, L’esprlt d« usages ft des coutumes des différents peuples, London, 1776, 187

4 Bulletin de la Société d Anthropologie. 1872, CT. 278, m Gava, Cêrém. nupt, 110; De Choi Itères, La foreste nuptiale. 138 139

45

n! Edelst. du Méril, op. cit., 69— 70.

У деяких негрів «Nächst begibt sich das Paar mit Hochzeitsgesellen, Bursche und Mädchen, zusammen in eine dunkele Hütte, wo schaulich Unzucht gefröhnt wird» (Endeman, Ethnographische Zeitschrift, 1874, 38).

я* Ои Гриша, ор. сі*. (Рукопис) : Ннчук. op. cit.. 49 Потебня, ДОмасмеміе і т. л.. ІІГ 25,

Про аналогічні звичаї у Франції див.: Edelst, du MèrU, ор cit., 62. ЧубинскіА, Труды экспод.. IV, 580. ш Боі-въ. op. cit., IV, 580,

“І Чаланоеъ, up cit.. ст. 55, примітка 2, га ст. 92. w 1Ь . ор, еі Іос. сії.

Laiimier. op. cit., 82.

Ib.. ст. 2<1 242.

Ib., ct. 260; Bernard Picard, op. cit., П, 79.

«Нігде в ситі мі чути, шиб »’оцті шлюбні обряди,— кім? закон Ману,— виконувались на весіллі жкиин легкої новедіихн, що втратили СММ д»воитво* (Manava Dharmu Sastra, III, ЭГ», цит в Осиповл, Брачние право дреяниго Бостон*, 4611. У СтироллвніА Грічні молодий вважав непдиим дли «б* самому вести вдову до шлюбу, в вів Т» один % Лого товаришів чи родичів. У Римі ие виконували жадних церемоній під час шлюбу з вдовию

♦ A de Gubernatis, Storia romp degli tie» nuti. У ФрдниІІ мови, щи вдруге ничпдйди »»між. we мвлм иа голові квіток, а тільки букет иа груди*. І до иеркви вели іх також вдови. іхиі близькі родичі (Gaya, op. cit, 46) В Угорщині жениться :♦ удовими дуже рідко, бо хто виїьме не дівчину, не матиме шасти иа цьому cetri (Ibidem, У Франції та в Італії і іепер роблять ше charivari під вікиаив шлюбяоі кімнати вдови Христіяаська церква meute була проти другого шлюбу, і воли, і огляду иа людську слабість, вона припускала їх, то все-таки вважала їх ta варанту нездержливість, шо ії треба було викупити публічною покуто«» tEdelsl «lu Mêril, ор cit., Ш)

М Leist (AH Arbchw Jus gentium. Jena, IÄS9, 134 paaailfl, 143 рикзіт), стараючись встановити ідентичність шлюбного рятуалу арійських народів, зазнлчк також тря стаді* у весільному святі в індусів та в ннших народів «індогерманських»: ілкладення шлюбу (Eihegründung}, означеним шлюбу {fchectnaetxung) та виклялиня шлюбу (Ehrvollxtehungl Під закладанням шлюбу вій роауміс «die Werbung des Freiere und Zusage seiim» des Gewalthabers des «Мёшепв»: означений шлюбу як «die vom Mldchengeber gestattete Handgreifung, als erster Zeichen der Machtausübung über die Frau», а під виконанням шлюбу - «die Heimtùhrung una Installierung der Braut in ihre hausfrauliche Stellung». Winternitz, що в нього ми беремо ui твердження Leist'a. закидає йому, шо він у своїх зіставленнях обмежився виключно індусами, греками, римлянами та трохи германцями, і вважає також за иедоведені його гадки про значення, наприклад, жертви корови, як Ehegründung. Нам здасться сам принцип Ляй-стоного пояснення виключно юридичним і надто штучним.

46

Taylor, Anthropology, 261 —262.

*” Comte Gobtet D'Alviela, Histoire religieux du leu Vervier, 1886, 77.

*'* Сарафовь, Спадині» руссклго ««ропа. 1*65, *8—90 '* Bugfhot. Physics and Politics, er Ul - 142 y Sit*r'a. op. сИ„ 346

И «V курваїв (КитаїІ, кола вони налякані якоюсь канною небезпекою, найчастіше тільки гаданою, и* то полярне сяйво, старі люде наказують тимчасово обмінюватися цілому племені жінками». G. Raynaud. La femme, le mariage, la famille en Australie, Bullet de la Soc, Ethnograph.; 1890. 2e ser,, 42. p 149

1 3 яеликим ылоаилеиням знайшла мни цікавій праш Westennarck'a The histori of human marriage, London. 1892. 148. підтвердженим нашої думки «When the mode of contracting a marriage altered, the earlier mode, from having been a reality, survived, as a ceremony» На жаль, книжка, видана фінляндським ученим, з'явилася вже nui, коли наша праця була майже вся вже видрукувана і мн могли скористатись нею тільки напрнкінці наїиоі праш

47

У зулусів період зрілостн у парубків та дівчат відзначають великими святами, що до них обидві статі готуються шість тижнів, а иноді й шість місяців. У призначений час всі молоді дівчата идемени, які досяглн періоду зрілостм. виходять з села на беріг річки і зостаються там. цілком ізольовані, під проводом лгтньої жінки; зостають-

48

FI. Mariam, Nunta la Români, Bucuresci. 1890. Автор присвятив цілу главу цьому цікавому святу (гл. X.

49

*“ У іаіначгній ВИІДГ праці T Рильського іиаіодммо факт, шо нам здасться дианич Під час сссН окружного суду • H Смирі Іиа Київщини підсудна, бажаючи домети несилу свого чоловіка, посилаються на весільною старосту, шо мусів заступити молодого, шоб виконати його функцію дли дефлорації Свідкові стало ніяково, але один э присяжних, також селянин, дуже поважно сказав, шо игма чого йому соромитись, «би пг ж у нас такий чакои, що староста мусить заступати жгииха в разі иеобхідиости. шоб шлюб був доконаний» (Кіевская Старииа. 1890. IX, 372) Було б дуже цікаво перевіряти цгй факт чи справді or був староста, а ие дружко? Коли б факт був вірмий. ми мали б тут пережиток орава дядька з материного боку...

50

Костомарові*, журн. сБесіда», 1872, XII, 29.

51

Несторовий Літопис за Лавремтовським списком, під роком 1523 (1015).

■' Сказаній о свягыхъ Борис* и Г.тъбѴ Сильвестровый список* XVI в., нзд. Срезневскимъ. СПБ.. I860

52

Публікуючи такий цікава* документ, шо Його перства» для нас Де ла Фліз, ми не можемо іробита цього, не сказавши кілька слів про автора Йога, цілком досі невідому особу; ім'я Його не публікувалось ніде, гоц і дуже ласлу rosy* на те, щоб бути вказаним у французькому журналі, присвяченому оглядам народних трал ній А Доктор Де ла Фліз (Dr. De la Filze) був військовим лікарем у французькій імператорській гвардії; р 1812, а бою під Красним Його взято в полон, і він знайшов собі притул в гостинному домі російського генерала Гудовича Одружившись з племінницею свого протектора, він купив пізніше невеличкий маггок иа Кнівиїині та, склавши потім іспити в петербурзькій Медичній Академії, був призначений р. 1843 на посаду лікаря в Удільному Відомстві; пішов до демісії р. 1858 і вмер р. 1861. Він залишив після себе два рукописи, не видані й досі: І ) «Description médico topographique des Domaines du district de Kiev>, 1854 p. де знаходиться багато відомостей про санітарний стан селян тощо, і 2) «Description ethnographique des paysans du gouvernement de Kiev» (154 сторінки In folio), шо належать нині Музею Хрнстіянськоі Старовини при Київській Духовній Академії Ці остання праця, і якої ми II наводими наш малюнок, поділена на три частини: археологію, історію та етнографію Дві перших частини дуже цікаві навіть

і тепер; до них долучено чотири таблиці з малюнками річе* кам’яної та бронзової доби, малюнок дольмена тошо Третя частина, найважливіша, містять в собі дуже детальний опис житла, костюмів тошо. філологічні та ліигві стичні дані, весільні обряди, похороанмй ритуал, кілька пісень, прислів'я та забобони, багато народних переказів тошо. Обидві праці написані французькою тв московською мовою.

53

«Наука» Журнал. заснований Наумовнчем Відень, 1889, червень.

54

«РусеRa« Старина* 1887. XII. 23І (инт я Аиучииа. ст. 52. of> сМ І.

и Wisla. 1992, VI, 689

" Ану чай. op at . 53 — 55. Див також: Матеріали для руссяоА етнографія. II, 120

'• Rochholz, Deutscher Glaube und Brauch. Berlin. 1867,1. 199. цнтояаие а Анучина (crop 57) Кілька лп тому ілюстровані журнал я репродукували картину Брюиа. де бу в змальований перевіз труии иа саиях у Вогелах. В Сало ні 1894 р ми запримітили картину Равеля: «Ельзаські втікачі перед ворогом року 1870*. голова родини везе жінку та ріжні речі иа санях. спускаючись з гори по дорозі лісом, і дерева в лісі вкрил мовною лист кою

55

і* Нгаі, La I6gcnde de U Mott, Pani, 1893. 60. В деяких місцевостях австрійської України (Покуття) традиція пимлме. щоб коли, що ними переносять мерця, були цілком 6U/. Серно факті* які якалують. шо біля барда - ознака ждлоби у багатьох народів, напечено н Анучни* (ор ftf.t f« а А йііЬїПІіЬ’а, Storla comp a rata (leg І і U5i lunebri, Milano. 1877, Ы. Вживання Сілмх волів Амѵчии поясних також тим. шо порода украінсьагої худоби дуже давня, бо ж українські воли, тяк само як угорські та італійські, иа думку Rütimeyer’a, няАбілмие наближаються до типу Во* primigenius.

* Açvalayana, IV. 2

* Іліяда. XXIV. 697

** H. Суицпвъ. ХлЪбъ въ обрядахъ и пЪсняхъ. Харьковъ, 1885, 67

56

Ed. Taylor, Anthropology, 199—200. Нову теорію воза запропонував недавно Е. Ган на одному з засідань берлінського Антропологічного Товариства (Zeitschrift für Ethnologie ХХѴП, Jahrg. 1895, Heft V, 342—345). Автор цієї трохи несподіваної теорії вважає, що гадка Тайлора, яку прийняв та розвинув Reuleaux (Teoretische Kinematik, Braunschw., 1875, 204), мало задовольняє, і він гадає, що перша ідея колес мусіла зродитися ще за неолітичних часів од пряслиць, які, на його думку, мали священне значення (heilig waren), «бо ж їх часто робили з дорогоцінного матеріялу, як-от з жовтого бурштину, та оздоблювали священними знаками». «Досить було насадити дві пряслиці на вісь, і віз був готовий». Автор підкреслює священну ролю пряслиць, бо він намагається довести зв'язок між возом та иншими повозами й деякими міфологічними богами північної Європи, що їм, як він гадає, були присвячені маленькі бронзові повози, які знайдено в голдштадтських розкопках латенської доби. Ми не маємо потреби розважати над цією новою теорією, бо її наукова вартість виявляється в ній самій.

57

Малюнок взято з «Histoire narrative et descriptive des anciens peuples de (’Orient» par Ch. Seignobos, I, v. in

18 avec., 110, gravures et 5 cartes. Paris, Armand Colin.

58

* Sobotka Koslllnstvo v närodnim podini NovoteskJk biblioteka, t. XXII, str І о— ІЬ Це дерепис, tue ангор йалжаг його «а рід *deptoa життя», оздоблюють у чеяія ріжинмн річами, п наприкінці весільного бенкету сіавлмть иа стіл перед молодою. Вона повинна нахилити його, а деревце прнстроене так. шо з нього тоді падає або коли с-очка. або лялька, шо має вигляд дитинки У догамеї «the tree of life is anvinted with palm, oil with drips into a pot or a shard placcd below it, and the would be mother of children prays that the great god Legba will mak her fertile». Phallism, a description of the worship of Ungarn Yoni m various parts of the world etc. Lond . 1889 (privately printed). p. 10.

Content

Студії з української етнографії та антропології

АНТРОПОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ УКРАЇНСЬКОГО НАРОДУ

ЕТНОГРАФІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ УКРАЇНСЬКОГО НАРОДУ

І. Мисливство

5. Народня техніка

6. Способи пересування

7. Пожива '

8. Будівництво

і за

не

ШЛЮБНИЙ РИТУАЛ ТА ОБРЯДИ НА УКРАЇНІ '

САНІ В ПОХОРОННОМУ РИТУАЛІ НА УКРАЇНІ

1