Poul Anderson

Delenda est

1.

Jó dolog a vadászat a húszezer évvel ezelőtti Európában, a téli sport-lehetőségek pedig egyenesen fantasztikusak. Ezért az Őrjárat, ami mindig szívén viselte magasan képzett tagjainak érdekeit, fenntart egy házat a pleisztocén-kori Pireneusokban.

Manse Everard egy üvegezett verandán álldogált, és a jégkék távolba nézett az északi lejtők felé, ahol a hegyek erdőkbe, mocsarakba és tundrákba lankásodtak. Bő zöld nadrág és huszonharmadik századi inzulsynth tunika volt rajta, csizmáját egy tizenkilencedik századi francia-kanadai mester készítette saját kezűleg. A szájában meghatározhatatlan eredetű hangafa pipa füstölgött. Valami halvány nyugtalanság vibrált körülötte, és ügyet sem vetett a bentről kiszűrődő zajra: féltucat ügynök iszogatott, beszélgetett és klimpírozott a zongorán.

Egy cro-magnoni hegyivezető vágott át a hólepte udvaron: magas, jóvágású fickó meglehetősen eszkimós öltözékben (a romantikus képzelet miért nem tulajdonított soha annyi józan észt a paleolitikus embernek, hogy dzsekit, nadrágot és csizmát hordhasson a jégkorszakban?), festett arccal, övén az egyik acélkésével, amiért elszegődött. Az őrjárat meglehetősen szabadon cselekedhetett ilyen messze az időben. Nem állt fenn a múlt megzavarásának esélye, mert a fém elrozsdál, az idegeneket pedig néhány évszázad alatt elfelejtik. A legfőbb gond az volt, hogy a szabadosabb későbbi korokból származó női ügynökök mindig szerelmi ügyekbe keveredtek a bennszülött vadászokkal.

Piet van Sarawak (holland-indonéz-vénuszi, a korai i.sz. huszonnegyedik századból), ez a karcsú, sötét bőrű fiatalember, akinek külseje és technikája bízvást versenyre kelhetett a vadászokéval, odalépett Everardhoz. Ő is Független volt, készen arra, hogy beavatkozzon bármelyik miliőben, és már dolgoztak is együtt az amerikaival. Együtt vették ki a szabadságukat.

Először a fiatalabbik szólalt meg, temporálban:

— Hallom, Toulouse mellett mammutokat láttak. — A város ugyan még javában nem létezett, de a szokás hatalma erős volt.

— Már lőttem egyet — mondta Everard türelmetlenül. — Meg síeltem is, hegyet is másztam, és a helyi táncokat is megtekintettem.

Van Sarawak bólintott, elővett egy cigarettát, és rágyújtott. A csontok kiálltak vékony barna arcából, ahogy beszívta a füstöt.

— Jót le lehet lógni itt — helyeselt — de egy idő után már kicsit unalmas a kinti élet.

Még vagy két hét volt hátra a szabadságukból. Elméletben szinte az indulásuk pillanatába térhettek volna vissza, egy ügynök bármennyit lehetett szabadságon, de valójában valószínű élethosszának egy meghatározott százalékát a munkának kellett szentelnie. (Sosem mondták meg senkinek, mikor kell majd meghalnia, és mindenkinek több esze volt annál, minthogy ezt meg akarja tudni. Amúgy sem lehetett volna benne biztos, hisz az idő változékony. Az ügynöki állás egyik mellékes haszna a danelli élethosszabbító kezelés volt.)

— Én most fényeket szeretnék — folytatta Van Sarawak — zenét, és lányokat, akik hírét sem hallották az időutazásnak…

— Rendelést vettem! — mondta Everard.

— Augusztusz Rómája? — kérdezte a másik mohón. — Ott még sosem voltam. Hipnóval gyorsan megtanulnám a nyelvet meg a szokásokat…

Everard a fejét rázta.

— Nem olyan jó, mint amilyen a híre. De ha már úgyis előre akarunk menni, akkor a legszívderítőbb romlottságot éppen az én miliőmben találhatjuk meg. Mondjuk, New Yorkban… Már ha az ember tudja a megfelelő telefonszámokat. Én pedig tudom.

Van Sarawak felkacagott.

— Én is ismerek egy pár helyet a saját szektoromban — felelte —, de őszintén szólva, egy pionír-társadalom nem igen tud mit kezdeni a szórakozás kifinomultabb módozataival. Jól van, akkor menjünk New Yorkba. Mikorra is?

— Legyen 1960. Ez volt az utolsó idő, amikor rendes mindennapi személyemben ott éltem, mielőtt most idejöttem.

Egymásra vigyorogtak, és mentek csomagolni. Everard előrelátóan hozott magával néhány huszadik századi ruhát a barátja méretében.

Miközben egy kicsi bőröndbe dobálta ruháit és a borotváját, azon tűnődött, hogy vajon bírni fogja-e Van Sarawak iramát. Sosem volt az a lumpoló fajta, azt sem tudta, hogyan fogjon hozzá a tivornyázó élethez. Egy jó könyv, egy szolid kanmuri, egy pofa sör — az ő tempója ez volt. De néha még a legjózanabb embernek is ki kell rúgnia a hámból.

Főleg akkor, ha az Időőrjárat Független ügynöke, ha állása az Engineering Studies Társaságnál csak álca történelmi kalandozásaihoz, ha látta, hogyan lehet megváltoztatni a történelemben a kisebb dolgokat — nem Isten keze által, ami még elviselhető lett volna, hanem halandó és esendő emberek által —, hisz Istennel azért még a danelliek sem értek fel, ha örökké kísértette egy nagyobb változás lehetősége, melynek következtében ő és az egész világa sem jön létre soha… Everard nyűtt, jelentéktelen arca grimaszba rándult. Beletúrt drótszerű barna hajába, mintha ki akarná söpörni belőle a gondolatot. Haszontalan dolog ezen rágódni. A nyelv és a logika csődöt mond a paradoxonokkal szemben. Az ilyen pillanatokban a legjobb lazítani egy kicsit.

Felkapta a bőröndjét és elment Piet Van Sarawakért.

Kicsi, kétüléses antigrav gépük készen várta őket a garázsban. Ránézésre szinte hihetetlen volt, hogy a kapcsolókat a Föld bármely pontjára és bármilyen időpillanatra be lehetett állítani. De hisz egy repülőgép is maga a csoda, vagy egy hajó, vagy a tűz.

Aupres de ma blonde

Qu'il fait bon, fait bon, fait bon,

Aupres de ma blonde

Qu'il fait bon dormir!

Van Sarawak ezt énekelte teli torokból, és lehelete felhőkben szállt a fagyos légben, amikor a hátsó ülésre pattant. A dalt akkor tanulta, amikor XIV. Lajos ármádiáját kísérte. Everard elnevette magát.

— Ne olyan hevesen, fiú!

— Jaj, gyerünk már — trillázta a fiatalabbik. — Csodás ez a kontinuum, vidám és nagyszerű a világegyetem. Nyomasd meg a gépet!

Everard nem volt ilyen biztos a dolgában: már épp elég emberi nyomorúságot látott az idők során. Az ember egy idő után belefásul a szakmába, de valahol a lelke mélyén valami felsír, amikor egy paraszt ránéz elkínzott szemeivel, vagy amikor hallja egy lándzsával átszúrt katona sikolyát, vagy amikor a szeme láttára pusztul el egy város a radioaktív robbanásban. Meg tudta érteni a fanatikusokat, akik megpróbálták megváltoztatni az eseményeket. Csak éppen olyan valószínűtlen, hogy ténykedésükkel bármit is jobbra fordítanak…

Beállította a kapcsolókat az Engineering Studies raktárára: ez jó, biztos hely, ahol megjelenhetnek. Aztán elmennek a lakására, és akkor kezdődhet a buli.

— Remélem, elbúcsúztál minden itteni hölgyismerősödtől — csipkelődött Everard.

— Ó, biztosíthatlak, hogy nagyon is gálánsan. Gyerünk már. Olyan lassú vagy, mint a csurrantott melasz a Plútón. Ismereteim szerint ezt a gépet nem evezővel kell elhajtani hazáig.

Everard megvonta a vállát, és elfordította a főkapcsolót. A garázs eltűnt körülöttük.

2.

Egy pillanatig mozdulatlanságban tartotta őket a döbbenet.

A terep apránként bontakozott ki előttük. Néhány arasznyira a talaj fölött jelentek meg — a gépet úgy tervezték, hogy sose bukkanjon elő szilárd objektum belsejében — és mivel ez váratlan dolog volt, fogcsattintó döccenéssel zöttyentek a járdára. Valami tér-félén voltak. A közelben egy szökőkút csobogott, kőmedencéjét egymásba fonódó indák faragványa díszítette. A térből utcák ágaztak ki a hat-tíz emeletes, szögletes tégla- vagy betonházak között, amelyek vad színekben és mintákban pompáztak. Autók is voltak: ormótlan, semmilyen ismert típushoz nem hasonlító alkotmányok, valamint rengeteg ember.

— Szentséges istenek! — meredt Everard a kijelzőkre. A gép alsó-Manhattanbe vitte őket, 1960 október 23-ra, délelőtt 11:30-ra, a raktárház térbeli koordinátáira. De itt szaggató szél vágta az arcába a port és a kormot, a kémények szagát, és…

Előkerült Van Sarawak szonikus sokkolója. A tömeg elfelé kavargott tőlük, és valami érthetetlen nyelven vartyogott. Vegyes társaság volt: magas, szőke, kerekfejű emberek, amerindek, és mindenféle félvérek. A férfiak színes ingeket, skót szoknyát, szintén skótos sapkát, cipőt, és térdzoknit viseltek. Hajukat hosszúra hagyták, és sokan bajszot hordtak. A nőknek bokáig érő teli szoknyájuk és köpenyük csuklyája alá hajtott befont copfjuk volt. Mindkét nemnél általános volt a vastag karkötők és nyakláncok viselete.

— Mi történt? — suttogta a vénuszi. — Hol vagyunk?

Everard dermedten ült. Agya kattogva pásztázott végig minden kort, amiről olvasott vagy hallott. Ipari kultúra ez — az autók gőzzel mennek, de miért keskeny az eléjük, és miért van rajta orrdísz? — szénnel tüzelnek — ez valami posztnukleáris Rekonstrukció? Nem, akkor nem hordanának skótszoknyát, és angolul beszélnének…

Ez nem stimmel. Ilyen miliőt nem tartottak nyilván.

— Menjünk innen!

Keze már a kapcsolón volt, amikor a nagydarab férfi ráugrott. Dühös öklök és lábak erdeje fogadta őket a járdán. Van Sarawak tüzelt, de valaki más esett össze, őt viszont már meg is ragadták hátulról. A tömeg összezárult fölöttük, és elszabadult a pokol.

Everardnak még volt valami zavaros képe rezesen csillogó mellvértes, sisakos férfiakról, akik kanyarogva törtek át a népen. Kihalászták a kupac aljáról és talpra támogatták, miközben bilincset csattintottak a csuklójára. Aztán Sarawakkal együtt betuszkolták egy nagy, zárt kocsiba. A rabomobilok minden korban nagyon hasonlók.

Még nem is tért teljesen magához, máris egy nedves, hideg, vasrácsos cellában voltak.

— A tűz nevére! — rogyott a vénuszi az egyik fapriccsre, és arcát a kezébe temette.

Everard az ajtónál állt, és kifelé nézelődött. Csak egy szűk betonfolyosót látott, szemben egy cellával.

— Mi történik itt? — remegett meg Sarawak.

— Nem tudom — mondta Everard lassan. — Egyszerűen nem tudom. Ez a gép állítólag teljesen üzembiztos, még egy hülye sem ronthatja el az irányítását, de mi talán nagyobb hülyék vagyunk az átlagnál.

— Ilyen hely nincs — mondta Van Sarawak kétségbeesetten. — Álmodom? — Megcsípte magát, aztán keserűen elmosolyodott. A szája véres és dagadt volt, és egy kapitális monokli volt rajta keletkezőben. — A logika szerint, barátom, a csípés nem próbája a valóságnak, de van bizonyos megerősítő hatása.

— Bár ne lenne — mondta Everard.

Olyan erősen kapta el a rácsot, hogy a rudak megcsörrentek. — Talán mégis félrement a műszer? Van valahol a Földön — mert legalább abban biztos vagyok, hogy ez a Föld — valami olyan város, bármilyen különös is, ami valaha is hasonlított ehhez?

— Tudomásom szerint nincs.

Everard görcsösen kapaszkodott a józan észbe, és latba vetett minden mentális tudást, amit az Őrjáratnál tanult. Ebben benne volt a teljes emlékezet is: ő pedig tanult történelmet, még olyan korokról is, amiket sosem látott, és olyan alapossággal, amivel akár több doktori címet is szerezhetett volna.

— Nem — mondta végül. — Skótszoknyás brachikefalikus fehérek, indiánokkal, és gőzhajtotta autómobilokkal: ilyen sosem volt.

— Stantel V. Koordinátor — mondta halkan Van Sarawak. — A harmincnyolcadik században. A Nagy Kísérletező — a letűnt társadalmakat modellező kolóniák…

— Nem erről van szó — hűtötte le Everard.

Az igazság egyre duzzadt benne, és ő a lelkiüdvösségét is odaadta volna, hogy a dolog másképpen legyen. Minden erejére szüksége volt, hogy ne ordítson fel, és ne kezdje a fejét a falba verni.

— Körül kell néznünk — mondta tompán. Egy rendőr (Everard feltételezte, hogy az igazságszolgáltatás kezén vannak) ételt hozott nekik, és megpróbált beszélgetni velük. Van Sarawak azt állította, hogy a nyelv keltának hangzik, de egy-két szónál többet nem tudott belőle kivenni. Az ennivaló viszont nem volt rossz.

Estefelé elvezették őket egy tisztálkodóhelységbe, és hivatalos fegyverek őrizete alatt lecsutakolták őket. Everard megnézte a fegyvereket: nyolclövetű revolverek és hosszúcsövű puskák voltak. Gázlámpák szolgáltatták a fényt, melyek falikarjain tekergő inda- és kígyóminta ismétlődött. A berendezések és a fegyverek, csakúgy, mint a szag, a kora tizenkilencedik századival durván megfeleltethető technológiáról árulkodtak.

Visszafelé menet észrevett néhány táblát a falon. Az írás láthatóan sémi volt, de bár Van Sarawak szert tett némi héber nyelvismeretre a vénuszi izraeli kolóniákkal folytatott kereskedelem folyamán, nem tudta elolvasni.

Újra rács mögött látták, hogyan viszik a többi rabot: a meglepően víg kedélyű csavargókat, banditákat és iszákosokat fürödni.

— Úgy látszik, mi különleges bánásmódot kapunk — jegyezte meg Van Sarawak.

— Ez nem meglepő — mondta Everard. — Te mit tennél valami vadidegenekkel, akik a semmiből bukkannak fel, és sosem hallott fegyvereket használnak?

Van Sarawak arca akaratlanul is elkomorodott.

— Te is arra gondolsz, amire én? — kérdezte.

— Valószínűleg.

A vénuszi szája megrándult, és rettegő hangon mondta:

— Egy másik idővonal. Valakinek sikerült megváltoztatnia a történelmet.

Everard bólintott.

Nyomorúságos éjszakájuk volt. Jó lett volna, ha alusznak, de a többi cellák túl nagy zajjal voltak. A fegyelmet itt, úgy látszik, hírből sem ismerték. Ezenkívül poloskák voltak az ágyban.

A jellegtelen reggeli után Everardék megint megmosakodhattak, aztán biztonsági borotvával meg is borotválkozhattak. Aztán egy tíztagú őrcsapat valami irodába masírozott velük, és felállt a falak mentén.

Everardék leültek egy asztalhoz, és vártak. A bútorzat nyugtalanítóan félig-ismerős volt, félig-idegen, mint minden más. Eltelt egy kis idő, mire a fejesek felbukkantak. Ketten voltak: egy fehérhajú, vörösarcú férfi mell vértben és zöld tunikában, feltehetőleg a rendőrfőnök, meg egy sovány, kemény arcú félvér, szürke hajjal de fekete bajusszal, kék tunikában, kerek skót sapkában, bal mellén egy arany bikafejdísszel, ami rangjelzésnek tűnt. Ha nem lógtak volna ki szőrös, pipaszár lábai a szoknya alól, még akár méltóságteljesnek is lehetett volna mondani. Két fiatalabb ember követet, az övéhez hasonló ruházatban és fegyverzettel, és amikor leült, megálltak a háta mögött.

Everard a társához hajolt, és azt suttogta:

— Fogadjunk, hogy katonák. Úgy látszik, érdekesek vagyunk.

Van Sarawak nyomorultul bólintott.

A rendőrfőnök fontossága teljes tudatában megköszörülte a torkát, és mondott valamit a tábornok-külsejűnek. Az türelmetlenül válaszolt, és a rabokhoz fordult. Olyan tisztasággal beszélt, hogy Everard el tudta különítem a fonémákat, de modora nem volt éppen bizalomgerjesztő.

Egy idő után valahogy muszáj lesz egymással kommunikációs kapcsolatot létesíteniük. Everard saját magára mutatott:

— Manse Everard — mondta. — Van Sarawak követte példáját, és hasonlóképpen bemutatkozott.

A tábornok vartyogni kezdett a rendőrfőnökkel. Aztán odavakkantotta nekik:

— Yrn Cimberland?

— Gothland? Svea? Nairoin teutonach?

— Ezek a nevek — ha ugyan nevek — elég németesen hangzanak, nem? — motyogta Van Sarawak.

— Ha belegondolsz, a mi nevünk is — felelte Everard. — Talán azt hiszik, hogy németek vagyunk — A tábornokhoz fordult: — Sprechen sie Deutsch? — Üres tekintet volt a válasz. — Taler ni svensk? Niederlands? Dönsk tunga? Parlez-vous français? A francba is, Habla usted español?

A rendőrfőnök ismét krákogott, és magára mutatott:

— Cadwallader Mac Barca — mondta. A tábornok neve pedig Cynyth ap Ceorn volt, vagy legalábbis Everard angolszász agya így értelmezte a fülével felfogott zajt.

— Tényleg kelta — mondta. Veríték kezdet kiütközni a hóna alatt. — De hogy biztosak legyünk a dolgunkban… — Kérdően mutatott néhány másik emberre, és olyan neveket kapott válaszul, mint Hamilcar ap Angus, Asshur yr Cathlan és Finn O'Carthia. — Nem… van benne valami határozott sémi beütés is. Ez passzol az ábécéjükhöz.

Van Sarawak megnyalta a száját.

— Próbálkozzunk klasszikus nyelvekkel. Talán rájövünk, hol siklott ki ez a történelem.

— Loquerisne latine? — Bamba tekintetek. — Ez itt a görög szó helye.

Ap Ceorn tábornok összerezzent, megpödörte a bajuszát, és összehúzta a szemét.

— Hellenach? — kérdezte. — Yrn parthia?

Everard a fejét rázta.

— De legalább hallottak a görögökről — mondta lassan. Újabb szavakkal próbálkozott, de senki sem ismerte a nyelvet.

Ap Ceorn mondott valamit az egyik emberének, mire az meghajolt és kiment. Hosszas csend állt be.

Everard rádöbbent, hogy nincs benne személyes félelem. Persze, szorult helyzetben van, és talán nem is él soká, de ami vele történt, az nevetségesen piti dolog ahhoz képest, ami az egész világot érte.

Az egész univerzumot! Szent isten!

Nem is tudta felfogni ésszel. Agyában mindegyre előtolakodott az ismert táj képe: széles síkságok, magas hegyek és büszke városok. Ott volt az apja komoly képe, mégis emlékezett még rá, hogy amikor kicsi volt, az apja magasra felemelte, és közben ő is nevetett. És az anyja… milyen szépen éltek ők ketten.

Volt egy lány is az egyetemről: a legédesebb kis nőszemély, akivel az ember az esőben sétálhat, és Bernie Aaronson, akivel éjszakákat sörözött, cigizett és beszélgetett át, aztán Phil Brackney, aki kihúzta a sárból, amikor gépfegyverek csattogtak a felszaggatott mezőn, Charlie és Mary Whitcomb, azok a teák, és az a kandalló a viktoriánus Londonban. Keith és Cynthia Denison csupakróm New York-i lakásukban, John Sandoval a homokszín arizonai szirtek között. Egy Rutya, ami valaha az övé volt, Dante kemény dalai és Shakespeare csilingelő morajlása, a yorki apátság és a Golden Gate híd dicsősége — krisztusom, egy ember élete, és még ki tudja, hány milliárd emberi lényé — akik ott tolongtak, nevettek, sírtak a porban, hogy helyet csináljanak fiaiknak… Mindez sosem létezett.

A keserűségtől szédülten rázta meg a fejét, csak ült, megfosztva az igazi megértés lehetőségétől.

A katona egy térképpel jött vissza, és kiterítette az asztalra. Ap Ceorn kurtán intett, mire Everard és Van Sarawak az asztal fölé hajolt.

Igen, a Föld az, Mercator-vetületben, bár emlékeikkel összehasonlítva az ábrázolás eléggé elnagyolt volt. A kontinenseket és a szigeteket élénk színekkel ábrázolták, de az országok másképpen voltak jelölve.

— El tudod olvasni a neveket, Van?

— A héber ábécé alapján vannak tippjeim — mondta a vénuszi. Elkezdte kiolvasni a szavakat. Ap Ceorn felhördült, és kijavította.

Észak-Amerika egészen le Kolumbiáig a Ynys yr Afallon nevet viselte: láthatóan egyetlen nagy, államokra oszló ország volt. Dél-Amerika is egy hatalmas összefüggő birodalom volt, Huy Braseal, és volt néhány indián nevű kisebb állam is. Ausztrálázsia, Indonézia, Borneó, Burma, Kelet-India és a Csendes-óceáni szigetek zöme Hinduradzshoz tartozott. Han foglalta magába Kínát, Koreát, Japánt és Kelet-Szibériát. Littorn volt Oroszország többi része, és jócskán benyúlt Európába is. A brit szigetek Brittys voltak, Franciaország és a Németalföld Gallis, az Ibériai félsziget pedig Celtan. Közép-Európa és a Balkán sok kis országra oszlott, amelyek némelyike hun eredetűnek tűnő nevet viselt. Svájc és Ausztria alkotta Helvetit, Olaszország neve Cimberland volt, a Skandináv félsziget pedig középen oszlott ketté Svea-ra északon, és Gothlandra délen. Észak-Afrika konföderációnak tűnt, Szenegáltól Szuezig, délre pedig majdnem az egyenlítőig, Carthagalann név alatt. A kontinens déli része apró királyságok közt oszlott meg, melyek zömmel tisztán afrikai nevűek voltak. A Közel-Keleten Parthia és Arabia látszott.

Van Sarawak felpillantott. Könnyek csillogtak a szemében.

Ap Ceorn odavetett egy kérdést és szélesen intett. Azt akarta tudni, hova valósiak.

Everard vállat vont, és az ég felé mutatott. Az igazság volt az egyetlen, amit nem vallhatott be. Megegyeztek Sarawakkal, hogy azt mondják, egy másik bolygóról jöttek, mivel ez a világ aligha ismeri az űrutazást.

Ap Ceorn mondott valamit a rendőrfőnöknek, aki bólogatott és válaszolt valamit. A rabokat visszavitték a cellájukba.

3.

— És most mi lesz? — rogyott a priccsre Sarawak, és a padlót bámulta.

— Belemegyünk a játékba — mondta Everard komoran. — Mindent elkövetünk, hogy kijussunk a géphez és megszökjünk. Ha már szabadok leszünk, tehetünk is valamit.

— De hát mi történt?

— Hidd el, fogalmam sincs! Magunk közt szólva úgy tűnik, mintha valami megingatta volna a görög-rómaiakat, és a kelták kerekedtek volna felül, de azt meg nem tudom mondani, miért — járkált fel-alá. Valami keserű eltökéltség kezdett kialakulni benne.

— Jusson eszedbe az alapvető elméleted — mondta. — Az események egy bonyolult komplexum eredményei. Nincsenek egyedüli okok. Ezért olyan nehéz megváltoztatni a történelmet. Ha visszamennék, mondjuk, a középkorba, és lelőném Abraham Lincoln ük-ükapját, attól ő még ugyanúgy megszületne, amikor kell — mivel őt és a génjeit az ősei teljes készlete adja, és a kis hiány kompenzálódik. De időnként valóban vannak kulcsfontosságú események. Egy bizonyos történés olyan sok világvonal nexusa, hogy kimenetele döntő hatású az egész jövőre nézve.

— Valahogy, valamiért valaki ott a múltban belepiszkált egy ilyen eseménybe.

— Nincs többé Hesperus City — motyogta Van Sarawak. — Nem ülhetek többet a csatorna partján a kék alkonyaiban, nincs többé Afrodité-szüret, nincs többé… tudtad, hogy volt egy húgom a Vénuszon?

— Pofa be! — Everard majdnem ordított. — Tudom. A pokolba vele. Most az számít csak, hogy mit tehetünk.

— Nézd — mondta kisvártatva. — Az Őrjárat és a danelliek megszűntek. (Ne kérdezd, hogy miért nem voltak mindig is nemlétezőek, és hogy miért ez az első alkalom, amikor a múltból visszatérve megváltozott jövőt találunk. Én sem értem ezeket a változékony-idő paradoxonokat. Egyszerűen így van, ezek a tények.) Mindazonáltal a változás pontja előtti irodák és helyek változatlanul megmaradnak. Kell lennie néhány száz ügynöknek, akikre számíthatunk.

— Ha vissza tudunk jutni hozzájuk.

— Akkor megkereshetjük azt a kulcsfontosságú eseményt, és megakadályozhatjuk a beavatkozást. Meg kell akadályoznunk!

— Szép gondolat. De…

Léptek dobogtak kint. Kulcs csikordult a zárban. A foglyok hátrább léptek. Aztán Van Sarawak hirtelen meghajolt, felragyogott, és csak úgy áradt belőle a gáláns lovagiasság. Még Everardnak is elállt a lélegzete.

A lány, aki belépett a három katona előtt, igazi bombázó volt. Magas termetű volt, rozsdavörös haja leért egészen karcsú derekáig, zöld szeme szinte világított, az arcában pedig benne volt az összes valaha élt ír lány arca. Trója falaira illő tökéletességű testét hosszú fehér ruha fedte. Everard felszínesen megállapította, hogy ez az idővonal is használ szépítőszereket, de ennek a lánynak nem sok szüksége volt rájuk. Nem törődött arany és borostyán ékszereivel, sem a háta mögött várakozó fegyverekkel.

Egy kicsit félénken elmosolyodott, aztán megszólalt:

— Értetek engem? Úgy hiszik, hogy tudtok görögül.

A nyelv, amit használt inkább klasszikus volt, mint modern. Everard, akinek egyszer akadt valami feladata Nagy Sándor idejében, tudta követni, ha nagyon odafigyelt — márpedig úgyis ezt kellett tennie.

— Valóban értek — felelte. Szavai bukdácsoltak a nagy igyekezettől, hogy minél hamarabb kimondassanak.

— Mit gagyogsz? — kérdezte Sarawak.

— Ógörögöt — mondta Everard.

— Biztos — mondta gyászosan a vénuszi. Kétségbeesését mintha elfújták volna, szemei pedig kocsányon lógtak.

Everard bemutatta mindkettejüket. A lány Deirdre Mac Morn néven mutatkozott be.

— Ó, ne — nyögte Van Sarawak. — Ez már sok nekem. Manse, taníts meg görögül. De gyorsan!

— Fogd be a szád — mondta Everard. — Ez komoly dolog.

— Persze hogy az, de nem csinálhatnám én is?

Everard faképnél hagyta, és ülőhellyel kínálta a lányt. Deirdre leült mellé a priccsre, a másik rab pedig boldogtalanul ácsorgóit mellettük. Az őrök készenlétben tartották a fegyvereiket.

— A görög még élő nyelv? — kérdezte Everard.

— Csak Parthiában, ott is nagyon eltorzult — mondta Deirdre. — Én többek közt a klasszikus idők tudósa vagyok. Saorran ap Ceorn a nagybátyám, ő hívott engem ide, hátha tudok beszélni veletek. Afallonban nem sokan beszélik az attikai nyelvet.

— Hát… — nyomott el Everard egy bolond mosolyt —…akkor nagyon hálásak vagyunk a nagybátyádnak.

A lány komolyan ránézett.

— Honnan jöttetek? És hogy lehet, hogy annyi ismert nyelv közül éppen a görögöt beszélitek?

— Latinul is tudok.

— Latinul? — rezzent össze a lány már a gondolatra is. — Ó, az a rómaiak nyelve volt, ugye? Attól tartok, hogy nincs senki, aki sokat tudna róla.

— A görög is teljesen megfelel — mondta Everard szilárdan.

— De még mindig nem mondtad meg, honnan jöttetek — makacskodott a lány.

Everard vállat vont.

— Nem bánnak velünk valami udvariasan — célozgatott.

— Ne haragudjatok — Mentegetőzése őszintének tűnt. — De mifelénk olyan ingerlékenyek az emberek. Főleg most, ebben a nemzetközi helyzetben. És amikor ti ketten egyszer csak előbukkantatok a puszta levegőből…

Ez a mondta kellemetlenül ismerősen csengett.

— Ezt hogy érted? — kérdezett vissza.

— Biztosan ti is tudjátok. Huy Braseal és Hinduradzs háborúra készül, mi pedig csak találgathatjuk, mi lesz… Nem könnyű dolog kicsi hatalomnak lenni.

— Kicsi hatalomnak? De hiszen láttam a térképet. Én eléggé nagynak láttam. Afallont.

— Kétszáz évvel ezelőtt kimerítettük erőinket a Littornnal folytatott nagy háborúban. Most szövetségi államaink nem tudnak megegyezni egy közös politikában — nézett Deirdre egyenesen a szemébe. — Hogy lehetsz ilyen tudatlan?

Everard nyelt egyet.

— Mi egy másik világról jöttünk.

— Micsoda?

— Igen. Egy olyan planétáról (nem jó, ez görögül csak vándort jelent), azaz égitestről, ami a Szíriusz körül kering. Mi egy csillagot nevezünk így.

— De… ezt hogy érted? Egy világ kísér egy csillagot? Nem értelek.

— Hát nem tudod? A csillag egy olyan nap, mint…

Deirdre visszahőkölt, és ujjaival valami jelet mutatott.

— A Hatalmas Baal segítsen meg minket — suttogta. — Te vagy őrült lehetsz, vagy… A csillagok egy kristálygömbre vannak rögzítve!

Ó, ne!

— És mi van azokkal a vándorló csillagokkal, amiket látni lehet? — kérdezte Everard lassan. — A Mars, a Vénusz…

— Én nem ismerem ezeket a neveket. Ha a Molochra, az Ashtorethre meg a többiekre gondolsz: azok természetesen ugyanolyan világok, mint a miénk, olyan nappal, mint a miénk. Az egyiken a holtak lelkei laknak, a másik a boszorkányok hazája, a harmadik…

Meg azok a gőzkocsik. Everard hideglelősen elmosolyodott.

— Ha nem hiszel nekem, akkor szerinted mik vagyunk?

Deirdre nagy szemekkel bámult rájuk.

— Akkor biztosan varázslók vagytok — közölte.

Erre nem lehetett mit felelni. Everard kérdezett még néhány dolgot, de csak annyit tudott meg, hogy ezt a várost Catuvellaunannak hívják, kereskedelmi és gyáripari központ. Deirdre kétmilliósra becsülte a lakosságát, egész Afallonét pedig ötvenmilliósra, de nem volt benne biztos. Errefelé nem volt szokásban a népszámlálás.

A két járőr sorsa hasonlóan bizonytalannak látszott. Gépüket és más tulajdontárgyaikat zárolta a katonaság, de senki sem mert babrálni velük, a tulajdonosok kezelését illetően pedig heves viták dúltak. Everardnak az a benyomása támadt, hogy a kormány, a fegyveres erők vezetését is beleértve, nem más, mint egyéni viták vontatott összessége. Maga Afallon rettentően laza konföderáció volt, amely a régebbi nemzetekből alakult — britti gyarmatokból, és az európai kultúrát átvevő indiánokból —, akik mind féltékenyen óvták jogaikat. A régi Maja Birodalom elpusztult a Texas (Tehannach) elleni háborúban, annektálódott, de nem feledte régi dicsőségét, és Tanács egyik legösszeférhetetlenebb tagja lett.

A maják szövetséget akartak Huy Braseallal, talán indián — kollegáik iránti barátságukból kifolyólag. A nyugati parti államok Hinduradzstól való félelmükben a Délkelet-ázsiai Birodalom talpnyalóivá szegődtek. A Középnyugat (természetesen) elszigetelődési politikát folytatott, a keleti államok pedig minden tekintetben széthúztak, de hajlottak arra, hogy kövessék a brittik szavát.

Amikor megtudta, hogy itt még létezik a rabszolgaság, bár nem faji alapon, Everard komolyan elgondolkodott rajta, hogy az időváltoztatók nem a régi déli államok demokratapárti képviselői voltak-e.

Elég ebből! Most elsősorban a saját élete, meg Vané a fontos.

— A Szíriuszról jöttünk — kötötte az ebet a karóhoz. — Elképzeléseitek a csillagokról tévesek. Békés felfedezőkként jöttünk, és ha bántódásunk esik, jönnek mások közülünk, akik bosszút állnak.

Deirdre olyan boldogtalan arcot vágott, hogy Everardnak lelkiismeret-furdalása lett.

— De a gyerekeket ugye nem bántják? — könyörgött. — A gyerekek nem tehetnek semmiről — Everard el tudta képzelni, mi pereghet le a lány lelki szemei előtt: a boszorkányok világának rabszolgapiacára hurcolt síró apróságok rabláncra fűzve.

— Semmi baj nem lesz, ha szabadon engednek minket, és visszakapjuk a tulajdonainkat — mondta Everard.

— Beszélek a bácsikámmal — ígérte a lány. — De még ha őt meg is tudom győzni, ő csak egyetlen ember a Tanácsban. Teljesen megbolondította őket a gondolat, hogy mi mindent tudnának kezdeni akkor, ha olyan fegyvereik lennének, mint nektek.

Felállt. Everard megpaskolta a lány kezét — meleg, puha kis kezek — és alattomosan rámosolygott. — Bátorság, fiú! — mondta angolul. A lány megremegett, elhúzta a kezét, és újabb védőjelet vetett magára.

— Nos — kérdezte Sarawak, amikor egyedül maradtak — mit tudtál meg? — Miután Everard elmesélt neki mindent, az állat kezdte vakargatni, úgy mormolta: — Szép kis szinuszoid-gyűjtemény. Ennél rosszabbra is fordulhatott volna a világ.

— Vagy jobbra — mondta Everard. — Nincs atombombájuk, de penicillinjük sem, ezt le merném fogadni. A mi dolgunk nem az, hogy istent játsszunk.

— Nem. Gondolom, nem — sóhajtott a vénuszi.

4.

Zaklatott napjuk volt. Már leszállt az éj, amikor lámpások csillantak a folyosón, és egy katona kinyitotta a cellájukat. A rabokat csendben egy hátsó kijárathoz vitték, ahol két automobil várakozott: betuszkolták őket az egyikbe, és az egész csapat útnak indult.

Catuvellaunanban nem volt közvilágítás, de különösebb éjszakai forgalom sem. Ettől valahogy még valószínűtlenebb lett a sötétben terpeszkedő város. Everard az autó mechanikai szerkezetére koncentrált. Gőzhajtású volt, ahogy gondolta, és porított szenet égetett el. Gumírozott kerekű, karcsú testű, kihegyesedő orrú jármű volt kígyófejes orrdísszel: az egész batár egyszerű működésűnek, jól megépítettnek tűnt, de a tervezése nem volt valami remek. Úgy látszott, hogy ez a világ valamiféle hüvelykujj-szabályokon alapuló mérnöki tevékenységet fejlesztett ki, de rendszerezett tudományról szó sem volt.

Áthaladtak egy ormótlan vashídon Long Island felé, ami most is a jómódú népek lakónegyede volt. Az olajlámpa-fényszórók gyengécske fénye mellett is gyorsan haladtak. Kétszer kis híján balesetet szenvedtek: nem voltak forgalmi jelzések, a sofőröknek pedig láthatóan nem volt kenyere az óvatosság.

Kormány és közlekedés… hmm. Az egész valahogy a franciákra vall, kivéve azt a két rövid kis intermezzót, amikor Franciaország egy Navarrai Henriket vagy egy Charles de Gaulle-t mondhatott magáénak. Franciaország erősen kelta volt. Everard nem volt híve a veleszületett faji vonások elméletének, de valamivel mégis magyarázni kell azokat a tradíciókat, amelyek olyan ősiek, hogy már öntudatlanná és kiirthatatlanná válnak. Egy olyan nyugati világ, ahol a kelták jutnak uralomra, a germán népek pedig néhány kis településre szorulnak vissza… Igen, nézzük csak meg a régi Írországot, vagy emlékezzünk rá, hogyan vezetett a törzsi politika Vercingetorix lázadásához… De mi a helyzet Littornnal? Egy pillanat! Litvánia az Everard-féle középkorban is erős állam volt: hosszú ideig tartotta magát a németek, lengyelek, oroszok ellen egyaránt, és egészen a tizenötödik századig nem is vette fel a kereszténységet. A német verseny nélkül Litvánia nagyon is terjeszkedhetett volna kelet felé.

A kelta politikai instabilitás ellenére ez a nagy államok világa, kevesebb különálló nemzettel, mind Everard idejében. Ez egy régi keletű civilizáció mellett szól. Ha a saját nyugati civilizációja a haldokló római birodalomból fejlődött ki, mondjuk úgy i.sz. 600 körül, akkor a keltáknak ennél régebben kellett átvenniük a hatalmat.

Everard kezdte érteni, mi történt Rómával, de a következtetéseket egyelőre még nem vonta le.

A kocsik egy hosszú kőfalba ágyazott díszes kapu elé értek. A sofőrök beszédbe elegyedtek két őrrel, akik a magánházak szolganépének libériáját és a rabszolgák vékony fémnyakörvét viselték. A kapu kitárult, a kocsik pedig begördültek a pázsitfoltok és fák közt kanyargó köves útra. Az út végén, majdnem a tengerparton, egy ház állott. Everardéknak intettek, hogy szálljanak ki, és a ház felé vezették őket.

A ház zegzugos faépítmény volt. A tornác gázlámpáinak fénye megvilágította a ráfestett színes csíkokat, a sarkai, csúcsai sárkányfejformára voltak kifaragva. Idehallatszott a tenger moraja, és az ereszkedő holdsarló világánál Everard ki tudott venni egy várakozó hajót a parton: valószínűleg teherszállító magas kéménnyel, és faragott orrdísszel.

Az ablakok sárgán derengtek. Egy rabszolga-inas vezette be a társaságot. A házbelső sötét, szintén faragott fával volt burkolva, a padlókon vastag szőnyeg. A folyosó végéből nyílott a nappali a maga túlságosan puha bútoraival, a falakon mereven konvencionális stílusban készült festményekkel, és a hatalmas kőkandallóban lobogó virgonc tűzzel.

Ap Ceorn Saorann ült az egyik fotelben, Deirdre a másikban. Érkezésükre letette a kezéből a könyvet, és elmosolyodott. A tiszt szivarozott és mogorván méregette őket. Elvakkantotta magát, mire az őrök eltűntek. Az inas tálcán bort hozott be, Deirdre pedig intett Everardéknak, hogy üljenek le.

Everard belekortyolt a poharába — kiváló burgundi bor volt benne — és hűvösen megkérdezte:

— Miért vagyunk itt?

Deirdre mosolya lenyűgözte.

— Biztosan kellemesebb itt, mint a börtönben.

— Természetesen. És szebb is. De azért én mégis szeretném tudni. Elengednek minket?

— Jelenleg… — a lány diplomatikus válasz után kutatott, de őszintesége felülkerekedett. — Szívesen látunk itt benneteket, de nem hagyhatjátok el a birtokot. Reméljük, rá tudunk venni titeket arra, hogy segítsetek nekünk. Gazdag lesz jutalmatok.

— Segítsünk? Hogyan?

— Úgy, hogy megmutatjátok kézműveseinknek és druidáinknak, miként készítsenek a tieitekhez hasonló fegyvereket és mágikus szekereket.

Everard felsóhajtott. Úgysem tudja megmagyarázni. Nincsenek meg az eszközök ahhoz, hogy előállítsák azokat az eszközöket, amire szükség van, de hogyan értesse meg ezt egy olyan néppel, ami még hisz a boszorkányságban?

— Ez a bácsikád otthona? — kérdezte.

— Nem, az enyém — felelte Deirdre. — Szüleim, tehetős nemesek egyetlen gyermeke vagyok. Ők tavaly haltak meg.

Ap Ceorn vakkantott valamit, most hosszabban. — Deirdre aggodalmas rándulással tolmácsolta:

— Érkezésetek történetét már minden catu vellaunani ismeri, a külföldi kémeket is beleértve. Reméljük, hogy itt rejtve maradhattok előlük.

Everardnak eszébe jutottak azok a játékok, amiket a tengelyhatalmak és a Szövetségesek űztek az olyan kis semleges államokban, mint például Portugália, és megborzongott. Egy közeledő háború árnyékában tengődő, kétségbeesett emberek valószínűleg nem lennének olyan udvariasak, mint az afalloniaiak.

— Mi a lényege ennek a konfliktusnak? — érdeklődött.

— Természetesen az Iceni Óceán fölötti hatalom megszerzése. Különösen néhány gazdag szigeté, amit mi Ynys yr Lyonnach-nak hívunk — Deirdre egy légies mozdulattal felállt és megmutatta Hawaii-t a földgömbön. — Látod — folytatta egyenesen — mint mondtam, Littorn és Nyugati Szövetség — amiben mi is benne vagyunk — kölcsönösen kimerítették egymást a harcban. A nagy, terjeszkedő és mozgolódó hatalmak ma Huy Braseal és Hinduradzs. Az ő konfliktusuk pedig beszippantja a kisebb népeket, mert az összeütközés nem csak hatalmi tervek, de rendszerek között is fennáll: Hinduradzs monarchiája Huy Braseal napimádó teokráciájával szemben.

— És a ti vallásotok mi, ha szabad kérdeznem?

Deirdre pislogott. A kérdés szinte értelmetlennek tűnt számára.

— A műveltebb emberek azt gondolják, hogy van egy Hatalmas Baal, aki megteremtette a kisebb isteneket — felelte végül vontatottan. — De természetesen ápoljuk az ősi kultuszokat, és tiszteletben tartjuk a hatalmasabb idegen isteneket is, mint például a littorniak Perkunasát és Csernebogját, Cumberland Wotanját és Ammonját, Brahmát, a Napot… Jobb, ha nem haragítjuk őket magunkra.

— Értem.

Ap Ceorn szivarral és gyufával kínálta őket. Van Sarawak sóhajtott, és panaszosan mondta: — A fenébe, ezen az idővonalon, úgy látszik, semmi olyan nyelven nem beszélnek, amit én tudok — Aztán felderült. — De gyorsan tanulok, még hipnó nélkül is. Ráveszem Deirdre-t, hogy tanítson.

— Téged is és engem is — tette hozzá sietve Everard. — De idehallgass, Van — és elmondta, amit hallott.

— Hmm — Az ifjú megdörgölte az állat. — Nem valami jó, mi? Persze ha csak egy pillanatra is odaengednek a géphez, könnyen elhúzzuk a csíkot. Miért nem teszünk úgy, mintha belemennénk?

— Annyira ők sem hülyék — felelte Everard. — Lehet, hogy a mágiában hisznek, de a tömény önzetlenségben nem.

— Furcsa, hogy szellemileg mennyire le vannak maradva, robbanómotorjuk viszont van.

— Ez nem furcsa. Teljesen érthető. Ezért kérdeztem a vallásukat. Mindig is pogányok voltak, úgy tűnik, hogy még a judaizmus is eltűnt, a buddhizmus pedig nem tett szert nagy befolyásra. Ahogy Whitehead kimutatta, az egy mindenható Isten középkori ideája nagyon fontos volt a tudomány fejlődése szempontjából, mert felébresztette azt a sejtelmet, hogy a természet is törvények alapján működik. Lewis Mumford pedig úgy találta, hogy a korai kolostorokban alkották meg a mechanikus órát — ez nagyon fontos, alapvető felfedezés — mivel kitűzött állandó imaidők voltak. Ebben a világban úgy látszik, későn jött az óra — mosolyodott el Everard keserűen, hogy szomorúságát palástolja. — Furcsa erről beszélni, hisz Whitehead és Mumford soha nem is éltek.

— De azért…

— Egy pillanat — fordult Everard Deirdre-hez.

— Mikor fedezték fel Afallont?

— Mármint a fehér emberek? A 4827-es évben.

— Ööö… és honnantól számítjátok az éveket?

Deirdre már meg sem lepődött.

— A világ teremtésétől kezdve. Legalábbis akkortól, amikorra a filozófusok teszik, azaz 5964 év óta.

Ami, talán csak véletlenül, de pontosan egybeesik Ussher püspök híres i.e. 4004-évvel — mindenesetre ebben a kultúrában rengeteg volt a sémi elem. A Genezis teremtéstörténete is babiloni eredetű.

— És mikor használták először a gőzt (pneuma) gépek hajtására? — kérdezte.

— Körülbelül ezer évvel ezelőtt. A nagy Boroihme O'Fiona druida…

— Á, hagyjuk — Everard beleszívott a szivarjába, és egy ideig elmélkedett, mielőtt megint Sarawakhoz fordult volna.

— Kezd összeállni a kép — közölte. — A gallok korántsem csak azok a primitív barbárok voltak, aminek általában hiszik őket. Rengeteget tanultak a föníciai kereskedőktől és a görög gyarmatosítóktól, csakúgy mint az etruszkoktól az Alpokon innen. Nagyon energikus és vállalkozó szellemű fajta. A rómaiak viszont tunya népség voltak, minden intellektuális érdeklődés nélkül. A mi világunkban a Sötét Korig, a Birodalom elsöpréséig alig volt technikai fejlődés.

— Ebben a történelemben a rómaiak hamar eltűntek. És nagyon úgy érzem, hogy a zsidók is erre a sorsra jutottak. Arra tippelek, hogy Róma erőkiegyenlítő hatása nélkül a szírek rátelepedtek a makkabeusokra: ez a mi történelmükben is kis híján bekövetkezett. A judaizmus eltűnt, és ezért a kereszténység sem jöhetett létre soha. Végül is Róma eltűnésével a gallok ragadták magukhoz a hatalmat. Elkezdtek felfedezni, jobb hajókat építettek, és rábukkantak Amerikára a kilencedik században. De nem jártak annyival az indiánok előtt, hogy azok ne érték volna utol őket… még tán ösztönözést is adtak nekik, hogy saját birodalmakat alapítsanak, mint például a mai Huy Braseal. A tizenegyedik században a kelták összetákolták a gőzgépet. Úgy látszik, a puskaport is ellesték valahonnan, alighanem Kínából, és további fontos felfedezéseket tettek. De mindezt amolyan próba-szerencse alapon csinálták, nem igazi tudományos háttérrel.

Van Sarawak bólintott.

— Valószínűleg igazad van. De mi történt Rómával?

— Nem tudom. Még nem. De a kulcspont valahol ott lehet.

Everard megint Deirdre-re fordította figyelmét. — Talán meg fogsz lepődni — mondta lágyan — de a mi népünk már járt ezen a világon úgy 2500 évvel ezelőtt. Ezért beszélem a görögöt, miközben nem tudom, hogy mi történt azóta. Tőled szeretném megtudni: ahogy látom, valódi tudós vagy.

A lány elpirult, és lesütötte vöröshajúaknál ritkaságszámba menően hosszú pilláit.

— Örömmel leszek a segítségetekre, amennyire telik tőlem — Aztán hirtelen visszakérdezett: — De cserébe ti is segítetek nekünk?

— Nem tudom — mondta Everard súlyosan. — Szeretnénk, de nem biztos, hogy képesek vagyunk.

Mert hiszen az a feladatom, hogy téged és az egész világodat halálra ítéljelek.

5.

Amikor Everardot a szobájába vezették, látta, hogy az itteni vendégszeretet több, mint bőkezű. Túl fáradt és lehangolt volt ahhoz, hogy kiélvezze… De legalább, gondolta félálomban, Van rabszolganőjét nem fogja csalódás érni.

Errefelé korán keltek. Emeleti ablakából Everard a parton masírozó őröket látott. Sarawakkal együtt ment le a reggelihez, ahol szalonna, tojás, pirítós és kávé tette teljessé az álom érzését. Ap Ceorn visszament a városba tárgyalni, közölte Deirdre, aztán minden komolyságot félretéve vidáman fecserészni kezdett. Everard megtudta, hogy egy amatőr színjátszó csoport tagja, ami néha klasszikus görög darabokat is előad eredetiben: innen a folyékony nyelvtudás. A lány ezenkívül lovagolt, vadászott, vitorlázott, úszott…

— Jöttök ti is? — kérdezte.

— He?

— Úszni — pattant fel a székéből a gyepre Deirdre. Tűzpiros levelű fák alatt ültek. A lány ártatlanul ledobta a ruháit. Everard szinte hallani vélte a tompa koppanást, ahogy Sarawak álla leesett.

— Gyertek! — nevetett a lány. — Aki utolsónak ér ide, az sassenach!

Már ott paskolta a szürke hullámokat, amikor Everardék leértek a partra. A vénuszi nyöszörgött.

— Én egy meleg bolygóról származom. Az őseim indonézek voltak, trópusi madarak.

— Holland felmenőid is voltak, ha jól tudom — vigyorgott Everard.

— De nekik is volt annyi eszük, hogy Indonéziába költözzenek.

— Jól van, akkor ne gyere be.

— A francba! Ha ő kibírja, akkor én is kibírom — Van Sarawak beledugta az egyik lábujját a vízbe, és újfent felnyögött.

Everard a tanult módszerekkel összeszedte minden elszántságát, és belefutott a vízbe. Deirdre lefröcskölte. Everard lemerült, elkapta az egyik karcsú bokát, és lerántotta a lányt. Percekig hancúroztak, csak aztán szaladtak vissza a házba zuhanyozni. Van Sarawak savanyú ábrázattal, gyilkos hangulatban követte őket.

— Tantalusz hozzám képest semmi — motyogta. — Itt van előttem az egész kontinuum legszebb lánya, én meg nem tudok beszélni vele, és ráadásul félig jegesmedve.

Miután a rabszolgák szárazra törölték és a helyi ruhákba öltöztették őket, Everard a szalon kandallója elé állt.

— Milyen minta ez? — kérdezte skót szoknyája gyapjúszövetére mutatva.

Deirdre felemelte kipirult arcát.

— Az én klánomé — felelte. — A megbecsült vendégek itteni tartózkodásuk alatt mindig klántagnak számítanak, még vérbosszú esetén is. — Szégyenlősen elmosolyodott. — Köztünk pedig szó sincs erről, Manslach.

Everard erre elkomorodott. Eszébe jutott, mi a célja.

— A történelemről szeretnélek kérdezgetni — mondta. — Ez a speciális érdeklődési területem.

A lány bólintott. Aranyszalagot kötött a hajába, aztán leemelt egy könyvet egy zsúfolt polcról. — Szerintem ez a legjobb történelmi munka. Bármit megtalálok benne, amit tudni akarsz.

És megmondod, mit kell tennem, hogy elpusztítsalak.

Everarddal együtt leültek a kanapéra. Az inas betolta az ebédet. Everard rosszkedvűen, étvágytalanul evett.

Követnie kell a szálat…

— Róma és Karthágó harcoltak valaha egymás ellen?

— Igen. Ami azt illeti, kétszer is. Először szövetkeztek Epirusz ellen, de szétváltak. Róma nyerte meg az első háborút, és megpróbálta megtiltani a karthágói vállalkozásokat. — Tiszta profilja úgy hajolt a lapok fölé, mint egy tanuló gyermek arca. — A második háború 23 év múlva tört ki, és… hmm… úgy 11 évig tartott, bár az utolsó három év főleg tisztogatás volt, miután Hannibál bevette és porig égette Rómát.

Aha! De Everard valahogy nem tudott igazán örülni a felfedezésének.

A második pun háború (itt rómainak hívták), illetve valami ebből fakadó kritikus ellentét volt a fordulópont. De részben kíváncsiságból, részben pedig azért, mert félt véglegesen elkötelezni magát, Everard nem próbálta meg azonnal lokalizálni az elhajlást. Először tisztába kell jönnie azzal, hogy mi történt. (Nem… Hogy mi nem történt. A valóság itt van mellette: meleg és lélegzik. Ő maga a szellem.)

— És aztán mi történt? — kérdezte közönyösen.

— A karthágói birodalom elnyelte Hispániát, Gallia déli részét, és Itália lábfejét — mondta. — Itália többi része tehetetlenségben és zűrzavarban leledzett a római konföderáció felbomlása után. De a karthágói kormány túlságosan korrupt volt ahhoz, hogy megtartsa hatalmát. Hannibált magát is eltették láb alól olyan emberek, akik úgy vélték, hogy becsületessége az útjukban áll. Ezalatt Szíria és Parthia a keleti Mediterrániumért harcolt. Parthia nyert, és ezzel még nagyobb hellén befolyás alá került.

— A római háborúk után vagy száz évvel germán törzsek rohanták le Itáliát. — (Ezek lehettek a cimbrik, teuton és arhbron szövetségeseikkel, akiket Everard világában Marius megállított.) — Pusztító menetelésük Gallián keresztül a keltákat is mozdulásra késztette: Hispánia és Észak-Afrika felé, ahogy Karthágó hanyatlott. És Karthágótól sokat tanultak a gallok.

— Harcok hosszú időszaka következett, amely során Parthia letűnt, és kelta államok emelkedtek ki. A hunok leverték a germánokat Közép-Európában, de őket viszont Parthia győzte le: tehát a gallok bevonultak és csak Itáliában meg Hyperborean maradtak germánok. — (Ez a Skandináv félsziget lesz.) — Ahogy a hajók egyre jobbak lettek, fellendült a közel-keleti kereskedelem, Arabia felől, és közvetlenül Afrika körül. — (Everard történelmében Július Caesar meglepve látta, hogy a venétiek mindenki másnál jobb hajókat építenek a Földközi tenger mentén.) — A kelták felfedezték Dél-Afallont, és szigetnek hitték — innen az Ynys név — de a maják kiverték őket. A britti kolóniák északabbra onnan megmaradtak, és végül függetlenséget vívtak ki maguknak.

— Ezalatt Littorn rohamos léptekkel fejlődött. Egy ideig az övé volt Európa legnagyobb része. A kontinens nyugati része is csak a Százéves Háborút követő békeszerződés révén nyerte vissza szabadságát, amiről már beszéltem. Az ázsiai országok lerázták magukról kifulladt európai uraik igáját, és modernizálták magukat, míg a nyugati népek viszont hanyatlásnak indultak. — Deirdre fölnézett a könyvből, amiben beszéd közben keresgélt. — De ez csak durva vázlat, Manslach. Folytassam?

Everard a fejét rázta.

— Ne, köszönöm — Aztán kisvártatva: — Nagyon őszinte vagy a saját országod helyzetét illetően.

Deirdre keményen mondta:

— A legtöbben nem ismerik ezt be, de szerintem az a legjobb, ha az ember szembenéz a valósággal.

Aztán mohón, sürgetve kérte:

— De most mesélj te a világodról. Hihetetlenül csodálatos lehet.

Everard sóhajtva kikapcsolta a lelkiismeretét, és folyékonyan hazudni kezdett.

A támadás aznap délután következett be.

Van Sawarak kilábalt depressziójából, és buzgón tanulta az afalloniai nyelvet Deirdretől. Kéz a kézben sétálgattak a kertben, közben néha megálltak, hogy elmondják az egyes dolgok nevét, vagy elmutogassák az igéket. Everard ott ment mögöttük, és bár néha halványan eszébe jutott, hogy talán fölösleges harmadik, igazából inkább azon törte a fejét, hogyan juthatnának vissza a gépükhöz.

Ragyogó napfény ömlött a halovány, felhőtlen égből. Egy juharfa virított vörösen, a gyepre sárga levelek szállingóztak. Egy idősebb rabszolga söpörgette az udvart ráérősen, egy fiatal indián őr álldogált puskával, és két farkaskutya szunyókált a földön. Békés volt a kép: nehezen lehetett elképzelni, hogy a falakon túl a halált készítik elő.

De az ember csak ember, bármelyik történelemben. Ebben a kultúrában nem volt meg a nyugati civilizáció kegyetlen akaratossága és kifinomult gonoszsága, sőt, valahogy furcsán ártatlannak látszott. De azért próbálkozásban nem volt hiány. És ebben a világban, ahol nem alakul ki az igazi tudomány, az ember végtelenül ismételgetheti a háború, az összeomlás és megint a háború ciklusát. Everard jövőjében már kitörtek ebből a bűvös körből.

De mivégre? Nem mondhatta tiszta szívvel sem azt, hogy az a kontinuum rosszabb, mint a sajátja, sem azt, hogy jobb. Egyszerűen más. És nincs ezeknek az embereknek legalább annyi joguk létezni, mint… mint az övéinek, akik nemlétre vannak kárhoztatva, ha ő kudarcot vall?

Ökölbe szorult a keze. Ez a dolog túl messzire megy. Senkinek nem lenne szabad ilyesmiben döntést hozni.

A végkifejletnél, ezt jól tudta, nem az elvont kötelességérzet fogja vezérelni, hanem a kis dolgok, a kis emberek, akikre emlékszik.

Megkerülték a házat, és Deirdre a tengerre mutatott. — Awarlann — mondta. Kibontott haja lángolt a szélben.

— Most ez óceánt, Atlantit, vagy vizet jelent? — nevetett Van Sarawak. — Nézzünk utána. — A part felé vezette a lányt.

Everard követte őket. Hosszú, gyors gőzhajó szelte a hullámokat úgy egy kilométerre a parttól. Sirályok sereglettek köré hóviharszerű szárnylobogtatással. Everard arra gondolt, hogy ha ő lenne a parancsnok, akkor itt cirkálna egy járőrhajó.

Egyáltalán el kell döntenie valamit? Vannak más járőrök is a pre-római korban. Visszatérnek a sajátjuknak hitt korba, és…

Everard megdermedt. Borzongás futott végig a hátán, és görcsbe rándult a gyomra.

Visszatérnek, látják, hogy mi történt, és megpróbálják kijavítani a hibát. Ha valamelyiküknek sikerül, akkor ez a világ egy szempillantás alatt eltűnik a téridőből, és ő is eltűnik vele.

Deirdre megállt. Everard verítékben fürdött, alig látta, mit néz a lány kiabálva és mutogatva. Aztán mellé állt, és kipillantott a tengerre.

A hajó a közelben állt, magas kéménye füstöt és szikrát okádott, az orrán ragyogott a kígyófigura. Látta a fedélzeten hajladozó emberi alakokat, és valami szárnyas fehér dolgot… A hajó farából emelkedett föl, és egy vontatókötélhez rögzítve szállt egyre feljebb. Egy sikló! Legalább idáig eljutott a kelta repülési tudomány.

— Ügyes — mondta Van Sarawak. — Gondolom, ballonjaik is vannak.

A sikló eleresztette vontatókötelét és szárnyra kelt. Az egyik parti őr felkiáltott. A többiek is kiszaladtak a házból, a nap megcsillant pisztolyaikon. A gőzhajó egyenest a partnak tartott. A sikló árkot szántva landolt a homokos parton.

Egy tiszt ordítva parancsolta hátrébb Everardékat. Everard Deirdre-re nézett: a lány arca sápadt volt és hitetlenkedő. Aztán a siklón elfordult egy kis torony — Everard önkéntelenül is arra gondolt, hogy kézzel irányítják — és egy könnyű ágyú dörgött fel.

Everard levetette magát a földre. Van Sarawak szintén, és a lányt is magával rántotta. Rettentő kartács zúdult az afalloniai katonákra.

Aztán puskák ropogtak. Turbános, szarongos, sötétarcú férfiak ugráltak elő a repülőből. Hinduradzs, gondolta Everard. Tűzharcba bonyolódtak a megmaradt őrökkel, akik kapitányuk parancsát várták.

A tiszt felordított, és rohamra indította csapatát. Everard felpillantott a homokból, és látta, hogy már majdnem rajta van az ellenségen. Van Sarawak talpra ugrott. Everard arrébb gördült, megfogta a bokáját és lerántotta, mielőtt belevethette volna magát a küzdelembe.

— Engedj! — vicsorogta a vénuszi. Az ágyútűz után maradt halottak, sebesültek szörnyű vörösben úsztak. A csata zaja betöltötte az eget.

— Nem, te tökkelütött idióta! Minket keresnek, és az a vad ír a legrosszabbat tette, amit tehetett… — Újabb fejlemény vonta magára Everard figyelmét.

A sekélymerülésű, csavarpropelleres gőzhajó felfutott a partra és fegyvereseket bocsátott ki magából. Az afalloniaiak megkésve jöttek rá, hogy ellőtték a muníciójukat, most pedig hátba támadják őket.

— Gyerünk! — rántotta talpra Deirdre-t és Sarawakot Everard. — El kell mennünk innen. Gyerünk a szomszédba!

Meglátták őket a hajóról. Everard inkább érezte, mint hallotta a talajba csapódó golyó tompa puffanását, amikor elérték a füves részt. Rabszolgák kiabáltak hisztérikusan a ház belsejében. A két farkaskutya nekiugrott a behatolóknak, de lelőtték őket.

Görnyedten és cikkcakkban: ez a megoldás. Át a falon, ki az útra! Everardnak lehet, hogy sikerült volna, de Deirdre megbotlott és elesett. Van Sarawak megállt, hogy védje. Everard is megtorpant, és ezzel már túl késő lett. Beérték őket.

A turbánosok vezére odavakkantott valamit a lánynak. Deirdre felült, és büszkén válaszolt. A férfi kurtán felkacagott, és ujjával a hajó felé bökött.

— Mit akarnak? — kérdezte Everard görögül.

— Titeket — nézett rá rémülten a lány. — Titeket kettőtöket… — A tiszt megint mondott valamit. — Meg engem, hogy tolmácsoljak… Nem!

Tekeregve védekezett, amikor elkapták a karját, részben ki is szabadította magát, és belekarmolt valakinek az arcába. Everard rövid ívű ütése nyomán orrcsont reccsent. De ez így nem mehetett soká. Puskatus koppant a fején, és ezután már csak homályosan érzékelte, hogy kezénél-lábánál fogva a hajóhoz cipelik.

6.

A katonák hátrahagyták a vitorlázógépet, kifutottak a mélyebb vizekre, és felpörgették a motort. Minden őrt megöltek vagy harcképtelenné tettek, de nekik is voltak veszteségeik.

Everard egy padon ült a merülőfedélzeten, és lassan kitisztuló tekintettel figyelte a zsugorodó partot. Deirdre ott sírt Van Sarawak vállán, a vénuszi pedig vigasztalni próbálta. Csípős, zúgó szél vágott az arcukba.

Amikor két fehér ember bukkant fel a fedélzeti feljáróban, Everard agya újra felpörgött. Ezek nem ázsiaiak. Európaiak! És ahogy figyelmesebben megnézte, látta, hogy a legénység többi tagjának is kaukázusi arcvonásai vannak. A barna arcbőr csak olajos máz volt.

Felállt, és óvatosan szemügyre vette új tulajdonosait. Az egyik testes, átlagos magasságú középkorú férfi volt, vörös selyemingben és valami asztrahán-kalapban. Simára volt borotválva az arca, sötét haját varkocsba fogta. A másik valahogy fiatalabbnak tűnt: tagbaszakadt, szőke óriás rézkarikákkal varrt tunikában, lábszárvédős bricseszben, bőrköpenyben, és díszes tülkös sisakban. Mindkettőnél revolver volt, a legénység pedig nagyon tiszteletteljesen bánt velük.

— Mi az ördög — nézett körül még egyszer Everard. A szárazföld már nem látszott, észak felé tartottak. A hajótest remegett a motor erőfeszítéseitől, és sós víz fröccsent rájuk, amikor a hajóorr a hullámokba bukott.

Az idősebbik afalloniul kezdte. Everard csak a vállát vonogatta. Aztán a szakállas északi próbálkozott, először egy teljesen felismerhetetlen dialektussal, de aztán: — Taelan du cimbric?

Everard, aki több germán nyelvet ismert, megpróbálkozott, Van Sarawak pedig hegyezni kezdte holland füleit. Deirdre tágra nyílt szemmel, zavartan visszahúzódott.

— JA — felelte Everard. — Ein wenig — Amikor látta Aranyhajú bizonytalan tekintetét, módosított: — A little.

— Ah, aen litt. Godel — dörzsölgette a kezeit az óriás. — Ik hait Boierik Wulfilasson ok main gefreond heer erran Boleslav Arkonsky.

Ilyen nyelvről Everard nem hallott — még csak az eredeti cimbri sem lehetett, ennyi évszázad után — de meglehetősen jól tudta követni. A baj a beszédnél kezdődött: nem tudta megbecsülni a fejlődés irányát.

— What the hell erran thu maching, anyway? — dörögte. — Ik bin aen man auf Sirius — the stern Sirius, mit planeten ok all. Set uns gebach or willen be der Teufel to pay!

Boierik Wulfilasson fájdalmas arcot vágott, és azt javasolta, folytassák a beszélgetést bent, az ifjú hölgy tolmácsolásával. Levezette őket a fedélzeti lépcsőn, egy kicsi, de kényelmesen berendezett hajószalonba. Az ajtót nyitva hagyta, előtte egy őrrel, de még többen strázsáltak a környéken.

Boleslav Arkonsky mondott valamit Deirdre-nek afalloniul. A lány bólintott, mire a férfi egy pohár bort nyomott a kezébe. Ettől Deirdre úgy látszik, megnyugodott egy kissé, de még remegett a hangja, amikor Everardhoz szólt.

— Elfogtak, Manslach. A kémeik rájöttek, hol voltál elrejtve. Egy másik csoportot is küldtek, hogy ellopják a közlekedő gépeteket. Arról is tudják, hol van.

— Gondoltam — felelte Everard. — De Baal nevére, kik ők?

Boierik hahotában tört ki a kérdésre, és hosszasan ecsetelte saját éleselméjűségét. Az ötlet lényege az volt, hogy elhitetik Suffetesszel és Afallonnal, hogy Hinduradzs a tettes. Littorn és Cimberland titkos szövetsége révén meglehetősen hatékony kémhálózat jött létre. Most a littorni követség nyári rezidenciája felé tartottak az Ynys Llangollenen (Nantucket), ahol a varázslók majd megmagyarázzák mágiáikat, és meglepetést készítenek a nagyhatalmaknak.

— És ha nem tesszük?

Deirdre szószerinti hűséggel fordította Arkonsky válaszát:

— Akkor sajnálatos következmények lesznek. Mi civilizált emberek vagyunk, és jól megfizetjük az együttműködést arannyal és tisztelettel. De ha ezt megtagadják tőlünk, akkor kikényszerítjük. Az országunk léte forog kockán.

Everard jól megnézte őket. Boierik zavartnak és boldogtalannak tűnt, a dicsekvő ragyogást mintha letörölték volna róla. Boleslav Arkonsky az asztalon dobolt összeszorított szájjal, de a szeméből mintha néma kérés áradt volna. Ne kényszerítsetek minket erre. Saját magunkkal kell szembenéznünk.

Nyilván férjek és apák, ugyanúgy szeretik a sört és a kockázást, mint bárki más, Boierik talán lovakat tenyészt Itáliában, Arkonsky pedig rózsatermesztő a balti partokon. De ez semmit sem jelent a foglyokra nézvést, ha a mindenható Nemzet tengelyt akaszt a rokonával.

Everard egy pillanatig elgyönyörködött az akció nyers művésziségében, aztán azon kezdett gondolkodni, mit tegyenek. A gőzhajó gyors, de körülbelül húsz órába fog telni, mire elérik Nantucketet, amennyire emlékezett az útra.

— Fáradtak vagyunk — mondta angolul. — Nem pihenhetnénk egy kicsit?

— Ja deedly — mondta Boierik esetlen nagylelkűséggel. — Ok wir skallen gode gefreonds bin, ni?

Nyugaton már izzott az alkonyat. Deirdre és Van Sarawak a korlátnál áll, és a szürke víztömeget bámulta. Három, immáron átöltözött és lemaszkírozott katona állt őrt fegyverrel a fedélzeten, egy ember kormányzott iránytű segítségével, Boierik és Everard föl-alá járkált. Mindenki vastagon be volt öltözve a szél ellen. Everard már szert tett némi jártasságra a cimbri a nyelvben: a nyelve ugyan még botladozott, de már meg tudta értetni magát. De azért hagyta, hogy inkább Boierik beszéljen.

— Tehát a csillagokból jöttetek? Én nem értem ezeket a dolgokat. Én egyszerű ember vagyok. Ha rajtam múlna, és szépen békésen gazdálkodjék a toszkánai birtokomon, és hagynám, hogy a világ úgy őrjöngjön, ahogy akar. De nekünk, a Nép fiainak kötelezettségeink vannak — Úgy tűnt, a teutonok teljes mértékben elfoglalták a latinok helyét Itáliában, ahogy az angolok elfoglalták a britonokét Everard világában.

— Tudom, mit érzel — mondta Everard. — Furcsa, hogy olyan soknak kell harcolnia, amikor olyan kevesen akarják.

— De erre szükség van — mondta az óriás szinte nyögve. — Carthagalann ellopta Egyiptomot, jogos tulajdonunkat.

— Italia irredenta — mormogta Everard.

— Mi?

— Á, semmi. Tehát ti, cimbrik szövetségesi vagytok Littornnak, és el akarjátok marni Európát meg Afrikát, amíg a nagyhatalmak keleten harcolnak.

— Egyáltalán nem! — mondta Boierik sértetten. — Csak biztosítjuk jogos, történelmi területi igényeinket. Hisz a király maga mondta… — És így tovább, és így tovább.

Everard megkapaszkodott az ingó fedélzeten.

— Úgy tűnik, eléggé keményen bántok velünk, varázslókkal — jegyezte meg. — Vigyázzatok, különben komolyan megharagszunk rátok.

— Mindannyian védve vagyunk átkok és bűbáj ellen.

— Hát…

— Jó lenne, ha szabad akaratotokból segítenétek. Örömmel bebizonyítom nektek ügyünk igazságát, ha van egy-két szabad órátok.

Everard megrázta a fejét, arrébb ment és megállt Deirdre mellett. A lány arca csak világos foltnak látszott a sűrűsödő homályban, de a hangjából fojtott harag csendült:

— Remélem, megmondtad nekik, mit csináljanak a terveikkel, Manslach.

— Nem — mondat Everard súlyosan. — Segítem fogunk nekik.

A lány villámsújtottan állt.

— Mit mondasz, Manse? — kérdezet Van Sarawak. Everard elmondta.

— Nem! — jelentette ki a vénuszi.

— De igen — mondta Everard.

— Istenemre, nem! Én inkább…

Everard megszorította a fiatalember karját, és jéghidegen mondta:

— Maradj nyugton. Tudom, mit csinálok. Mi nem állhatunk egyik oldalra sem ebben a világban: mi mindenki ellen vagyunk, és jobb, ha ezt te is belátod. Nem tehetünk mást, mint hogy velük tartunk egy ideig. És ezt ne mondd el Deirdre-nek.

Van Sarawak lehorgasztotta a fejét, és elgondolkodva állt egy darabig.

— Rendben — mondta végül tompán.

7.

A littorni üdülőhely Nantucket déli partjain volt egy halászfalu közelében, de fallal elszigetelve attól. A követség otthoni stílusában építkezett: hosszú faházak ívelt macskahát-tetővel. A nagy csarnok és a melléképületek kövezett udvart fogtak körbe. Everard végzett az éjszakai alvással és a reggelivel, amit oly nyomorulttá tett Deirdre tekintete. Kimentek a mólóra. Ott már egy nagyobb hajó várakozott, a környéken pedig nyüzsögtek a kemény külsejű emberek. Arkonsky izgatottan mondta afalloniul:

— Úgy látom, meghozták a mágikus gépeket. Azonnal munkához láthatunk.

Amikor Boierik lefordította neki a szavakat, Everardnak meglódult a szívverése.

A vendégeket — a cimbriaik ragaszkodtak ehhez a megnevezéshez — egy túlméretezett terembe vezették, ahol Arkonsky térdet hajtott egy négyarcú bálvány: Svantevit előtt, amit a másik történelemben tűzifává aprítottak a dánok. Tűz lobogott a kandallóban az őszi hideg ellen, a falak mellett őrök sorakoztak. Everard csak a gépét látta: ott csillogott az ajtó mellett.

— Úgy hallottam, kemény csatát vívtak Catuvellaunanban, hogy megszerezzék ezt a dolgot — jegyezte meg Boierik. — Sokan meghaltak, de a csapatunknak sikerült úgy eljönnie, hogy nem szegődtek a nyomukba — Vigyázva megérintette az egyik fogantyút. — Ez a szerkezet tényleg meg tud jelenni a semmiből bárhol, ahol az utasa akarja?

— Igen — mondta Everard.

Deirdre olyan megvető pillantást vetett re, amilyenben Everardnak még sosem volt része. A lány büszkén, elkülönülten állt tőlük.

Arkonsky mondott neki valamit: azt akarta, hogy fordítsa le. A lány a lába elé köpött. Boierik felsóhajtott, és ő kezdett el beszélni:

— Mutassátok be a gépezetet. Én is veled fogok utazni. Figyelmeztetlek, hogy revolver lesz nálam. Mindig előre megmondod, mit akarsz csinálni, és ha nem az történik, lelőlek. A barátaid túszként ittmaradnak, és az első gyanús jelre őket is lelőjük. De biztos vagyok benne — tette hozzá — hogy mindnyájan jó barátok leszünk.

Everard bólintott. Csak úgy dörömbölt benne a feszültség: a tenyere hideg verítéktől volt nedves. — Először el kell mondanom egy varázsigét — felelte.

A tekintete csak úgy cikázott. Egy pillantása a pozíciójelzők térkoordinátáit és az óra állását véste az agyába a gépen. Másik pillantása Van Sarawakra esett, aki Arkonsky pisztolya és az őrök rászegezett puskái alatt ült a padon. Deirdre leült, mereven, és olyan messzire tőle, amennyire csak lehetett. Everard megbecsülte a pad viszonylagos helyzetét a géphez képest, aztán az ég felé emelte a kezét, és temporálban kántálni kezdte:

— Van, megpróbállak kivinni innen. Maradj pontosan ott, ahol most vagy, ismétlem, pontosan ott. Röptömben felszedlek. Ha minden jól megy, körülbelül egy perc múlva jövök vissza, miután leráztam szakállas kollégánkat.

A vénuszinak arcizma sem rándult, de vékony izzadság-patak indult el a füle mellett.

— Jól van — mondta Everard nevetséges cimbri kiejtésével. — Ülj fel a hátsó nyeregbe, Boierik, és aztán megsarkantyúzzuk ezt a csodalovat.

A szőke teuton bólintott, és engedelmeskedett. Everard, ahogy elfoglalta az első ülést, érezte, hogy egy pisztolycső nyomódik reszketegen a hátába.

— Mondd meg Arkonskynak, hogy félóra múlva itt leszünk — adta ki az utasítást. Itt körülbelül ugyanolyan időegységet használtak, mint az ő világában, hiszen mindkettő a babilóniaiaktól származott. Amikor ezzel megvoltak, Everard azt mondta:

— Először az óceán fölött fogunk megjelenni, és ott lebegünk majd.

— R-rr-remek — mondta Boierik, nem túl nagy meggyőződéssel.

Everard tíz mérfölddel keletebbre és ezer láb magasságra állította a térkapcsolókat, aztán megnyomta a főkapcsolót.

Úgy kuporogtak a magasban, mint boszorkányok a seprűnyélen, a zöldesszürke víztömeg és a sötét foltnak látszó szárazföld fölött. A szél keményen fújt. Everard erősen tartotta magát a térde közé szorítva a gépet. Hallotta a háta mögött Boierik hüledező szitkozódását, és feszesen elmosolyodott.

— Nos — kérdezte — hogy tetszik?

— Hát… ez csodálatos! — Ahogy megszokta a gondolatot, a cimbriai egészen föllelkesült. — A ballonok semmiségek ehhez képest. Ilyen gépekkel elszállhatnánk az ellenséges városok fölé és onnan zúdíthatnánk tüzet rájuk.

Ettől Everard valahogy megnyugodott egy kissé abban, amit tennie kell.

— Most előre fogunk repülni — jelentette be, és a gép előreszökkent. Boierik elragadtatva hűházott. — Most pedig egyetlen ugrással az otthonodnál leszünk.

Everard megnyomta a manőver-kapcsolót. A gép vad hurokba fordult és három gés gyorsulással zuhanni kezdett, mint a kő.

Még ő maga is alig tudott megmaradni a nyeregben, pedig ő fel volt készülve. Sosem tudta meg, hogy vajon a kanyar vagy a zuhanás vetette le Boieriket. Csak egy villanásnyira látta a fickót a tenger tükre felé kalimpálni a szélben, és azt kívánta, bár ne kényszerült volna erre.

Aztán egy ideig csak lebegett a hullámok fölött. Első reakciója egy vállrándítás volt. És ha Boieriknek még van ideje lőni? A második reakciója viszont a tömény bűntudat lett. Mindkettőt elhessegette magától, teljes erejével Van Sarawak megmentésének kérdésre koncentrált.

A térkapcsolókat egy arasszal a foglyok padja elé állította be, az időt pedig egy perccel az elindulásuk utánra. Jobb kezét a kapcsolókon tartotta — gyorsan kell cselekednie — a balját pedig szabadon hagyta.

Kapaszkodjatok meg, srácok. Jövök.

A gép majdnem pont Van Sarawak orra előtt jelent meg. Everard megragadta a vénuszi tunikáját, és magához rántotta a téridő-mezőn belülre, miközben jobb kezével visszatekerte az időkapcsolót, és rácsapott a főkapcsolóra.

Golyó csattant a fémen. Everard még futólag látta Arkonskyt lőni. Aztán minden eltűnt, és egy füves domboldalon találták magukat a tengerparton. Kétezer évvel korábban.

Everard remegve borult a kormányra.

Egy kiáltásra tért magához. Megfordult, és Van Sarawakot látta a domboldalon kúszni. Egyik karjával még mindig Deirdre derekát fogta.

A szél dalolt, a tenger hullámai megtörtek a széles homokpadon, a felhők pedig magasan úsztak a fejük fölött.

— Nem tudlak hibáztatni, Van — lépett a gép elé Everard, és a földet nézte. — De ez bonyolítja a dolgokat.

— Mit kellett volna tennem? — kérdezte a másik nyersen. — Hagytam volna ott, hogy azok a gazemberek megöljék — vagy eltűnjön az egész világával együtt?

— Ne feledd, hogy kondicionálva vagyunk. Felhatalmazás nélkül nem tudjuk elmondani neki az igazságot, még ha akarjuk se. És ami engem illet, én nem is akarom.

Everard a lányra pillantott. Deirdre nehezen lélegzett, de már eleven volt a tekintete. A szél belekapott a hajába és hosszú, lenge ruhájába.

Megrázta a fejét, mintha szabadulni akarna a lidércnyomástól, odaszaladt hozzájuk, és megfogta a kezüket.

— Bocsáss meg nekem, Manslach — lehelte. — Tudhattam volna, hogy nem akarsz elárulni minket.

Mindkettejüket megcsókolta. Van Sarawak a várakozásoknak megfelelő lelkesedéssel viszonozta a gesztust, de Everard nem tudta rávenni magát. Mindig Júdás jutott eszébe.

— Hol vagyunk? — folytatta a lány. — Olyan, mint Llangollen, de nem lakja senki. Talán a Boldog Szigetekre hoztál minket? — Megpördült, és táncolni kezdett a nyári virágok között. — Nem maradhatnánk itt egy kicsit, mielőtt hazatérünk?

Everard nagy levegőt vett.

— Rossz híreim vannak számodra, Deirdre — közölte.

A lány elnémult. Látszott rajta, hogy nagy erőfeszítéssel tartja magát.

— Nem mehetünk vissza.

A lány szótlanul állt.

— A… varázsigék, amiket használnom kellett, hogy megmeneküljünk — nem volt más választásom. De ezek az igék nem engedik, hogy hazatérjünk.

— Nincs remény? — mondta a lány alig hallhatóan.

Everard szúrós szemmel felelte:

— Nincs.

Deirdre megfordult és elsétált. Van Sarawak már mozdult, hogy utána menjen, de meggondolta magát, és leült Everard mellé. — Mit mondtál neki? — kérdezte.

Everard megismételte.

— Ez tűnt a legjobb kompromisszumnak — fejezte be. — Nem küldhetem vissza a világába, hisz tudom, mi fog történni.

— Nem — Van Sarawak szótlanul bámulta a tengert. — Melyik év ez? Úgy Krisztus kora lehet, nem? Akkor még mindig a fordulópont után vagyunk.

— Igen. És még mindig nem tudjuk, mi volt a fordulat.

— Menjünk vissza valamelyik múltbeli irodába. Ott toborozhatunk segítséget.

— Lehet. — Everard lefeküdt a fűbe, és az eget nézte. Hirtelen fáradtság lett rajta úrrá. — Azt hiszem, itt is lokalizálni tudom azt az eseményt, bár Deirdre segítsége is kell hozzá. Kelts föl, ha visszajött.

A lány száraz szemmel tért vissza, bár nem is látták, hogy sírt volna. Amikor Everard megkérdezte, hogy hajlandó-e segíteni a küldetésében, a lány bólintott.

— Persze. A tiéd az életem, hisz te mentetted meg.

Miután belevittelek az életveszélybe. Óvatosan mondta: — Csak néhány információ kérek tőled. Tudsz olyasmiről… hogy embereket olyan álomba altatnak, amiben elhisznek mindent, amit hallanak?

A lány kétkedően bólintott.

— Láttam orvos-druidákat ilyesmit csinálni.

— Nem lesz semmi bajod tőle. Csak azért szeretnélek elaltatni, hogy minden eszedbe jusson, még az is, amiről azt hitted, hogy elfelejtetted. Nem fog sokáig tartani.

Nehezen viselte a lány jóhiszeműségét, őrjárati technikákkal a teljes felidézés hipnotikus állapotába juttatta, és kiszedett belőle mindent, amit a második pun háborúról tudott. Ez elégnek látszott a céljaihoz.

Róma beavatkozása az Ebrótól délre folyó karthágói vállalkozásokba, és ezzel a békeszerződés közvetlen megsértése volt az utolsó csepp a pohárban. I. e. 219-ben Hannibál Barca, a kartágói Spanyolország kormányzója ostromot indított Sagentum ellen. Nyolc hónap alatt bevette, és így régóta tervezett háborút provokált ki Rómával. 218 májusának elején 90 ezer gyalogossal, 12 ezer lovassal és 37 elefánttal átkelt a Pireneusokon, végigmasírozott Gallián és átment az Alpokon. Veszteségei elképesztőek voltak: csak 20 ezer gyalogos és hatezer ló érkezett meg Itáliába az év végén. Ezzel együtt a Ticinius folyónál fogadott és le is győzött egy erősebb római sereget. A következő évben számos véres győzelmet aratott és előrenyomult Apulia és Campania felé.

Apulia, Lucania, Bruttia és a samniták átálltak az ő oldalára. Quintus Fabius Maximus gerillaháborút kezdett ellene, ami kimerítette Itáliát és semmit sem döntött el. De ezalatt Hasdrubal Barca szervezkedni kezdett Spanyolországban, és 211-ben megérkezett az erősítéssel. 210-ben Hannibál bevette és fölégette Rómát, és 207-re a konföderáció utolsó városai is behódoltak neki.

— Hát ennyi — mondta Everard. Végigsimított a fekvő lány rézszín sörényén. — Most aludj. Aludj jól, és ébredj vidám szívvel.

— Mit mondott? — kérdezte Van Sarawak.

— Rengeteg részletet — mondta Everard.

A teljes történet több, mint egy óráig tartott. — De ami fontos: nagyon jól ismeri azt a korszakot, de a Scipiókról még csak említést sem tett.

— A kicsodákról?

— Publius Cornelius Scipio vezette a római csapatokat Ticinusnál. Ott valóban megverték, a mi világunkban is. De később volt annyi esze, hogy nyugatnak forduljon, és elintézze a karthágóiak spanyolországi bázisát. Ezzel gyakorlatilag elvágta Hannibált Itáliában, és azt a kis ibériai segítséget, amit kaphatott, elsöpörték. Scipio ugyanilyen nevű fia szintén főparancsnok lett, és végül ő volt az, aki leverte Hannibált Zamánál ő volt idősebb Scipio Africanus.

— Apa és fia messze a legjobb római vezérek voltak. De Deirdre sosem hallott róluk.

— Tehát… — Van Sarawak kelet felé pillantott, a tengeren túlra, ahol gallok, cimbrik és parthiaiak masíroztak át a szétzúzott klasszikus világon. — Mi történt velük ezen az idővonalon?

— A saját teljes emlékfelidézésem szerint mindkét Scipio ott volt Ticinusnál, és majdnem meg is ölték őket. A fiú mentette meg az apja életét a visszavonulásnál, ami szerintem leginkább fejvesztett menekülés volt. Egy a tízhez le merném fogadni, hogy ebben a történelemben a Scipiók ott vesztek.

— Valaki biztosan lecsapta őket — mondta Van Sarawak. A hangja megkeményedett. — Egy időutazó. Csak erről lehet szó.

— Hát, elég valószínűnek látszik. Majd meglátjuk — Everard levette a szemét Deirdre szendergő arcáról. — Meglátjuk.

8.

A jégkorszaki üdülőben — fél órával azután, hogy elindultak New Yorkba — egy kedves, görögül is beszélő matróna gondjaira bízták a lányt, aztán összetrombitálták a kollégáikat. Üzenőkapszulák kezdtek röpködni a téridőn keresztül.

Az i.e. 218 előtti irodák — a legközelebb ehhez 250-230-ban volt egy Alexandriában — még "megvoltak", összesen körülbelül kétszáz emberrel. A jövővel történő írásbeli kapcsolatfelvétel persze eredménytelennek bizonyult, és néhány rövid előreugrás mindenkit meggyőzött. Aggodalmas konferenciára gyűltek össze az Akadémián, még az oligocén korban. A független ügynökök felette álltak a rögzített beosztásúaknak, de egymásnak nem: a személyes tapasztalat jogán Everard került a főtisztek tanácsának elnöki székébe.

Lehangoló munka volt ez. Ezek a férfiak és nők évszázadokat ugráltak az időben, és az istenek fegyvereit forgatták, de ettől még ugyanúgy emberek maradtak, fajuk minden meggyökeresedett komiszságával együtt.

Mindenki egyetértett ebben, hogy a hibát ki kell javítani. De féltették azokat az ügynököket, akik még azelőtt mentek előre, hogy figyelmeztetni lehetett volna őket, mint ahogy Everarddal is történt. Ha nem érnek vissza, mielőtt a történelmet visszaváltoztatják, sosem látják őket többé. Everard küldött ki ugyan mentőcsapatokat, de nem sokat remélt tőlük. Keményen figyelmeztette őket, hogy az itteni idő szerint egy napon belül térjenek vissza, különben viselhetik a következményeket.

Egy férfinek a Tudományos Reneszánszból más baja volt. Az biztos, hogy a túlélőknek kötelessége visszaállítani az eredeti időt. De kötelességük a tudás megszerzése is. Egyedülálló lehetőség kínálkozott most az emberiség egy teljesen eltérő helyzetének tanulmányozására. Több éves antropológiai kutatásokra lenne szükség, mielőtt… Everard alig tudta lebeszélni. Nem maradt annyi járőr, hogy ekkora kockázatot vállalhattak volna.

Kutatócsoportoknak kellett meghatározniuk a változtatás pontos idejét és körülményeit. A módszerek feletti vita vég nélkül zajlott. Everard kinézett az ablakon az ember előtti éjszakába, és azon tűnődött, hogy a kardfogú tigrisek vajon nem csinálják-e jobban, mint emberszabású leszármazottaik.

Amikor végre kiküldte a különféle csapatokat, felnyitott egy üveget és Van Sarawakkal együtt keményen berúgott.

Másnap magához térve a tanácsban meghallgatta a kiküldötteket, akik több évbe is kimentek előre. Egy tucatnyi járőrt mentettek meg többé-kevésbé megszégyenítő helyzetekből, másokat egyszerűen le kellett írni. A kémcsapat beszámolója már jóval érdekesebb volt. Úgy látszott, hogy két helvét zsoldos csatlakozott az Alpokban Hannibálhoz, és a bizalmába férkőztek. A háború után magas pozíciókra tettek szert Karthagóban. Phrontes és Himilco néven futottak, és gyakorlatilag ők irányították a kormányt, ők tervelték ki Hannibál meggyilkolását, és a luxus egészen új távlatait nyitották meg. Az egyik járőr látta őket is, az otthonukat is.

— Tele van olyan újításokkal, amikre a klasszikus időkben nem is gondolhattak. Én a magam részéről neldoriaknak néztem a fickókat, a 205. évezredből.

Everard bólintott. Ez a bandita-kor már eddig is sok munkát adott az Őrjáratnak.

— Azt hiszem, világos az ügy — mondta. — Ticinus előtt nem számít, hogy ott voltak-e Hannibállal vagy sem. Az Alpokban elég nehéz úgy feltűnés nélkül elkapni őket, hogy közben ne mi magunk változtassuk meg a jövőt. Ami lényeges, az az, hogy valószínűleg ők intézték el a Scipiókat: ezen a ponton kell elcsapni.

Egy tizenkilencedik századi brit — jó szakember, de kissé konzervatív — kigöngyölt egy térképet, és beszámolt légi megfigyeléseiről a csatával kapcsolatban. Infravörös teleszkóppal nézett át az alacsonyabban szálló felhőkön. — És itt álltak a rómaiak…

— Tudom — mondta Everard. — A vékony piros vonal. A kritikus pillanat az, amikor megfutamodtak, de a zűrzavar nekünk is dolgozik. Észrevétlenül körbe kis vehetnénk a csatateret, de így is csak egy-két ügynök tudna ténylegesen cselekedni. A rosszfiúk biztosan éberek lesznek, számítanak egy lehetséges ellen-interferenciára. Az alexandriai iroda tud adni Vannak meg nekem korabeli ruhát.

— Azt hittem, nekem jut ez a kiváltság — kiáltott fel az angol.

— Ne haragudj, de nem — húzta mosolyra a szája szélét Everard. — Különben sincs szó semmiféle kiváltságról. Csak a nyakunkat kockáztatjuk, hogy megszüntessünk egy világot tele olyan emberekkel, mint te.

— De hát az egészet…

Everard fölállt. — Mennem kell — mondta színtelen hangon. — Nem tudom miért, de mennem kell.

Van Sarawak bólintott.

9.

Egy facsoportnál hagyták a gépet, és a mező felé indultak.

A látóhatáron túl és az égen száz fegyveres Járőr várakozott, de ez sovány vigaszul szolgált a dárdák és nyilak erdejében. Alacsony felhők rohantak a fütyülő szélben, szemerkélt az eső: a napos Itália élvezte késő őszét.

A mellvért súlyosan nehezedett Everard vállára, miközben a vértől iszamos sárban tapicskolt. Volt sisakja, lábvértje, római pajzsa a bal karján, kard a derekán. Van Sarawak ott bukdácsolt mögötte ugyanilyen felszerelésben, szeme ide-oda rebbent tiszti sisak szélborzolta tolla alatt.

Trombiták recsegtek és dobok dübörögtek, de a hangjuk szinte elveszett a kiáltozásban, lábdobogásban, sikoltozásban, a gazdájukat vesztett lovak nyihogása és a nyílvesszők süvítése közepette. Csak néhány kapitány és felderítő volt még mindig lóháton: a kengyelvas feltalálása előtt a lovassági harcnak induló csaták rendre gyalogos küzdelemként végződtek, miután a lándzsások kiestek a nyeregből. A karthágóiak nyomultak előre: lelkesen csépelték az elgörbült római sorokat. Itt-ott a csata már kisebb kupacokban folyt, ahol az emberek átkozódtak, és ütötték az idegeneket.

A csata már áthaladt ezen a területen. Everardot a halál vette körül. A római vonalak mögé sietett, a csillogó, távoli sas-figurák felé. A sisakok és holttestek fölött egy győzedelmesen lobogó vörös-bíbor zászlót pillantott meg. És ott jöttek az ormányukat lengető, tülkölő hatalmas elefántok.

A háború mindig ugyanolyan: nem csinos, térképre rajzolt hadmozdulatok összessége, nem a nemes lovagiasság, hanem a ziháló, izzadó és véres emberek tombolása.

Karcsú, barna arcú ifjú mozgolódott a közelben, hasztalan próbálva kirántani magából a hasába fúródott gerelyt. Karthágói parittyás volt, de a kövér itáliai paraszt, aki mellette ült, és hitetlenkedve bámulta karja csonkját, ügyet sem vetett rá.

A levegőben varjak köröztek a szelek szárnyán. Vártak.

— Erre — morogta Everard. — Siess, az isten áldjon meg! Ez a vonal is bármelyik percben széteshet.

Szaggatta torkát a levegővétel, amint a Köztársaság állásai felé ügetett. Eszébe jutott, hogy mindig is jobb szerette volna, ha Hannibál győz. Volt valami visszataszító a hideg, fantáziátlan rómaiakban. És most mégis itt van, hogy megmentse a várost. Hiába, az élet sokszor produkál furcsaságokat.

Némi vigaszul szolgált, hogy Scipio Africanus a háború utáni megmaradt kevés tisztességes férfiú közé tartozott.

Kiabálás és fémcsattogás hallatszott: az itáliaiak hátráltak. Everard valami olyat látott, mintha hullám csapódna egy hegynek. Pedig a hegy volt az, ami haladt előre, visítva és döfködve.

Futásnak eredt. Egy rémülten ordító légionárius ment el mellette. Egy őszes római veterán a földre köpött, megvetette a lábát, és csak állt a helyén rendületlenül, amíg le nem vágták. Hannibál elefántjai dörögve forgolódtak. A karthágói sorok szilárdan tartották magukat, és embertelen dobritmusra nyomultak előre.

Most előre! Everard lovasokat látott: római tiszteket. Magasra tartották a sasokat, és kiabáltak, de senki sem hallotta őket a zűrzavarban.

Egy kis csapatnyi légionárius botorkált el mellettük. Vezetőjük odakiáltott nekik:

— Ide hozzám! Vénusz hasára, megtáncoltatjuk őket!

Everard megrázta a fejét, és ment tovább. A római fogcsikorgatva vetette rá magát.

— Ide gyere, te gyáva… — A sokkfegyver lövése belefojtotta a szót. A sárba rogyott. Emberei remegni kezdtek, valaki felvonyított, és a csapat szétszaladt.

A karthágóiak már nagyon közel voltak, pajzs pajzs mellett, vértől pirosló karddal. Everard látta egyikük arcán a friss vágást, a másik horgas orrát. Egy elhajított lándzsa pattant le kongva a sisakjáról. Leszegett fejjel futni kezdett.

Előtte kisebb küzdelem bontakozott ki. Megpróbálta kikerülni, és belebotlott egy véres holttestbe. Erre rajta meg egy római katona esett keresztül. Van Sarawak káromkodva rángatta ki a kupacból. Egy kardvágás felhasította a vénuszi karját.

Előttük Scipio embereit reménytelenül bekerítették. Everard megállt, levegőt szívott szomjazó tüdejébe, és a szemerkélő esőbe bámult. Nedves páncél csillant: egy csapat római lovas galoppozott el mellettük, orrig sáros hátasokon. Ennek kell lennie a fiúnak, Scipio Africanusnak, aki apja segítségére siet. A patkók dobbanása megremegtette a földet.

— Ott vannak! — kiáltott fel Sarawak, és mutogatni kezdett.

Everard ott helyben lekuporodott. Az eső a sisakjáról az arcába csörgött. Egy másik irányból karthágói csapat közeledett a bekerített sasok felé. Élükön két jellegzetesen darabos ábrázatú és magas neldori. Kincstári páncélt viseltek, de mindkettő keskenycsövű pisztolyt szorongatott.

— Erre! — Everard megpördült és feléjük rontott. Mellvértje bőrözése nyikorgott a futástól.

A járőrök már közel jártak a karthágóiakhoz, amikor azok észrevették őket. Az egyik lovas figyelmeztetően elkiáltotta magát. Két őrült római! Everard látta, hogy elvigyorodik a szakálla alatt. Az egyik neldori felemelte a fegyverét. Everard hasravetette magát. A gonosz kékesfehér sugár csak a hűlt helyét hasította. Visszalőtt, mire az egyik afrikai ló hangos fémcsörömpölés közepette összerogyott. Van Sarawak megállt, és folyamatosan lőtt. Két, hár, négy — és már ott is van az egyik neldori a sárban!…

Az emberek egymásnak estek a Scipiók körül. A neldoriak csapata rémülten ordítozott. A sugárvetőt már biztosan látták akcióban de ezek a láthatatlan sugarak megrémítették őket. Nekiiramodtak. A második bandita visszanyerte uralmát a lova fölött, és megfordult, hogy a nyomukba eredjen.

— Rendezd le azt, amelyiket leszedted Van — zihálta Everard. — Vidd ki a csatatérről, ki kell kérdeznünk… — Nagy nehezen talpraállt, és egy gazdátlan ló felé indult. Szinte nem is volt toldatában, de máris nyeregben volt és üldözőbe vette a másik neldorit.

Mögötte Publius Cornelius Scipio és fia kivágta magát és csatlakozott visszavonulóban lévő csapatához.

Everard átvágott a káoszon. Siettette a lovat, de csak annyira, hogy a másik nyomában maradjanak. Ha elvesztené szem elől, meg mindig lecsaphat egy gép, és rövid úton elintézheti a prédát…

Ugyanez juthatott eszébe a neldorinak is, mert megfékezte a lovát, és célzott. Everard látta a vakító villanást, és érezte arcán a sugár forróságát. Széles szórásra állította a pisztolyát, és ligetesből lőtt.

A következő sugár telibe találta a lova szügyét. Az állat megingott, és Everard kirepült a nyeregből. Tanult reflexei tompították az esést. Talpra kecmergett és ellenfele felé botorkált. A sokkfegyver leesett valahova a sárba, és most nem volt ideje megkeresni. Nem baj, majd később felszedi, ha még él. A kábítósugár amúgy is célba talált. Ilyen szórtan nem tudott elkábítani egy embert, de a neldori így is elejtette sugárvetőjét, a ló pedig csukott szemmel, ingadozva állt.

Everard arcát paskolta az eső. Odaért a kába lóhoz. A neldori leugrott a földre, és kardot rántott. Everard pengéje is előkerült.

— Ahogy akarod — mondta latinul. — Egyikünk ittmarad ezen a mezőn.

10.

A hold a hegyek fölé emelkedett, és egycsapásra ragyogó gyémántmezővé változtatta a havas tájat. Messze északon egy gleccser verte vissza csillogva a fényt, és egy farkas vonyított. A cro-magnoniak barlangjukban kántáltak, hangjuk csak halványan szűrődött be a verandára.

Deirdre ott állt a sötétben, és kifelé bámult. Az arcára eső holdfény megcsillant a könnyein. Megrezzent, amikor Everard és Van Sarawak mögéje léptek.

— Ilyen hamar visszajöttetek? — kérdezte. — Hisz csak ma reggel mentetek el.

— Nem tartott sokáig — mondta Van Sarawak. Kapott egy kis hipno-képzést ógörögből.

— Remélem… — a lány mosolyogni próbált. — Remélem, végrehajtottátok feladatotokat, és most megpihenhettek a munka után.

— Igen — szólt Everard. — Befejeztük.

Egy ideig így álltak egymás mellett, és kifelé néztek a téli világra.

— Igaz amit mondtál, hogy soha többet nem mehetek haza? — kérdezte halkan Deirdre.

— Attól tartok, igaz. A varázsigék… — nézett Everard jelentőségteljesen Van Sarawakra.

Hivatalos engedélyt kaptak rá, hogy bármit elmondjanak a lánynak, amit akarnak, és hogy elvigyék oda, ahol szerintük a legjobban tudna élni. Van Sarawakot nem lehetett eltántorítani attól a rögeszméjétől, hogy erre a célra az ő századának Vénusza a legalkalmasabb, Everard pedig túl fáradt volt a vitához.

Deirdre hosszan beszívta a levegőt.

— Akkor hát így van — mondta. — Nem fogom az egész életemet szomorkodással tölteni. Baal biztosan gondoskodik róla, hogy minden rendben legyen otthon, az enyéimmel.

— Biztosan így lesz — mondta Everard. Hirtelen elege lett az egészből. Csak aludni vágyott. Hagyta, hogy Van Sarawak mondja el, amit el kell mondani, és hogy ő söpörjön be minden esetleges nyereséget. Biccentett a társának.

— Megyek aludni — közölte. — Folytasd helyettem is, Van.

A vénuszi karonfogta a lányt. Everard lassan visszament a szobájába.

Content

Poul Anderson
Delenda est

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.