Стивън Ериксън

Прах от мечти

Преди десет години получих подкрепа от един крайно неочакван източник, от писател, когото уважавах и комуто се възхищавах. Дълбоко ценя приятелството, породило се от този момент. С любов и благодарност посвещавам този роман на Стивън Р. Доналдсън.

За автора

Възпитаник на „Писателско ателие“, Айова, археолог и антрополог, Стивън Ериксън наскоро се върна във Великобритания от Канада и понастоящем живее в Корнуол. Първият му фентъзи роман, „Лунните градини“, беляза началото на неговия епос „Малазанска Книга на мъртвите“, поредица, вече призната за една от най-значителните творби в жанра фентъзи за това хилядолетие.

За да научите повече, посетете: www.stevenerikson.com & www.malazanempire.com.

Благодарности

Коментирането на първата половина на един много дълъг двутомен роман не е лесна задача. Моите благодарности (и съчувствие) са към Уилям Хънтър, Хейзъл Кендал, Боуен Томас-Лъндин и Ейдиан-Пол Канаван за тяхната възприемчивост и снизхождение. Признателност дължа също на персонала на „Блек Стилт“ и „Кафе Макиато“ във Виктория, които проявяваха разбиране към моята пристрастеност към кафето без кофеин. Благодарности също така към Слер Томас. И специална благодарност към моите ученици в писателското ателие, което водех през последните няколко месеца. Шанън, Маргарет, Шинегори, Бренда, Джейд и Ленор: вие ми помогнахте да си припомня какво всъщност е писането на фикшън.

Бележка на автора

Макар да не съм известен като автор на томове, подходящи за затискане на врати, завършването на „Малазанска Книга на мъртвите“ по мое мнение неизбежно щеше да наложи нещо повече от това, което модерната книговезка технология би могла да побере. До този момент съм избягвал да пиша книги без финал основно защото като читател винаги съм мразил да чакам да разбера какво става. Уви, „Прах от мечти“ е първата половина на двутомен роман, който ще бъде приключен със „Сакатия бог“. Съответно, ако търсите развръзката на различни сюжетни нишки, няма да я намерите. Също така забележете, че няма епилог и че структурно „Прах от мечти“ не следва традиционната дъга за един роман. Затова единственото, което мога да ви помоля, е: моля, проявете търпение. Знам, че можете да го направите: в края на краищата я чакахте толкова дълго, нали?

Стивън Ериксън

Виктория,

Б. К.

Действащи лица

Малазанците

Адюнкта Тавори

Висш маг Бързия Бен

Юмрук Кенеб

Юмрук Блистиг

Капитан Лостара Юил

Банашар

Капитан Кайндли

Капитан Сканароу

Капитан Фарадан Сорт

Капитан Рутан Гъд

Капитан Фаст

Капитан Ънтили Ръм

Лейтенант Поурс

Лейтенант Рабанд

Синн

Гръб

Отделенията:

Сержант Фидлър

Ефрейтор Тар

Корик

Смайлс

Ботъл

Коураб Билан Тену’алас

Кътъл

Сержант Геслер

Ефрейтор Сторми

Шортноус

Флашуит

Мейфлай

Сержант Корд

Ефрейтор Шард

Лимп

Иброн

Кръмп (Джамбър Боул)

Сержант Хелиан

Ефрейтор Тъчи

Ефрейтор Бретлес

Балгрид

Мейби

Сержант Балм

Ефрейтор Детсмел

Троутслитър

Галт

Лоуб

Уидършинс

Сержант Том Тиси

Тюлип

Гълстрийм

Сержант Ърб

Ефрейтор Рийм

Мейсан Джилани

Солтлик

Скант

Сержант Синтър

Ефрейтор Правалак Рим

Хъни

Страп Мъл

Шоули

Лукбек

Сержант Бадан Грук

Ефрейтор Ръфъл

Ским

Неп Фъроу

Релико

Вастли Бланк

Сержант Праймли

Ефрейтор Кисуеър

Хънт

Мълван Дрийдър

Нелер

Скълдет

Дроуфърст

Мъртвият Хедж

Алхимик Бейвдикт

Сержант Сънрайз

Сержант Ноуз Стрийм

Ефрейтор Суитлард

Ефрейтор Ръмджъгс

Хундрилите

Боен водач Гал

Ханават (жената на Гал)

Джараб

Шелемаса

Ведит

Сивите шлемове на Периш

Смъртен меч Кругава

Щит-наковалня Танакалаян

Дестраянт Рун’Турвиан

Ледериите

Крал Техол

Кралица Джанат

Канцлер Бъг

Цеда Бъг

Ковчежник Бъг

Ян Товис (Сумрак/Здрач)

Йедан Дериг (Страж)

Брис Бедикт

Атри-Цеда Араникт

Шурк Елале

Скорген Кабан

Ублала Пунг

Вещица Пули

Вещица Скуиш

Бревити

Пити

Ръкет

Урсто Хубът

Пиносел

Баргастите

Боен водач Онос Т’уулан

Хетан

Стейви

Сторий

Боен водач Столмен

Магьосник Кафал

Страл

Бакал

Боен водач Марал Еб

Скинкът Ралата

Оул Торент

Сеток от Вълците

Змията

Рут

Хелд

Бадале

Садик

Брейдерал

Имасс

Онрак

Килава

Улшун Прал

Т’лан Имасс

Лера Епар

Калт Урманал

Ристале Ев

Бролос Харан

Илм Абсинос

Ном Кала

Инистрал Оуван

К’Чаин Че’Малле

Матрона Гунт’ан Ацил

Страж Дж’ан Бре’ниган

Ловец К’елл Саг’Чурок

Първа щерка Гунт Мач

Ловец К’елл Кор Туран

Ловец К’елл Риток

Убиец Шай’гал Гу’Рул

Сулкит

Дестраянт Калит (Елан)

Други

Силхас Руин

Руд Елале

Телораст

Кърдъл

Блудния (Ерастас)

Ашици (Секул Лат)

Килмандарос

Маел

Олар Етил

Удинаас

Шеб

Таксилиан

Вийд

Асейн

Брет

Ласт

Напет

Раутос

Сандалат Друкорлат

Уидал

Мейп

Райнд

Пюл

Бент

Роуч

Пролог

Равнината Елан, западно от Коланси

Дойде светлината. И с нея зноят.

Рут коленичи и грижливо загърна детето. Гледаше всяка гънка да е съвършена, нищо от бебенцето да не е оголено на слънцето. Придърпа качулката, така че за лицето на момиченцето остана само една голяма колкото юмрук дупка, после го вдигна и го нагласи в сгъвката на лявата си ръка. Нищо трудно нямаше в това.

Вдигнали бяха бивака близо до единственото дърво наоколо, но не под него. Дървото беше гамлех, а дърветата гамлех се гневяха на хората. В здрача на предната нощ клоните му бяха натежали от гъсти пърхащи сиви листа, поне докато не се доближиха. Тази сутрин бяха голи.

Обърнат на запад, Рут стоеше с бебето, което бе нарекъл Хелд. Тревите бяха изгубили цвета си. На места сухият вятър ги беше обрулил, вятър, който след това бе изстъргал прахта около корените им и оголил белите им луковици, тъй че растенията съхнеха и умираха. След като прахта, корените и луковиците се бяха махнали, на места бе останал само чакъл. Другаде бе само гола скала, черна и грапава. Равнината Елан губеше косата си, но това бе нещо, което можеше да каже Бадале, Бадале със зелените очи, вперени в думите в главата й. Имаше дарба тя, безспорно. Но някои дарове, знаеше Рут, бяха скрито проклятие.

Бадале пристъпи до него. Обгорените й от слънцето ръце бяха тънки като вратове на щъркели, а от китките надолу изглеждаха несъразмерно големи в сравнение с мършавите й бедра. Тя издуха полепналите по устата й мухи и зареди тихо:

Рут взима Хелд в прегръдка,

загръща я добре

във утрото,

а после става…

— Бадале — каза той. Знаеше, че не е свършила със стиховете, но знаеше също, че няма да я спре. — Все още сме живи.

Тя кимна.

Тези няколко негови думи се бяха превърнали в ритуал помежду им, макар ритуалът никога да не губеше оттенъка си на изненада и смътно неверие. Ребърчатите бяха особено жестоки към тях предната нощ. Но добрата новина беше, че може би най-сетне бяха оставили Отците далече зад себе си.

Рут намести бебето, което бе нарекъл Хелд, под мишницата си и тръгна по пътя. Накуцваше заради подбитите ходила. Тръгна на запад, към сърцето на Елан.

Нямаше нужда да поглежда назад, за да се увери, че другите го следват. Тези, които можеха. Ребърчатите щяха да дойдат за останалите.

Той не бе искал да е главата на змията. Не беше искал нищо, но беше най-високият и може би беше най-големият също така. Можеше да е на тринайсет, възможно беше и да е на четиринайсет.

Бадале заговори зад него:

И той потегля и върви

във утрото

със Хелд в ръцете му,

опашката му ребърчата

пълзи като език

от слънцето.

Най-дългият език ти трябва,

затърсиш ли

вода

тъй както слънцето обича…

Бадале го погледа, докато другите поемаха след него. Много скоро и тя щеше да се влее в ребърчатата змия. Издуха мухите, но те веднага се върнаха, разбира се, струпаха се по подпухналите й устни, заподскачаха да ближат ъгълчетата на очите й. Красива беше някога с тези зелени очи и с дългата си руса коса, като кичури злато. Но красотата не задълго й беше носила усмивки. „Зейне ли празен килерът, красотата се зацапва.“

— А мухите — прошепна тя — оставят шарки на страдание. А страданието е грозно.

Гледаше Рут. Той бе главата на змията. Беше зъбите й също така, но последното беше само за нея, тайната й шега.

Тази змия беше забравила как се яде.

Бадале бе от дошлите от юг, от корубите на запуснатите домове в Корбанси, в Кросис и Канрос. От островите Отпелас дори. Някои, като нея, бяха вървели покрай брега на Пеласиарско море, а после до западния край на Стет, някогашен огромен лес, и там бяха намерили дървения път, Пътя на пъновете, както го наричаха понякога. Дървета, отсечени до корен; бяха останали само плоски кръгове, които се редяха до безкрай. Други деца след това бяха дошли от самия Стет, след като бяха вървели по коритата на стари потоци, които лъкатушеха през сивата плетеница от изгнили нападали дървета и излинели храсти. Имаше някакви следи, че Стет е бил лес някога, подходящо за старото му име — Леса Стет, но Бадале не беше напълно убедена — виждаше само разровена, съсипана и разорена пустош. Никъде не се виждаха прави дървета. Нарекоха го Пътя на пъновете, но понякога бе Горския път, и това също бе тайна шега.

Разбира се, на някого му бяха трябвали много дървета, за да направи пътя, тъй че може би тук някога наистина бе имало гора. Но вече беше изчезнала.

В северния край на Стет, обърнат към равнината Елан, се бяха натъкнали на друга колона деца, а ден след това още една се вля в тяхната откъм север, от самия Коланси, и в челото й беше Рут. Носеше Хелд. Висок, раменете, лактите, коленете и глезените му бяха изскочили, кожата около тях бе увиснала на гънки. С големи светещи очи. Все още с всичките си зъби. А щом дойдеше утрото — всяко утро, — беше там, в челото. Зъбите. А другите го следваха.

Всички вярваха, че знае накъде върви, но не го питаха, защото вярата е по-важна от истината, а истината беше, че и той е изгубен като всички останали.

Цял ден Рут държи Хелд

и я пази

загърната

в сянката си.

Трудно е

да не обичаш Рут,

но Хелд не го обича

и никой не обича Хелд

освен Рут.

Висто бе дошъл от Окан. Когато гладуващите и мършавите инквизитори тръгнаха през града, майка им ги прати да бягат, него и сестра му, която беше две години по-голяма, и те бягаха по улиците между горящите сгради, и писъци изпълваха нощта, и гладуващите разбиваха с ритници вратите и извличаха хората навън, и вършеха с тях ужасни неща, а мършавите инквизитори гледаха отстрани и казваха, че това е необходимо, че всичко, което става, е необходимо.

Издърпаха сестра му от ръката му и писъкът й още ехтеше в черепа му. Всяка нощ оттогава го яхаше по пътя на съня от мига, в който го обземеше изтощението, до мига, в който се пробудеше под бледия лик на утрото.

Бяга като че ли цяла вечност, на запад, надалече от гладуващите. Ядеше каквото можеше, разкъсван от жаждата, а когато се отдалечи от гладуващите, се появиха Ръфащите, огромни глутници измършавели кучета с плувнали в кръв очи; не се плашеха от нищо. А после Отците, всички загърнати в черно, които нападаха окаяните биваци по пътищата и крадяха деца… веднъж с няколко други се беше натъкнал на една от старите им нощни бърлоги и бяха видели с очите си малките нацепени кости, зацапани със синьо и сиво сред въглените в огнището, и така разбраха какво правят Отците с децата, които отвличат.

Висто помнеше как за първи път зърна Гористия Стет, верига оголени хълмове, пълни с разкъртени пънове и корени, които му напомниха за едно от сметищата с животински кости, обкръжили някогашния му роден град, когато и последният добитък беше изклан. И в онзи момент, докато гледаше останките от някогашната гора, Висто разбра, че целият свят вече е мъртъв. Нищо не беше останало, нямаше къде повече да се отиде.

Въпреки това продължаваше да се тътри напред, вече само един от може би десетките хиляди, ако не и повече деца. Път от деца, дълъг много левги, и макар толкова много от тях да издъхваха по пътя, прииждаха други и заемаха мястото им. Не си беше представял, че има толкова много деца. Бяха като огромно стадо, последното огромно стадо и единственият източник на храна за последните отчаяни ловци на света.

Висто беше четиринайсетгодишен. Още не бе започнал да му пониква мъх по страните, а и нямаше да му поникне. Коремът му беше кръгъл и твърд като камък, изпъкнал напред така, че гръбнакът му се извиваше навътре на кръста. Вървеше като бременна жена, с разтворени ходила, и кокалите го боляха. Беше пълен с „ездачите сатра“ — червеите плуваха из тялото му и ставаха все по-големи с всеки ден. Щом съзрееха, скоро, щяха да се излеят от него. От ноздрите му, от ъглите на очите му, от ушите, от пъпа му, от пениса и ануса, от устата му. И на гледащите щеше да им се стори, че се е спукал, кожата му щеше да се отпусне и да увисне около костите му. Щеше да им се стори, че изведнъж се е превърнал в старец. А след това щеше да умре.

Висто го очакваше едва ли не с нетърпение. Надяваше се Ръфащите да изядат тялото му и така да поемат ездачите сатра, които ще остави след себе си, за да умрат и те. А още по-добре Отците. Но те не бяха толкова глупави. Не, те нямаше и да го докоснат, а това бе много лошо.

Змията вече оставяше зад себе си Гористия Стет и дървеният път отстъпи на черен, набразден от коловози търговски път, който лъкатушеше към Елан. Значи щеше да умре в равнината, а духът му щеше да се изтръгне от изсъхналата коруба на тялото му и да поеме дългия си път назад към дома. Да намери сестра му. Да намери майка му.

А духът му вече бе уморен, толкова уморен от вървене.

В края на деня Бадале се изкачи с усилие на една древна гробна могила на Елан — сивите листа на старото дърво в другия й край пърхаха — и погледна назад по пътя — на изток, дотам, докъдето очите й можеха да проследят безкрайния дневен преход. Отвъд просналия се във всички посоки огромен лагер видя криволичещата, изпънала се чак до хоризонта линия тела. Този ден бе особено лош, много горещ, много сух ден, единствената дупка с вода, която намериха, се оказа размекната, гъмжаща от гниещи твари кал, която миришеше на умряла риба.

Дълго стоя така, загледана по ребърчатата дължина на Змията. Нападалите по пътя не бяха издърпани настрани, просто ги газеха или прекрачваха, така че пътят вече бе път от плът и кости, от пърхащи кичури коса и зяпнали нагоре очи, знаеше тя. Змията от ребра. Чал Манагал, на езика на Елан.

Издуха мухите от устните си.

И зареди нови стихове.

В това утро

видяхме дърво

със сиви листа,

а щом се доближихме

отлетяха листата.

По обед момчето безименно

с изядения нос

падна и вече не стана,

а листата се спуснаха

да ядат.

По здрач видях друго дърво

с листа

за нощта спотаени;

на заранта

те ще политнат отново.

Ампелас Вкоренения, Пустинните земи

Механизмът беше покрит с мазна прах, която лъсваше в тъмното, щом смътната светлина на фенера се плъзнеше по него. Създаваше впечатление за движение, което така и не съществуваше, илюзия за беззвучно пълзене на люспесто влечуго — сравнение, което, както винаги, бе жестоко на място. Тя дишаше трудно, забързана по тесния коридор, като току се навеждаше, за да избегне провисналите от тавана тежки черни кабели. Носът и гърлото й щипеха от киселата метална воня на гъстия неподвижен въздух. Обкръжена от разголените недра на Корена, тя се чувстваше притисната от невъобразимата, безгранична загадка на зловещи древни тайнства. При все това беше превърнала тези неосветени изоставени проходи в любимото си място за обикаляне. Съзнаваше напълно множеството самообвинителни мотиви, довели я до този избор.

Коренът привличаше изгубените, а Калит наистина беше изгубена. Не че не можеше да намери изход из безбройните лъкатушещи коридори или през огромните зали със смълчаните замръзнали машини, да избягва ямите по подовете, над които така и не бяха поставили плочи, и да се провира през хаоса от метал и кабели, извиращ от необлицованите стени. Не, тя вече знаеше пътя си обратно след толкова месеци обикаляне. Това проклето безпомощно, безнадеждно удивление извираше от духа й. Не беше това, което искаха да бъде, а каквото и да им кажеше, нямаше да ги убеди.

Беше родена в едно племе в равнината Елан. Там бе отраснала до пълнолетие, от момиче до жена, и не беше имало нищо, което да я отдели от другите, нищо, което да издаде, че е различна и единствена, или че е надарена с неочаквани дарби. Беше се омъжила месец след първото си кръвотечение. Беше родила три деца. Беше почти обикнала съпруга си и се беше научила да живее примирена с лекото му разочарование от нея, докато момичешката красота отстъпваше на изнуреното майчинство. Беше живяла всъщност живот не по-различен от този на майка си, тъй че бе видяла ясно — без да е нужен особен талант — пътеката на живота пред себе си, година след година, бавното залиняване на тялото, загубата на гъвкавост, все по-дълбоко врязващите се бръчки по лицето, провисването на гърдите, отчайващото отмаляване на крайниците. И един ден щеше да се окаже, че повече не може да върви, и племето щеше да я остави там, където е. За да умре в самота. Защото умирането винаги е в самота, както трябва да е. Защото еланите бяха много по-благоразумни от уседналите народи на Коланси с техните гробници и съкровища за мъртвите, със семейните слуги и съветници, всички изклани и струпани в коридора на криптата — слуги отвъд живота, слуги вечни.

Всеки умира в самота в края на краищата. Съвсем проста истина. Истина, от която никой не трябва да се бои. Духовете чакаха, преди да хвърлят присъдата си над една душа, чакаха тази душа — в самотата на умирането й — да отсъди сама живота, който е живяла, и ако от това произтечеше мир, то духовете щяха да проявят милост. Терзание ли яхнеше Бялата кобила, духовете знаеха как да отвърнат. Когато душата се изправеше срещу самата себе си, в края на краищата, бе невъзможно да излъже. Измамните аргументи кънтяха на фалш, лековатата им слабост бе твърде очевидна, за да се пренебрегне.

Беше някакъв живот. Съвсем не съвършен, но и съвсем малко нещастен. Живот, който човек би могъл да извае в нещо като удовлетвореност, та дори резултатът да се окаже безформен и лишен от смисъл.

Не се беше оказала вещица. Не бе притежавала духа на шаман и никога нямаше да стане Ездачка на пъстрия кон. А когато краят на този живот бе дошъл за нея и хората й, в онова утро на ужас и жестокост, единственото, което бе проявила тогава, бе проклет егоизъм — в отказа си да умре, в бягството си от всичко, което бе познавала.

Това не бяха добродетели.

Тя нямаше добродетели.

Стигна до централното спираловидно стълбище — стъпалата бяха ниски, ала прекалено широки за човешки крака — и пое нагоре. Задъха се, докато се изкачваше етаж след етаж, нагоре и извън Корена, в долните зали на Захранването, където платформата с противотежести я вдигна по вертикална шахта покрай кипящите цистерни плесен и натъпканите с ортен и гришол кошари, докато не се разтърси тежко и не спря със скърцане в подножието на Утробата. Тук я връхлетя врясъкът на малките, хрипливите болезнени писъци, докато ги подлагаха на жестоките операции — тук с мрачна неумолимост се решаваха съдби, — и възстановила донякъде дъха си, тя се заизкачва припряно през нивата на ужасното насилие и вонята на изпражнения и паника, лъснала като масло по меката козина на гърчещите се от всички страни тела — тела, които отбягваше старателно да погледне, забързана нагоре и запушила ушите си с длани.

От Утробата до Сърцето, където вече минаваше покрай гигантски фигури, които не й обръщаха никакво внимание и от чийто път трябваше да се присвива и отдръпва, за да не я прегазят с чудовищните си ноктести стъпала. От двете страни на централната рампа стояха войници Ве’Гат, дваж по-високи от нея и напомнящи в странната си броня за огромния механизъм на Корена дълбоко долу. Решетъчни забрала скриваха лицата им освен зъбатите зурли, а очертанията на челюстите им им придаваха грозни усмивки, все едно че самото предназначение на породата им им носеше радост. Верните воини на К’Чаин Че’Малле плашеха Калит много повече от Дж’ан или К’елл. Матроната ги раждаше в неизброима чет.

Не беше нужно никакво друго доказателство: предстоеше война.

Това, че Ве’Гат причиняваха на Матроната ужасна болка, че всеки от тях биваше изхвърлян от нея сред каша от кръв и воняща течност, бе станало несъществено. Необходимостта, Калит знаеше това много добре, е най-жестокият господар от всички.

Никой от двамата войници, пазещи рампата, не я спря, когато стъпи на нея. Плоският камък под ходилата й беше нашарен с дупки, предназначени да задържат ноктестите пръсти. От дупките я лъхна прохладен въздух — потапянето в хладината на рампата явно служеше да притъпи инстинктивния страх, който К’Чаин изпитваха, докато механизмът се издигаше нагоре със скърцане и стон през нивата на Сърцето, за да стигне до Очите, Вътрешната цитадела, Гнездото Ацил и дома на самата Матрона. Сега, докато се возеше сама, тя чуваше само шепота на въздуха, който винаги я объркваше с усещането, че пропада, докато всъщност се носеше нагоре. Потта й бързо изстина и тя почти трепереше, когато рампата забави и спря при долното ниво на Очите.

Стражите Дж’ан видяха идването й по извитото стълбище, което водеше до Гнездото. Като Ве’Гат, те също бяха привидно безразлични към нея — но и да не беше така, нямаше да видят в нея никаква заплаха за Матроната, която бяха родени да защитават. Калит не беше просто безвредна; тя беше негодна за нищо.

Горещият вмирисан въздух я погълна, обви я като във влажно наметало, щом тръгна към стълбището и се заизкачва тромаво към леговището на Матроната.

Един последен страж стоеше горе на площадката. Най-малко хилядагодишен, Бре’ниган беше мършав и висок — по-висок дори от Ве’Гат, — а люспите по тялото му бяха добили сребриста патина, което му придаваше призрачен вид, сякаш е изсечено от избеляла на слънцето слюда. Нито зеница, нито ирис се виждаше в присвитите му на цепки очи, само мътножълто, замъглено от катарактите. Калит подозираше, че телохранителят е сляп, но всъщност нямаше как да го разбере, защото задвижеше ли се Бре’ниган, движенията му бяха съвършено уверени, дори гъвкави и плавно изящни. Леко извитият меч, окачен на месингова халка на бедрото му — халка наполовина набита в кожата му, — беше дълъг, колкото бе висока Калит, с керамично острие с леко синкав оттенък, само гладкият остър ръб блестеше сребрист.

Тя поздрави Бре’ниган с кимване, което не предизвика никакъв отклик, след това пристъпи покрай него.

Беше се надявала — не, беше се молила, — но когато очите й се спряха на двамата застанали пред Матроната К’Чаин и видя, че са сами, отпадна духом. Отчаянието се надигна, заплашвайки да я погълне. Вдиша с усилие със стегнатите си гърди.

Зад двамата новодошли, огромна на високия подиум, Матроната Гунт’ан Ацил излъчваше убийствена болка на вълни — в това тя беше неизменна и неизменима, но този път Калит долови от гигантската царица горчиво подмолно течение от… нещо.

Смутена, съкрушена, Калит чак сега забеляза състоянието на двамата К’Чаин Че’Малле, тежките полузараснали рани, безредната плетеница белези по хълбоците, вратовете и бедрата им. Двете същества изглеждаха изтощени от глад, доведени до изумително крайно изтощение и страдание, и болката на състраданието я жегна остро в сърцето.

Но състраданието бе мигновено. Остана истината: Ловецът К’елл Саг’Чурок и Първата щерка Гунт Мач се бяха провалили.

Матроната заговори в ума на Калит, въпреки че не беше никаква реч: просто неопровержимото налагане на знание и смисъл.

„Дестраянт Калит, грешка в избора. Оставаме разбити. Аз оставам разбита. Не можеш да възстановиш, не сама, не можеш да възстановиш.“

Нито знанието, нито смисълът се оказаха благодат за Калит. Можеше безпогрешно да долови лудостта на Гунт’ан Ацил зад думите. Матроната бе загубила напълно разсъдъка си. Също толкова безумни бяха и действията, които бе наложила на своите деца и на самата Калит. Никакво убеждаване не бе възможно.

Гунт’ан Ацил вероятно усещаше убеждението на Калит — вярата й, че Матроната е луда, — но и това беше без значение. У древната царица не бе останало нищо освен болка и терзанието на отчайващата нужда.

„Дестраянт Калит, те ще опитат отново. Разбитото трябва да се възстанови.“

Калит не вярваше, че Саг’Чурок и Първата щерка ще могат да преживеят още едно търсене. Но тази истина не можеше да отклони повелята на Ацил.

„Дестраянт Калит, ти ще придружиш това Дирене. К’Чаин Че’Малле са слепи за разпознаването.“

И така най-сетне стигнаха до неизбежното, въпреки надеждите и молитвите й.

— Не мога — прошепна тя.

„Ще го направиш. Стражите са избрани. К’елл Саг’Чурок, Риток, Кор Туран. Шай’гал Гу’Рул. Първа щерка Гунт Мач.“

— Не мога — повтори Калит. — Нямам никакви… дарби. Не съм никакъв дестраянт… сляпа съм за онова, което е нужно за един дестраянт. Не мога да намеря Смъртен меч, Матрона. Нито Щит-наковалня. Съжалявам.

Гигантското влечуго измести огромната си тежест. Звукът бе като от канари, наместили се върху чакъл. Две пламтящи очи се спряха върху Калит, излъчваха вълни от укор.

„Избрала съм те, дестраянт Калит. Слепи са моите деца. Провалът е техен и мой. Провалихме се във всяка война. Аз съм последната Матрона. Врагът ме търси. Врагът ще ме унищожи. Вашият вид процъфтява на този свят — за това дори моите деца не са слепи. Сред вас ще намеря нови поборници. Моят дестраянт трябва да ги намери. Моят дестраянт тръгва с утрото.“

Калит не каза нищо. Знаеше, че всеки отговор ще е безполезен. Поклони се мълчаливо и си тръгна плахо, изтръпнала като след тежко пиене от Гнездото.

Щеше да ги придружи Шай’гал — Убиец. Значението на това бе ясно. Този път провал нямаше да има. Провалът означаваше да си навлече гнева на Матроната. Присъдата й. Трима ловци К’елл, Първата щерка и самата Калит. Не успееха ли… срещу убийствената ярост на Шай’гал Гу’Рул нямаше да преживеят дълго.

Знаеше, че на заранта ще започне последното си пътуване.

Навън сред пустините, за да намери Поборници, каквито дори не съществуваха.

И вече разбираше, че това е наказанието, наложено на душата й. Трябваше да бъде накарана да страда заради своя страх. „Трябваше да умра с останалите. С моя съпруг. С децата ми. Не трябваше да бягам. Сега ще трябва да платя за своя егоизъм.“

Единствената милост бе в това, че когато дойдеше сетният съд, щеше да дойде бързо. Изобщо нямаше да усети, още по-малко да види убийствения удар на Шай’гал Гу’Рул.

Една Матрона никога не раждаше повече от трима Убийци по едно и също време, а нравът им беше нетърпим, което предотвратяваше всякакви възможни съюзи помежду им. Решеше ли един от тях, че Матроната трябва да бъде отстранена, другите двама, по силата на своята природа, щяха да му се противопоставят. Така всеки Шай’гал бранеше Матроната срещу другите. Изпращането на един от тях с Търсачите бе огромен риск, защото сега щяха да я пазят само двама Убийци.

Ново доказателство за лудостта на Матроната. Да се изложи на такава заплаха, като в същото време отпраща Първата си щерка — единственото си дете с потенциал да ражда, — надхвърляше границите на всякакъв здрав разум.

Но пък Калит бе готова да тръгне към собствената си смърт. Какво я интересуваха тези ужасни същества? Нека войната да дойде. Нека загадъчният враг да се спусне над Ампелас Вкоренения и над всички други Вкоренени, и да посече тези К’Чаин Че’Малле до последния. Нямаше да липсват на света.

Освен това тя знаеше всичко за унищожението. „Единственото истинско проклятие е, когато се окажеш последната от своята раса.“ Да, тя разбираше добре тази съдба и познаваше истинската дълбочина на самотата — не, не онази дребнава, плитка игра на самосъжаление, която играят хората навсякъде, а жестокото осъзнаване за самота без лек, без надежда за избавление.

Да, всеки умира сам. И може да има съжаления. Може да има скърби. Но те са нищо пред това да си последният от своята порода. Защото тогава няма избавление от истината за провала. За абсолютния, съкрушителен провал. Провалът на собствения ти вид, който връхлита от всички посоки и намира последните рамене, върху които да се стовари и утаи с тежест, на която не може да устои никоя самотна душа.

Имаше някои малки допълнителни „дарове“ в езика на К’Чаин Че’Малле и сега те измъчваха Калит. Умът й се беше разбудил далеч отвъд онова, което беше знаела в живота си отпреди. Знание, което не носеше никаква благодат. Съзнание, което бе като болест, заразила целия й дух. Можеше да избоде очите си и пак щеше да вижда твърде много.

Дали шаманите на племето й бяха изпитали такава съкрушителна вина, когато бяха разбрали, че краят най-сетне е дошъл? Тя отново си спомни пустотата в очите им и я разбра по начин, по който не беше я осъзнавала преди, в живота, който бе живяла някога. Не, нищо не можеше да направи, освен да прокълне гибелните „дарове“ на тези К’Чаин Че’Малле. Да ги прокълне с цялото си сърце, с цялата си омраза.

Започна спускането си. Нужно й беше затвореното пространство на Корена. Нужна й беше разнебитената машинария от всички страни, капенето на гъстите масла и мръсният спарен въздух. Светът беше разбит. Тя беше последната от Елан и сега единствената й останала задача на тази земя бе да види унищожението на последната Матрона на К’Чаин Че’Малле. Имаше ли удовлетворение в това? Дори да имаше, то бе някакво зло задоволство, но пък това правеше вкуса му още по-примамлив.

Сред нейните хора смъртта бе дошла с разперени криле през лицето на залязващото слънце, черна дрипава поличба ниско в небето. Тя щеше да е онова злокобно видение, онзи къс от убитата луна. Привлечена към земята както се привличат всички неща, рано или късно.

Всичко това е истина.

Вижте пустотата в очите ми.

Шай’гал Гу’Рул стоеше на самия ръб на Челото и нощните ветрове виеха покрай високото му мършаво тяло. Най-древният сред Шай’гал, Гу’Рул се бе сразил със седем други Шай’гал през дългата си служба на Ацил и ги бе надвил. Беше преживял седемдесет и един века на живот, на растеж, и беше с дваж по-висок ръст от напълно отраснал Ловец К’елл, защото за разлика от Ловците — дарени с мириса на внезапната тленност с наближаването на десетото си столетие, — Шай’гал бяха лишени от този недостатък при създаването си. Можеха потенциално да надживеят самата Матрона.

Сътворен с остър разум, Гу’Рул не таеше никакви илюзии за здравомислието на Майка Ацил. Грубите му представи за божествени конструкти на вяра се връзваха зле както с нея, така и с всички К’Чаин Че’Малле. Матроната търсеше хора за свои поклонници, хора за свои слуги, но хората бяха твърде крехки, твърде слаби, за да имат истинска стойност. Жената Калит бе достатъчно доказателство за това, въпреки мириса на прозорливост, който й беше дала Ацил — прозорливост, която трябваше да донесе сигурност и сила, но вместо това бе изкривена от един слаб ум в нови средства за самообвинение и самосъжаление.

Този мирис щеше да се разсее в хода на Търсенето, тъй като без ежедневно допълване бързата кръв на Калит лесно разреждаше дара на Ацил. Дестраянтът щеше да се върне към вродената си разумност, а по всякакви мерки тя беше жалка. Калит вече бе негодна за нищо, ако питаха Гу’Рул. А по време на това безсмислено търсене щеше да се превърне в бреме, в спънка.

По-добре беше да я убие колкото може по-скоро, но уви, повелята на Майка Ацил не позволяваше подобна гъвкавост. Дестраянтът трябваше да избере Смъртен меч и Щит-наковалня измежду собствената си раса.

Саг’Чурок бе описал провала от първия им избор. Множеството недостатъци на избрания от тях: Червената маска на Оул. Гу’Рул не вярваше, че дестраянтът ще се справи по-добре. Човешките същества може и да процъфтяваха на света отвън, но го бяха постигнали също като дивите ортени — благодарение на безпътното си размножаване. Никакви други дарби не притежаваха.

Шай’гал вдигна нагоре скосената си зурла и разтвори цепките на ноздрите си, за да помирише студения нощен въздух. Вятърът идеше от изток и, както обикновено, миришеше на смърт.

Гу’Рул беше разровил жалките спомени на дестраянта и затова знаеше, че никакво спасение няма да се намери на изток, по тъй наречените равнини Елан. Саг’Чурок и Гунт Мач се бяха отправили на запад, към Оул’дан, и там също бяха намерили само провал. Северът бе недостъпно, безжизнено царство на лед, бурни морета и жесток студ.

Затова трябваше да тръгнат на юг.

Шай’гал не бе излизал извън Ампелас Вкоренения от осем столетия. През този кратък отрязък едва ли нещо се бе променило много в района, наричан от човешките същества Пустинните земи. Все пак малко предварително разузнаване изглеждаше тактически разумно.

С това в ума си, Гу’Рул разгъна само едномесечните си криле и разпери дългите люспи-пера, тъй че да могат да се подравнят и изпънат под натиска на вятъра.

И скочи от стръмния ръб на Челото, крилете заплющяха и се извиси песента на полета, тихото стенещо свистене, което за Шай’гал беше музиката на свободата.

Да остави зад себе си Ампелас Вкоренения… толкова отдавна не бе изпитвал Гу’Рул това… тази възбуда.

Двете нови очи под линията на челюстта се отвориха за първи път и съчетаният изглед — на небето отпред и на земята долу — за миг обърка Убиеца, но след малко Гу’Рул вече можеше да наложи нужното разделяне, тъй че двете гледки да се съотнесат една с друга и да се слеят в обширна панорама на света.

Новите дарове на Ацил бяха амбициозни, гениални всъщност. Беше ли изобретателността свойствена за лудостта? Може би.

Вдъхваше ли тази възможност надежда у Гу’Рул? Не. Надеждата бе невъзможна.

Убиецът се зарея в нощта, високо над опустошения и буквално безжизнен пейзаж. Като къс от убитата луна.

Пустинните земи

Не беше сам. Всъщност нямаше спомен изобщо някога да е бил сам. Представата всъщност бе невъзможна и това поне го разбираше. Доколкото можеше да прецени, беше безтелесен и обладан от чудатата привилегия да може да се мести от един спътник на друг почти по своя воля. Вярваше, че ако спътниците умрат или пък по някакъв начин го отхвърлят, ще престане да съществува. А толкова му се искаше да остане жив, да се рее като сега сред това приятно възбуждащо чудо на приятелите си, сред това свое чудато, объркано семейство.

Вървяха през окаяна камениста пустош, място, осеяно с натрошени скали, навени от вятъра вълнисти купчини сив пясък и сипеи вулканично стъкло. Безразборно нахвърляни хълмове и хребети — и ни едно дърво не нарушаваше нагънатия хоризонт. Слънцето високо горе бе замъглено око, нацапало пътека през тънките облаци. Въздухът бе горещ, вятърът — непрестанен.

Единствената храна, която групата можеше да си намери, идваше от странните пълчища люспести гризачи — жилавото им месо имаше вкус на прах — и едрата порода ризани с мехурите под крилата, издути от млечна вода. Ден и нощ ги гонеха лешоядни пеперуди, чакаха търпеливо някой да падне и да не стане повече, но това едва ли бе вероятно. Докато прехвърчаше от един на друг, той долавяше вътрешната им решимост, несъкрушимата им сила.

Тази сила, уви, не можеше да предотврати отчаяната и сякаш безкрайна тирада, която бе в същината на разговора им.

— Какво разхищение — говореше Шеб, докато дращеше с нокти засърбялата го брада. — Издълбай няколко кладенеца, струпай тия камънаци на къщи, дюкяни и какво ли още не. После ще имаш нещо, което да струва нещо. Пустата земя е безполезна. Копнея за деня, в който всичко ще влезе в употреба, всичко, по цялата повърхност на света. Градове, които да се слеят в един…

— Няма да има ферми — възрази Ласт, както винаги кротко и сдържано. — Без ферми никой не яде…

— Не ставай идиот — сопна се Шеб. — Разбира се, че ще има ферми. Просто без такава безполезна земя като тази, където не вирее нищо освен проклети плъхове. Плъхове в земята, плъхове във въздуха и буболечки, и кокали… можеш ли да повярваш само, всичките тези кокали?

— Но аз…

— Млъкни, Ласт — каза Шеб. — Никога не си казвал нещо от полза, никога.

Асейн се обади с тъничкия си треперлив гласец:

— Без бой, моля ви. Достатъчно ужасно и е без да подхващате бой, Шеб…

— Внимавай, вещице, че ти си наред.

— Ще ли ти се да пробваш с мен, Шеб? — попита Напет. И се изплю. — Не мисля. Ти само дрънкаш, Шеб, само това правиш. Някоя нощ, докато спиш, ще ти отрежа езика и ще го дам за храна на шибаните пеперуди. Кой ще възрази? Асейн? Брет? Ласт? Таксилиан? Раутос? Никой, Шеб, всички ще подскачаме от радост.

— Не ме забърквай в това — рече Раутос. — Достатъчно страдах цял живот, докато живях с жена си, която, не че е нужно да го казвам, хич не ми липсва.

— Уф, Раутос пак почна — изръмжа Брет. — Жена ми това, жена ми онова. Писна ми да слушам за жена ти. Тя не е тук, нали? Сигурно си я удавил и затова бягаш. Удавил си я в шадраванчето в градината ви, просто си я натиснал във водата и си гледал как е облещила очи, отворила е уста и бълбука. Гледал си и си се усмихвал, това си направил. Не забравям, не мога да забравя, ужасно беше. Ти си убиец, Раутос.

— Ох! — каза Шеб. — Пак заговори за давене.

— Може и нейния език да отрежа — каза ухилено Напет. — И на Раутос също. Никакви глупости повече за давене, за жени или мрънкане — останалите сте добре. Ласт, ти не казваш нищо, а когато кажеш, не дразниш никого. Асейн, ти общо взето знаеш кога да си държиш устата затворена. Таксилиан, той бездруго почти нищо не казва. Само ние и това…

— Виждам нещо — прекъсна го Раутос.

Усети как вниманието им се измести, намери нов фокус и видя с очите им някакво смътно петно на хоризонта, нещо щръкнало нагоре към небето, твърде тясно, за да е планински връх, и твърде голямо, за да е дърво. На много левги оттук, и се издигаше като зъб над земята.

— Искам да го видя онова — заяви Таксилиан.

— Мамка му, няма къде другаде да ходим — рече Напет.

Другите мълчаливо се съгласиха. Бяха вървели като че ли цяла вечност и споровете накъде трябва да продължат отдавна бяха изчерпани. Никой от тях нямаше отговор, никой дори не знаеше къде са.

Така че се отправиха към далечния, извисен към небето загадъчен обект.

Беше съгласен с това. Съгласен бе да върви с тях и усети, че споделя любопитството на Таксилиан, любопитство, което набираше сила и бъдеше ли предизвикано, лесно щеше да надвие страховете на Асейн и множеството натрапчиви неща, които терзаеха другите — давенето на Брет, нещастния брак на Раутос, безсмисления живот на Ласт в колебливост и страх, омразата на Шеб и злобното самодоволство на Напет. А разговорите вече заглъхнаха, остана само шушненето на босите стъпала по грубата земна твърд и тихият стон на несекващия вятър.

Високо горе рой лешоядни пеперуди се носеше след самотната фигура, крачеща през Пустинните земи. Беше ги привлякъл звукът на гласове, но бяха намерили само нея, мършава и изгърбена. Прашно зеленикава кожа и подаващи се от устата бивни. Носеше меч, иначе беше съвсем гола. Самотен скитник, който говореше със седем гласа и назоваваше себе си със седем имена. Беше много, но беше един. Всички се бяха изгубили, той — също.

Пеперудите жадуваха животът му да секне. Но бяха изтекли седмици. Месеци. А те само жадуваха.

Имаше шаблони и те трябваше да се обмислят. Елементите оставаха неразчленени обаче, на блуждаещи струи и смътни черни петна, плуващи в полезрението му. Но вече поне можеше да вижда, а това беше нещо. Гнилото перде се беше смъкнало от очите му, отнесено от течения, които не можеше да усети.

Ключът за отключването на всичко щеше да се намери в шаблоните. Беше убеден в това. Само да можеше да ги събере наедно и щеше да разбере. Щеше да узнае всичко, което трябваше да узнае. Щеше да може да придаде смисъл на гледките, които се врязваха в него.

Странният двукрак гущер, целият в черна лъскава броня, опашката му — само посечен корен, изправен на нещо като каменна площадка, а реките от кръв се изливат по жлебовете от двете му страни. Нечовешките му очи са впити в източника на тази кръв — дракон, прикован към плетеница от огромни греди, шиповете са зацапани с ръжда и от тях капе кондензирана пара. Страдание бликаше от това същество — отречена смърт, живот, превърнат във вечна болка. А от изправения гущер хладният триумф на задоволството извираше в жесток облак.

В друго видение два вълка сякаш го следяха от обрулен от ветрове и дъжд скалист хребет. Настръхнали, неспокойни, сякаш преценяваха съперник. Зад тях от тежко надвиснали облаци се лееше дъжд. И той се усети, че се обръща безразличен за погледите им, за да закрачи през гола равнина. В далечината от земята се издигаха някакви подобия на долмени: десетки и десетки, нахвърляни без никакъв видим ред и при все това всички изглеждаха еднакви — статуи навярно. Приближи се и се взря намръщен в очертанията им, така странно увенчани с щръкнали нагоре гугли, тесните им гърбове бяха извити към него, опашките им бяха увити около телата. Земята, по която бяха налягали, блещукаше, обсипана сякаш с диаманти или натрошено стъкло.

Докато се приближаваше към тези безмълвни неподвижни стражи, само няколко мига преди да стигне до тях, тежка сянка се хлъзна над него и въздухът изведнъж се смрази. В отчаяното си безсилие той спря и впери очи нагоре.

Нищо освен звезди, и всяка се рееше като отскубната от веригата си, като повлечени от оттичаща се вода боклуци. Смътни сипещи се отгоре гласове го докосваха по челото като снежинки и се стапяха на мига, целият смисъл се губеше. Доводи в Бездната, но не можеше да разбере ни един от тях. Взирането нагоре го накара да залитне назад, той изгуби равновесие и усети как стъпалата му се вдигнаха от земята, и полетя. Изви се и погледна надолу.

Още звезди, но от множеството им извряха десетина кипнали слънца зелен огън, прорязаха черната тъкан на пространството и оставиха след себе си накъсани бразди светлина. Колкото повече се приближаваха, толкова по-гигантски ставаха, заслепиха го за всичко друго и въртопът от гласове се извиси до врява, а онова, което допреди малко усещаше като снежинки, стапящи се бързо по нажеженото му чело, сега изгаряше като огън.

Да можеше само да събере наедно тези фрагменти, да сглоби мозайката и така да проумее истината на шаблоните. Да можеше да…

Вихрушки. Това са те, да. Движението не лъже, движението издава формата под него.

Вихрушки в къдри от козина.

Татуировки… ето, виж ги… ето ги!

Изведнъж, щом татуировките се сляха и се наместиха, той позна себе си.

Аз съм Хеборик Призрачните ръце. Дестраянт на свален бог. Виждам го…

Виждам те, Финир.

Фигурата. Тъй огромна, толкова безпомощна. Неподвижна.

Неговият бог бе заклещен в капан. И също като Хеборик, оставаше ням свидетел на понеслите се надолу пламтящи нефритени слънца. Двамата с неговия бог бяха на пътя им и това бяха сили, които не можеше да бъдат изтласкани и отблъснати. Не съществуваше щит, достатъчно здрав, за да спре онова, което идеше.

Бездната е безразлична към нас. Бездната иде със своите доводи, срещу които не можем да устоим.

Финир, аз съм те обрекъл. И ти, стари боже, си обрекъл мен.

И все пак вече не съжалявам. Защото всичко е така, както трябва да е. В края на краищата войната не знае никакъв друг език. Във война призоваваме собственото си унищожение. Във война наказваме децата си с нарушения кръвен завет.

Сега разбра. Боговете на войната и какво означават те, какво означава самото им съществуване. И докато се взираше в лумналите зелени слънца, все по-близки и все по-близки, го съкруши безсилието, скрито зад цялата тази арогантност, зад тази безумна самонадеяност.

Вижте как веем своите знамена на омраза.

Вижте къде ни води това.

Започнала бе последна война. С враг, срещу когото не беше възможна никаква защита. Нито слово, нито дела можеха да излъжат ясния поглед на този съдия. Неуязвим за лъжи, безразличен към оправдания и блудкави съждения за необходимост, за претегляне между две злини и лековатата правдивост с избора на по-малката — и да, това бяха доводите, които бе чул, празни като етера, през който се движеха.

Извисихме се в рая. А после призовахме боговете на войната, за да нанесем унищожение на самите себе си, на нашия свят, на самата земя, въздуха й, водата й, безбройните й форми на живот. Не, не ми се правете на изненадани, забравете невинния ужас. Вече виждам с очите на Бездната. Вече виждам с очите на моя враг, така че ще говоря с неговия глас.

Ето, гледайте, мои приятели, аз съм правосъдието.

И когато накрая се срещнем, няма да ви хареса.

А ако у вас се събуди ирония, вижте ме как плача с тези сълзи от нефрит, и отвърнете с усмивка.

Ако имате куража.

Имате ли, мои приятели, куража?

Първа книга

Морето не сънува за теб

Ще вървя по пътеката вечно вървяна

на стъпка пред теб,

на стъпка зад теб,

в твоя прах ще се давя, ти щом ме подминеш,

прах ще хвърля в лицето ти, щом аз те подмина,

че вкусът му един е

дори когато се преструваш, че не е.

Ала тук на пътеката вечно вървяна

ще се залъгва старото отново,

че можем да въздишаме като крале,

като императрици пред талиги с дарове,

отрупани с богатства пожелани.

Ще вървя по пътеката вечно вървяна

макар да свършва срокът ми

сякаш звездите са мои

тук в шепите ми са побрани

изсипват се безброй наслади

искрят на слънцето

преди в прахта да паднат и потънат.

За да направиш пътеката вечно вървяна

зад теб зад мен

помежду стъпката предишна и стъпката която иде

вдигни очи вдигни веднъж

преди да си отида

Разказвач на приказки

Фастан от Коланси

1.

Окаяната бедност не е в това, което одеялото разкрива, а в това, което крие.

Крал Техол Единствения на Ледер

Войната бе стигнала до обраслите с бурени и тръни дворове на мъртвата кула Азат в град Ледерас. Откъм речния бряг нахлуха пълчища гущери, натъкнаха се на изобилие от странни насекоми и започнаха да се хранят трескаво.

Най-чудатите сред загадъчните буболечки бяха някакви двуглави бръмбари. Четири гущера забелязаха едно такова същество, приближиха се и го обкръжиха. Насекомото забеляза заплахите от две посоки, извърна се много предпазливо, видя още две заплахи, сви се и се престори на умряло.

Това не подейства. Един от гущерите, пълзяща по стените порода с широка уста и изпъстрени със златни точици очи, се хвърли напред и нагълта насекомото.

Тази сцена се разиграваше по целия терен, ужасно избиване, стремглаво унищожение. Съдбата тази вечер не изглеждаше никак милостива към двуглавите бръмбари.

Не цялата плячка обаче бе толкова безпомощна, както може би изглеждаше. Ролята на жертвата в природата е ефимерна и онова, с което се хранят едни, може след време да се храни с хранещите се във вечната драма на оцеляването.

Един самотен бухал, вече заситил се с гущери, бе единственият свидетел на внезапната вълна гърчеща се смърт по разровената пръст, когато от устите на умиращите гущери започнаха да извират гротескни форми. Унищожението на двуглавите бръмбари се оказа не толкова неизбежно, колкото бе изглеждало само допреди няколко мига.

Но бухалите, тъй като са най-малко умни от птиците, са безразлични към такива уроци. Този бухал само гледаше с широко отворени празни очи. Докато не усети странно раздвижване в собствения си търбух, достатъчно, за да го разсее от жалката смърт долу, от белите гущерски коремчета, осеяли черната земя. Не помисли за гущерите, които беше изял. Не обърна внимание, дори и със закъснение, на вялото усилие, показано от някои от тях да избягат от връхлитащите му нокти.

Чакаше го дълга нощ на мъчително повръщане. Какъвто си беше слабоумен, от този момент гущерите щяха да отпаднат от менюто му завинаги.

Светът нанася уроците си по деликатни или, ако се наложи, по жестоки и груби начини, тъй че да ги схванат дори най-задръстените. Не успеят ли, умират. За умните, разбира се, несхватливостта е неизвинима.

Знойна нощ в Ледерас. От камъка капеше пот. Каналите изглеждаха затлачени, неподвижни, повърхността бе странно гладка и помътена от пелени прах и смет. Над водата танцуваха насекоми, сякаш търсеха отраженията си, но гладката патина не издаваше нищо, поглъщаше звездната шир, изпиваше мъртвешки бледата светлина на факлите на уличните патрули, тъй че крилатите насекоми кръжаха неуморно, влудени сякаш от треска.

По обгърнатите в мрак стъпала под един мост пълзяха бръмбари, като капчици сълзящо масло, лъскави и подпухнали, и изхрущяваха жалко под стъпките на две изгърбени и присвити една до друга в сумрака фигури.

— Изобщо не би влязъл — прошепна хрипливо едната. — Водата вони, а и виж, никакви вълнички, нищо. Офейкал е някъде от другата страна, в нощния пазар, където може да се изгуби бързо.

— Да бе, да се изгуби — измърмори другата, жена, стиснала кама в облечената си в ръкавица ръка. — Това си го биваше. Сякаш може да се изгуби. Кой от нас може да се изгуби?

— Мислиш ли, че не може да се скрие като нас?

— Нямаше време за това. Той драсна. Избяга. Изпаднал е в паника.

— Вярно, че прилича малко на паника — съгласи се спътникът й, после поклати глава. — Никога не бях виждал нещо толкова… разочароващо.

Жената прибра камата в канията.

— Ще го спипат. Ще хукне назад и ще му скочим.

— Глупаво. Да си мисли, че може да се измъкне.

След няколко мига Смайлс отново извади камата и се взря в тъмното над водата.

Троутслитър завъртя очи в досада.

Ботъл изправи рамене, даде знак на Корик да се приближи и загледа с усмивка как плещестият полукръвен сети си пробива с лакти път през тълпата, оставяйки зад себе си мрачни погледи и премълчани ругатни. Рискът от неприятности беше малък, разбира се, след като проклетият чужденец явно търсеше точно това, а тъй като човешките инстинкти са едни и същи по целия свят, на никого не му и хрумваше да предизвика Корик.

Колко лошо. Щеше да си струва да се види, ако тълпа разгневени ледерийски дюкянджии се нахвърлеше на навъсения варварин и го забъхтеше със самуни спечен хляб и гулии. Ботъл се ухили.

Но пък не беше време за такива развлечения. Не и точно сега, когато бяха намерили плячката си. Тар и Коураб тъкмо бяха заобиколили кръчмата, за да покрият задънената задна уличка, а Мейби и Мейсан Джилани вече бяха на покрива в случай, че жертвата им прояви повече въображение.

Корик спря до него, целият плувнал в пот, навъсен и стиснал зъби.

— Смотаняци нещастни! Каква е тая страст да си харчат парите? Пазарите са глупаво нещо.

— Правят ги щастливи — обясни Ботъл. — Или ако не щастливи, доволни поне. Временно. Което служи на същото.

— А то кое е?

— Пази ги от неприятности. От разрушителния вид — добави той, като видя смръщеното чело на Корик и неразбиращите му очи. — Ония, дето идват, щом населението започне да мисли, наистина да мисли, имам предвид… когато започнат да съзнават какво голямо говно е всичко това.

— Звучи като някоя от речите на краля — приспиват ме, точно както правиш ти в момента, Ботъл. Е, къде точно е той?

— Един от плъховете ми се е свил под един парапет…

— Кой?

— Малката Смайлс — тя е най-добрата за това. Все едно, лъскавите й очички са се лепнали точно на него в момента. Той е на една маса в ъгъла, точно под един прозорец със затворени кепенци — но не такъв, през който би могъл да изскочи. Общо взето е приклещен — заключи Ботъл.

Корик се намръщи още повече.

— Прекалено лесно изглежда, не мислиш ли?

Ботъл се почеса по наболата четина и въздъхна.

— М-да, прекалено лесно.

— Ето ги Балм и Геслер.

Двамата сержанти спряха при тях.

— Какво правим тук? — попита опулено Балм.

— Пак е превъртял от страх — каза Геслер. — Не му обръщайте внимание. Чака ни бой май. Гаден. Няма да се даде лесно.

— Какъв е планът тогава? — попита Корик.

— Сторми води. Ще го накара да се задейства — ако тръгне към задната врата, приятелите ви ще го свалят. Същото ако тръгне нагоре. Според мен ще се мушне покрай Сторми и ще опита през предната врата — точно това бих направил аз. Сторми е едър и зъл, но не е бърз. И точно на това разчитаме. Ние четиримата ще чакаме кучия син — ще го спипаме. Със Сторми зад нас да държи вратата, та да не може да драсне назад.

— Изглежда нервен и в лошо настроение — рече Ботъл. — Предупреди Сторми — може просто да остане на място и да се бие.

— Чуем ли тупурдия вътре, влизаме — каза Геслер.

Златокожият сержант тръгна да предупреди Сторми. Балм, съвсем объркан и уплашен, остана с Корик.

В кръчмата непрекъснато влизаха и излизаха хора. После се появи Сторми, надвиснал над всички останали, зачервен, с още по-червена брада и пламнало лице. Дръпна бялата ивица плат на ножницата на меча си, означаваща „мир“, и закрачи тежко към вратата. Щом го видяха, хората се пръснаха. Един на прага се забави и Сторми го спипа за предницата на ризата и го захвърли зад себе си. Горкият глупак изрева, пльосна се по лице на калдъръма на три крачки от тримата малазанци и се загърчи, стиснал разкървавената си брадичка.

Щом Сторми нахълта в кръчмата, Геслер прекрачи падналия и изсъска:

— Всички към вратата. Бързо!

Ботъл остави Корик да поведе и се задържа и зад Балм, който понечи да тръгне в обратна посока, преди Геслер да го награби и да го дръпне. Щом щеше да има свада, Ботъл предпочиташе да остави повечето работа за другите. Беше си свършил своята в края на краищата с проследяването и намирането на жертвата.

В кръчмата изригна суматоха, трясък на падащи мебели, стъписани викове и уплашени писъци. После нещо вътре каза туммп! И изведнъж от отворената врата блъвна бял пушек. Още строшени мебели, силен трясък и след това някой изхвърча навън от дима.

Нечий лакът се стовари в челюстта на Корик и той рухна като отсечено дърво.

Геслер бързо се сниши да избегне замахналия юмрук, блъсна се в забиващото нагоре коляно и звукът от сблъсъка бе като удар на два кокосови ореха един в друг. Жертвата извъртя крак в дивашки пирует, изрита Геслер още веднъж и той тупна по задник с оцъклени очи.

Балм изпищя, отстъпи назад и посегна за късия си меч… а Ботъл скочи напред, хвана го за ръката… и жертвата профуча покрай тях и затича стремглаво към моста.

Сторми залитна от вратата на кръчмата. От носа му бликаше кръв.

— Защо не го хванахте? Идиоти проклети — вижте ми лицето! Счупи ми носа за едното нищо!

Отвътре и покрай грамадния фалариец извираха още клиенти, с насълзени очи и разкашляни.

Геслер се надигна и се олюля. Поклати глава и изломоти:

— Хайде. След него и дано Троутслитър и Смайлс да успеят да го забавят малко.

Тар и Коураб се появиха и огледаха сцената.

— Коураб — рече Тар, — остани с Корик и се опитай да го свестиш. — След това тръгна с Ботъл, Геслер, Сторми и Балм да догонят жертвата си.

Балм изгледа сърдито Ботъл.

— Можех да го утрепя!

— Тоя глупак ни трябва жив, идиот с идиот! — сопна се Ботъл.

Сержантът зяпна.

— Тъй ли?

— Виж! — изсъска Троутслитър. — Идва!

— И лошо куца при това — отбеляза Смайлс и отново прибра камата в канията. — Скачаме от двете страни и го хващаме за глезените.

— Добра идея.

Троутслитър мина отляво, Смайлс отдясно, и двамата се присвиха до перилата и се заслушаха в стъпките на куцащия беглец. Откъм пазарната улица отвъд реката се разнесоха викове. Неравният бяг по моста набра скорост.

В подходящия момент, когато целта стигна края на моста и стъпи на улицата, двамата малазански морски десантчици изскочиха и сграбчиха тичащия за краката.

Тримата паднаха на калдъръма на кълбо.

Няколко мига по-късно, сред порой от ругатни и ръмжене, опити за вадене на очи и дивашки ритници, останалите ловци пристигнаха и най-сетне успяха да затиснат дивеча си на земята.

Ботъл погледна натъртеното зачервено лице на жертвата и въздъхна.

— Сериозно, сержант. Трябваше да се сетиш, че е безнадеждно.

Фидлър го изгледа с гняв.

— Виж на какво ми направи носа! — рече Сторми, наведе се и хвана едната ръка на Фидлър. Явно се колебаеше дали да не я счупи на две.

— Димка хвърли в кръчмата, нали? — попита Ботъл. — Какво разхищение.

— Всички ще платите за това — изръмжа Фидлър. — Представа си нямате…

— Може и да е прав — рече Геслер. — Е, Фид, вечно ли ще трябва да те държим тук, или вече ще дойдеш мирно? Адюнктата винаги получава каквото поиска.

— Лесно ви е на вас — изсъска Фидлър. — Я погледнете Ботъл. Прилича ли ви на щастлив?

Ботъл се намръщи.

— Не, не съм щастлив, но заповедите са си заповеди, сержант. Не можеш просто така да избягаш.

— Жалко, че не взех някоя острилка — каза Фидлър. — Щеше да ви подреди много добре. Хайде, добре, можете да ме пуснете вече — коляното ми май бездруго се е скапало. Геслер, имаш гранитна челюст, знаеше ли го?

— Много хубаво ми подчертава профила — отвърна Геслер.

— Ама ние Фидлър ли ловяхме? — попита изведнъж Балм. — Богове на бездната, той бунтува ли се, или какво?

Троутслитър потупа сержанта си по рамото.

— Всичко вече е наред, серж. Адюнктата иска Фидлър да направи четене, нищо повече.

Ботъл потръпна. „Нищо повече. Да де, какво толкова. Търпение нямам.“

Вдигнаха Фидлър да стане и благоразумно го заобиколиха отвсякъде, докато го водеха към казармата.

Сива и призрачна, издължената сянка висеше под трегера над прага на мъртвата Азат. Изглеждаше безжизнена, но не беше, разбира се.

— Можем да хвърлим камъни — каза Синн. — Те спят нощем, нали?

— Предимно — отвърна Гръб.

— Може би ако пазим тишина…

— Може би.

Синн се размърда.

— Камъни?

— Удариш ли ги, ще се разбудят и ще изфучат навън на черна вихрушка.

— Мразя осите. Откакто се помня… Сигурно съм хапана някога, не мислиш ли?

— Кой не е хапан? — Гръб сви рамене.

— Мога просто да ги подпаля.

— Никакви магии, Синн. Не тук.

— Нали каза, че къщата е мъртва.

— Мъртва е… мисля. Но дворът може би не е.

Тя се огледа.

— Хора са копали тук.

— Ще говориш ли изобщо някога на някой друг освен на мен? — попита Гръб.

— Не. — Единствената дума бе категорична, неопровержима и не допускаше никакви обсъждания повече.

Той я изгледа накриво.

— Знаеш какво става тази нощ, нали?

— Не ме интересува. Изобщо няма да се доближа до там.

— Няма значение.

— Може би, ако се скрием в къщата, няма да стигне до нас.

— Може би — съгласи се Гръб. — Но се съмнявам, че Колодата действа така.

— Откъде знаеш?

— Ами, не знам. Само дето чичо Кенеб ми каза, че Фидлър е говорил за мен последния път, а аз тъкмо скачах в морето — не бях в каютата. Но той просто е знаел, знаел е точно какво правя.

— Какво правеше?

— Отидох да намеря нахтите.

— Но откъде знаеше, че ги има? Говориш глупости, Гръб. Пък и все едно, каква полза от тях? Те само се влачат след Уидал.

— Когато не ловят гущерчета — каза Гръб с усмивка.

Но Синн не беше в настроение за толкова лесно отвличане.

— Гледам те и си мисля… Мокра.

На това Гръб не отвърна нищо. Само пристъпи напред по неравните камъни на пътеката, без да откъсва очи от гнездото оси.

Синн го последва.

— Ти си това, което идва, нали?

Той изсумтя.

— А ти не си ли?

Стигнаха до прага и спряха.

— Мислиш ли, че е заключено?

— Шшт.

Гръб се наведе и се промъкна под огромното гнездо. После бавно се изправи и хвана резето на вратата. То буквално падна в ръката му и вдигна облаче стърготини. Гръб погледна през рамо към Синн, без да каже нищо, обърна се отново към вратата и леко я бутна.

Тя се огъна под пръстите му като хлебна кора. От дървото се посипаха още стърготини.

Гръб я натисна с две ръце.

Вратата се разпадна на облаци прах и дървени парчета. На пода малко по-навътре издрънча метал, а след миг облаците бяха засмукани навътре като при вдишване.

Гръб прекрачи купчината изгнило дърво и изчезна в тъмното зад прага.

Синн го последва, приведена и с бързи стъпки.

В сумрака под едно почти изсъхнало дърво в двора на Азат лейтенант Поурс изсумтя. Може би трябваше да им извика да се върнат, но така щеше да издаде присъствието си, а макар никога да не беше съвсем наясно със заповедите на капитан Кайндли — той все ги измисляше и даваше с преднамерена разсеяност, като папрат, хвърлена върху пълна с шипове яма, — подозираше, че от него се очаква известно хитруване, докато следи двамата изтърсаци.

Освен това беше направил някои открития. Синн изобщо не беше няма. Беше просто една упорита вироглава коза. То пък голямата изненада. И Гръб беше лапнал по нея. Колко сладко — сладко като дървесна мъзга, с клонките и хваналите се в капана насекоми — е, че то голям мъж можеше да се разтопи от това, а после да изтече по канавката до онова бездънно море от сантименталност, където децата си играят, а понякога се измъкват навън с убийство.

Какво пък, разликата бе в това, че Поурс имаше много добра памет. С най-големи подробности помнеше собственото си детство и да можеше сега да се върне в миналото си, щеше здравата да халоса по главата онзи нещастен дребосък със зурлестото лице. А после да погледне отвисоко стъписаната му обидена физиономия и да каже нещо като:

— Свиквай, малки ми Поурс. Някой ден ще срещнеш един мъж на име Кайндли…

Все едно, мишоците се бяха сврели в къщата Азат. Може би там вътре нещо щеше да се погрижи за тях и да докара това глупаво назначение до задоволителен край. Някое гигантско десет хиляди годишно стъпало, да стъпи и да размаже — веднъж, дваж. Пляк, пльок, като гнили круши, Синн на петно, Гръб — на мазало.

„Богове, не! Мен ще обвинят!“ Изръмжа тихо и тръгна след тях.

А трябваше да се сети за проклетото гнездо на оси. Най-малкото трябваше да му обърне внимание, когато скочи към входа. Само че го закачи с чело.

Изведнъж се разнесе гневно бръмчене, гнездото се люшна навътре, после навън и се удари в главата му за втори път.

Стъписването и осъзнаването — съвсем правилно — бързо бяха последвани от сляпа паника.

Поурс бързо се обърна и побягна.

Поне хиляда разгневени черни оси осигуриха ескорта.

Шест ужилвания можеха да свалят кон. Поурс изврещя, когато огънят го жегна отзад във врата. После отново, когато го бодна друго жило, този път в дясното ухо.

Той замаха с ръце. Някъде напред имаше канал… спомни си, че бяха прехвърлили мост някъде отляво.

Последва нов взрив от болка, този път по дясната ръка.

„Забрави за канала! Трябва ми лечител… бързо!“

Вече не можеше да чува никакво бръмчене, а гледката пред него бе започнала да се накланя на една страна, от сенките настъпваше мрак, а светлините на уличните фенери и от прозорците на къщите се размътиха, мъртвешки бледи и болезнени за очите му. Краката му също не действаха много добре.

„Ето там, малазанските казарми.“

„Детсмел. Или Иброн.“

Вече се олюляваше, мъчеше се да съсредоточи погледа си върху казармения портал… опита се да извика на двамата войници на пост, но езикът му се подуваше и вече запълваше устата му. Едва можеше да си поеме дъх. Затича, но…

Времето му изтичаше.

— Кой беше този? — попита Синн, щом Гръб се върна от коридора.

— Не знам. Ядоса осите.

— Добре, че не влязоха тук.

Стояха в нещо като главна зала с висока каменна камина до стената и два тежко тапицирани стола пред нея. Пред другите две стени бяха струпани сандъци и ракли, а пред последната, срещу студената камина, имаше широко легло с окачен над него голям избелял гоблен. Всичко изглеждаше смътно и размито, потънало в прах и сумрак.

— Трябва ни свещ или фенер — каза Синн. — Щом не можем да използваме магия — добави леко изнервено.

— Ти сигурно би могла — отвърна Гръб. — Нали вече сме далече от двора. Тук няма никой. Никакво, м-м, присъствие, искам да кажа. Наистина е мъртва.

С триумфален жест Синн разбуди въглените в огнището. Съживилите се пламъци бяха някак странно бледи и прошарени със зелени и сини жилки.

— Твърде лесно е за теб — промълви Гръб. — Дори не усетих лабиринт.

Тя сви мълчаливо рамене и пристъпи да разгледа гоблена.

Гръб я последва.

Беше изобразена бойна сцена, нещо съвсем обичайно за такива неща. Героите като че ли съществуваха единствено в разгара на смъртта. Едва различими върху избелялата тъкан, някакви облечени в броня влечуги се сражаваха с Тайст Едур и Тайст Андий. Загърнатото в пушеци небе над тях гъмжеше от летящи планини — повечето в пламъци — и дракони, като някои от тези дракони изглеждаха огромни, пет-шест пъти по-големи от другите, макар ясно да се виждаше, че са по-далече. Огън се сипеше над цялото бойно поле, въздушните крепости се разпадаха и парчетата се сипеха върху сражаващите се долу. Изобщо — касапница и безмилостно унищожение.

— Красиво е — промълви Синн.

— Хайде да погледнем в кулата — каза Гръб.

Всичките тези пламъци му напомняха за Ю’Гатан и как беше видял Синн, газеща през пламъците — все едно беше вървяла през това древно бойно поле. Боеше се, че ако погледне достатъчно съсредоточено, ще я види сред тази кипнала гмеж от сражаващи се фигури, доволна, с тъмните й очи утолени и блеснали на закръгленото й лице.

Тръгнаха към четвъртитата кула.

В сумрачния коридор Гръб спря, та очите му да се приспособят. Миг след това от стаята, от която току-що бяха излезли, блъвнаха зеленикави пламъци и се плъзнаха към тях по каменния под.

Синн се усмихна на зловещата светлина.

Огънят продължи след тях по хлътналите стъпала до горната площадка, съвсем гола и празна. Под един затворен с кепенци покрит с паяжина прозорец лежеше свлечен изсъхнал труп. Сбръчканата кожа бе единственото, което го задържаше да не се разпадне. Гръб веднага забеляза необичайното в крайниците на съществото, повечето стави на коляното, лакътя, китката и глезена. Гръдният кош от средата надолу беше с хоризонтални ребра, както и изпъкналите като на птица ключици.

Той пристъпи предпазливо напред, за да го огледа по-добре. Лицето беше сплескано под остър ъгъл и лицевите кости се извиваха назад почти до ушните кухини. Всяка кост, доколкото можеше да види, беше създадена така, че да се сгъва или пропада — не само костите на бузите, но също и челюстите и челните кости. Беше лице, което приживе, подозираше Гръб, е можело да постигне удивително разнообразни изражения — далеч над постижимото за човешко лице.

Кожата беше избеляла, без косми, и Гръб разбра, че дори ако само докосне трупа, той ще се разпадне на прах.

— Форкрул Ассаил! — прошепна той.

Синн му се нахвърли:

— Откъде знаеш? Как може изобщо да знаеш нещо за каквото и да било?

— На гоблена долу — отвърна той. — Онези гущери. Мисля, че са К’Чаин Че’Малле. — Погледна я и сви рамене. — Тази къща Азат не е умряла. Просто… отишла си е.

— Отишла си е? Как?

— Ами просто си е отишла оттук. Това мисля.

— Но ти не знаеш нищо! Как можеш да казваш такива неща?

— Обзалагам се, че и Бързия Бен знае.

— Какво знае? — изсъска тя вбесена.

— Това. Истината за всичко това.

— Гръб…

Той срещна спокойно гнева в очите й.

— Ти, аз, Азатът. Всичко се променя, Синн. Всичко… всичко се променя.

Малките й ръце се стегнаха в юмруци на кръста й. Пламъците, заподскачали по каменния под, запълзяха по касата на отдавна изгнилата врата, запращяха и замятаха искри.

— Както го караш да говори… — изсумтя Гръб.

— Може и да извика, Гръб.

Той кимна.

— Достатъчно силно, за да разбие света, Синн.

— И бих го накарала, знаеш ли — с внезапна страст заяви тя. — Просто за да видя какво може да направи. Какво аз мога да направя.

— Какво те спира?

Синн направи гримаса и се обърна.

— Ти също може да извикаш.

Техол Единствения, кралят на Ледер, пристъпи в стаята, разпери ръце и се завъртя в кръг. Усмихна се лъчезарно на Бъг.

— Какво мислиш?

Слугата държеше в грубите си мазолести длани бронзово гърне.

— Имал си уроци по танц ли?

— Не, виж ми одеялото! Любимата ми съпруга е започнала да го бродира — виж, долу по пеша, над лявото ми коляно.

Бъг се наведе да види.

— А, да. Много хубаво.

— Много хубаво?

— Е, не мога да различа съвсем какво трябва да представлява.

— И аз. — Техол замълча. — Не я бива много, нали?

— Не, ужасна е. Но тя, разбира се, е учен.

— Точно — съгласи се Техол.

— В края на краищата, ако имаше някакви умения в шиенето и прочие…

— Изобщо нямаше да се примири с научната кариера ли?

— Общо взето, негодните за нищо друго хора стават учени.

— Моята мисъл неточно, Бъг. Е, длъжен съм да попитам, какво не е наред?

— Не наред ли?

— Познаваме се от много време — каза Техол. — Сетивата ми са изключително изострени за отгатването на най-тънките нюанси в настроението ти. Нямам много дарби, но твърдя, колкото и да е нескромно, че притежавам изключителната способност да те преценявам бързо.

— Е — въздъхна Бъг. — Впечатлен съм. Как успя да разбереш, че съм разстроен?

— Освен че охули жена ми ли имаш предвид?

— Освен това, да.

Техол кимна към гърнето, тъй че Бъг също го погледна и откри, че вече изобщо не е гърне, а смачкана топка метал. Въздъхна отново и го пусна на пода. Тупването отекна глухо в стаята.

— Цялата тънкост е в детайлите — каза Техол и приглади гънките по Кралското одеяло. — Струва си да го кажа на жена ми… небрежно, разбира се, мимоходом. Бързо мимоходом, като при стремглав бяг, защото ще е въоръжена с ужасни куки от рибешка кост.

— Малазанците — заговори Бъг. — Или по-скоро един малазанец. С вариант на Плочите в потните му ръце. Силен вариант, а тоя мъж не е шарлатанин. Вещ е. Ужасно при това.

— И се кани да хвърля Плочите?

— Дървени карти. Останалият свят се е прехвърлил от Плочите на тях, ваше величество. Наричат я Драконовата колода.

— Дракони ли? Какви дракони?

— Не питай.

— Е, няма ли къде да можеш да се скриеш, о, нещастний и окаяний Древни боже?

Бъг направи кисела физиономия.

— Едва ли. Не съм единственият проблем обаче. Блудния също.

— Той още ли е тук? Не се е мяркал от месеци…

— Колодата представлява заплаха за него. Може да възрази на разкриването й. Може да направи нещо… необмислено.

— Хм. Малазанците са наши гости и съответно ако са в риск, сме длъжни да ги защитим или в краен случай да ги предупредим. Ако това не свърши работа, винаги можем да избягаме.

— Да, ваше величество, това може би ще е разумно.

— Да избягаме?

— Не, предупреждението.

— Ще пратя Брис.

— Горкият Брис.

— Е, за това не съм виновен аз, нали? Горкият Брис, точно. Крайно време е да започне да си оправдава титлата, каквато е там, че нещо ми се губи в момента. Точно този негов бюрократичен манталитет най-много дразни. Крие се в самата мъглявост на поста си. Безличен слуга, кръшка насам-натам винаги когато нуждата потропа на вратата. Да, писна ми от този човек, брат или не…

— Ваше величество, вие поставихте Брис начело на армията.

— Така ли? О, разбира се. Да го видим сега къде ще се крие!

— Чака ви в тронната зала.

— Е, той не е глупак. Знае кога са го заклещили.

— Ръкет също е там — добави Бъг. — С петиция от Гилдията на ловците на плъхове.

— Петиция ли? За какво, за още плъхове? Хайде, стари приятелю, време е да идем да се срещнем с нашата публика. Цялото това кралстване е истинска досада. Спектакли, паради, десетки хиляди обожаващи те поданици…

— Не сте имали никакви спектакли и паради, ваше величество.

— И въпреки това ме обожават.

Бъг стана и поведе крал Техол през стаята, през вратата и към тронната зала.

Единствените, които го чакаха там, бяха Брис, Ръкет и кралица Джанат. Щом се качиха на подиума, Техол прошепна високо на Бъг:

— Виждаш ли Ръкет? Обожанието виждаш ли? Какво ти казах?

Кралят седна на трона, усмихна се на кралицата, която вече се беше настанила на своя трон, същия като неговия, от лявата му страна, след което се облегна назад и изпружи крака…

— Не прави това, братко — посъветва го Брис. — Гледката оттук…

Техол бързо прибра крака под одеялото.

— Опаа. Съвсем по кралски.

— Та за онова — каза Ръкет.

— Виждам с облекчение, че си свалила безброй оки тегло, Ръкет. Крайно уместно. За кое?

— Онова за обожанието, дето го прошепна на Бъг.

— Мислех, че имаш петиция?

— Искам да спя с теб. Искам да кръшнеш на жена си, Техол. С мен.

Кралица Джанат се намеси:

— Не може да е кръшкане. Кръшкане щеше да е, ако е зад гърба ми. Измама, лъжа, изневяра. Случайно седя тук, Ръкет.

— Точно така — отвърна Ръкет. — Дайте да го направим без тия мрачни подробности. Свободна любов за всички. — И се усмихна на Техол. — В частност за нас двамата, ваше величество. Е, няма да е съвсем свободна, след като очаквам да ми платиш вечерята.

— Не мога — заяви Техол. — Никой вече не иска пари от мен, не че имам всъщност, а не е ли било винаги така? Освен това, публичен флирт на краля? Що за пример ще дам?

— Носиш одеяло — изтъкна Ръкет. — Що за пример е това?

— Ами, за лекомислен апломб.

Тя вдигна вежди.

— Повечето биха погледнали на лекомисления ви апломб с ужас, ваше величество. — И добави с подкупваща усмивка: — Не и аз обаче.

— Богове на бездната — въздъхна Джанат и се потърка по челото.

— Що за петиция е това? — възмути се Техол. — Ти изобщо не си тук като представител на Гилдията на ловците на плъхове, нали?

— Всъщност съм. Да циментирам връзките ни още повече. Както знаят всички, сексът е спойката, която държи обществото цяло, тъй че си помислих…

— Сексът? Спойка? — Техол се наведе напред. — Ето, че ме заинтригува. Но да го оставим настрана засега. Бъг, изготви прокламация. Кралят ще има секс с всяка силна жена в града, стига точно да отговаря на определението за жена — трябва да измислим някакви мерки, обсъди го с Кралските инженери.

— Защо да спираме до силните жени? — попита Джанат. — Не забравяй колко сила има в една слугиня в края на краищата. А какво ще кажеш за подобна прокламация за кралицата?

— Някога е имало племе — вметна Бъг, — в което вождът и жена му имали привилегията да спят с бъдещите младоженец и младоженка в нощта преди сватбата.

— Наистина ли?

— Не, ваше величество — призна Бъг. — Току-що си го измислих.

— Мога да го запиша в историите ни, ако искаш — каза Джанат с едва прикрита възбуда.

Техол се намръщи отвратено.

— Жена ми започва да се държи неприлично.

— Просто хвърлям своята монета в това съкровище от пошла идиотия, скъпи. Ръкет, двете с теб трябва да седнем някой път и да си поговорим малко.

— Никога не говоря с другата жена — заяви Ръкет, изправи рамене и вирна брадичка.

Техол плесна с ръце.

— Е, поредното заседание приключи! Какво ще правим сега? Аз съм за лягане. — Хвърли бърз поглед към Джанат и добави: — В компанията на моята прескъпа съпруга, разбира се.

— Още не сме вечеряли, съпруже.

— Вечеря в леглото! Можем да поканим и… о, това го задраскай.

Брис пристъпи напред.

— За армията.

— О, с тебе винаги е за армията. Поръчай още ботуши.

— Трябват ми още пари.

— Бъг, дай му още пари.

— Колко още, ваше величество?

— Колкото му трябват за ботушите.

— Не са за ботуши — каза Брис. — За тренировка са.

— Ще тренират без ботуши? Удивително.

— Искам да се възползвам от разквартируваните в града ни малазанци. От тези „морски пехотинци“. И тактиката им. Искам да преустроя цялата ледерийска военна система. Искам да наема малазански сержанти.

— А тяхната адюнкта намира ли го за приемливо?

— Да. Войниците й започват да се отегчават, а това не е добре.

— Предполагам. Знаем ли кога си тръгват?

Брис се намръщи.

— Питаш мен? Защо не попиташ нея?

— А, значи дневният ред за следващата среща е уточнен.

— Да уведомя ли адюнктата? — попита Бъг.

Техол се почеса по брадичката, после кимна.

— Би било разумно, да, Бъг. Много разумно. Браво.

— А моята петиция? — настоя Ръкет. — Изкъпала съм се и всичко останало!

— Ще я подложа на обсъждане.

— Страхотно. А една Кралска целувка междувременно?

Техол се размърда на трона си.

— Клюмна ли лекомисленият ти апломб, съпруже? — подметна Джанат. — Явно той по-добре от теб знае границите на търпението ми.

— Е, добре — каза Ръкет. — Една Кралска прегръдка тогава?

— Имам идея — каза Бъг. — Вдигаме данъците. На някои гилдии.

— Чудесно — сопна се Ръкет. — Аз напускам. Поредна петиция, отхвърлена от краля. Ще разбуни тълпата.

— Каква тълпа? — попита Техол.

— Тази, която се каня да събера.

— Няма да го направиш.

— Една отхвърлена жена е опасно нещо, ваше величество.

— О, дай й една целувка и прегръдка, съпруже. Ще извърна очи.

Техол тутакси се надигна, но веднага пак седна и изпъшка.

— След малко.

Но Ръкет се усмихваше.

— Хайде просто да го приемем за твърдо обещание.

— А тълпата? — попита Бъг.

— По чудо е разпръсната с тиха въздишка, о, канцлере, или каквото си там.

— Аз съм Кралските инженери — да, всичките. А, и ковчежникът също.

— И Развалячът на плювалници — добави Техол.

Другите се намръщиха.

Бъг го погледна навъсено.

— Щастливо се бях разсеял, докато не каза това.

— Нещо не е наред ли? — попита Брис.

— А, братко — каза Техол. — Трябва да те изпратим при адюнктата. С предупреждение.

— Тъй ли?

— Бъг?

— Ще дойда с теб, Брис.

Щом двамата излязоха, Техол се обърна към Джанат, а след това и към Ръкет, и видя, че и двете продължават да се мръщят.

— Какво?

— Има ли нещо, което трябва да знаем? — попита Джанат.

— Да — добави Ръкет. — От името на Гилдията на ловците на плъхове, искам да кажа.

— Не всъщност — отвърна Техол. — Дребна работа, уверявам ви. Нещо свързано със застрашени богове и гибелни предсказания. Е, готов съм да пробвам целувката и прегръдката си… не, почакай. Малко дълбоко вдишване първо. Един момент… да, не, чакай.

— Да говоря ли за бродерията си? — попита Джанат.

— Да, идеално. Хайде, почвай. Застани ей там, Ръкет.

Лейтенант Поурс отвори очи. По-точно опита се, но откри, че общо взето са подути и залепнали. Все пак през едва открехнатите цепки успя да различи като в мъгла надвиснала над него фигура. Натийско лице, изглеждаше умислено.

— Познаваш ли ме? — попита натиецът.

Поурс се опита да заговори, но нещо беше стегнало здраво челюстта му. Кимна, но откри, че вратът му е два пъти по-дебел от нормалното. Освен ако главата му не се беше свила, прецени той.

— Мълван Дрийдър — каза натиецът. — Отдельонен лечител. Ще живееш. — Отдръпна се и заговори на някой друг: — Ще живее, сър. Няколко дни няма да го бива много обаче.

Капитан Кайндли изникна пред очите му, лицето му както винаги мършаво и безизразно.

— За това нещо ще се явиш на рапорт, лейтенант Поурс. Престъпната глупост е недопустима за офицери.

— Такива с лопата да ги ринеш — измърмори лечителят, докато се обръщаше да си тръгне.

— Каза ли нещо, войник?

— Не, сър.

— Трябва да е лошият ми слух тогава.

— Да, сър.

— Да не намекваш, че имам лош слух, войник?

— Не, сър!

— Сигурен съм, че го намекна.

— Слухът ви е съвършен, капитане, сигурен съм. И това е, ъъ, лекарска преценка.

— Кажете ми — рече капитан Кайндли, — има ли лек за оредяваща коса?

— Сър? Ами, разбира се.

— И какъв е?

— Обръснете си главата, сър.

— Струва ми се, че нямате достатъчно работа, лечител. Така че обиколете отделенията на ротата си и се постарайте да изцерите всяко заболяване, което ви опишат. А, обезпаразитете терена освен това и проверете за пришки на тестисите на мъжете — сигурен съм, че са ужасен признак за нещо неприятно.

— Пришки ли, сър? На тестисите?

— Недостатъкът със слуха, изглежда, е ваш, а не мой.

— Ъъ, нищо ужасно или неприятно няма, сър. Само не ги чоплете, кървят като демони. Идва от прекаленото яздене, сър.

— Да бе.

— …

— Лечител, защо сте още тук?

— Извинявам се, сър, тръгвам!

— Ще очаквам подробен доклад за състоянието на вашите другари войници.

— Слушам, сър! Тестикулен преглед, тръгвам.

Кайндли отново се наведе и огледа Поурс.

— Не можеш да говориш дори, а? Каква неочаквана милост. Шест ужилвания на черни оси. Би трябвало да си умрял. Защо не си? Все едно. Предполага се, че си изгубил двете хлапета. Сега ще трябва да отвързвам онова куче браничар да ги намери. Точно тази нощ. Оправяй се бързо, лейтенант, за да мога да ти съдера кожата.

Мълван Дрийдър спря за миг пред спалното, след което с бърза крачка се отправи към съседното спално при другарите си. Влезе и бързо огледа налягалите по наровете или хвърлящи ашици войници, докато не зърна сбръчканото черно лице на Неп Фъроу, едва видимо между два нара. Шаманът от Дал Хон бе седнал кръстато и се хилеше грозно.

— Знам, че ти си го направил, Неп!

— А? Я хе рахкарай от мен!

— Проклел си Кайндли, нали? Пришки на топките му!

Неп Фъроу се изкикоти.

— Черни тъъсти пришки, ха-ха!

— Спри… спри това, което правиш, проклет да си!

— Мноо къхно! Те не хе махат!

— Може да разбере кой стои зад това и…

— Не пави това! Хвиня! Татийка тъпа хвиня! Вее дамата вее дамата!

Мълван Дрийдър го зяпна неразбиращо. После погледна питащо Страп Мъл на съседния нар.

— Какво каза току-що?

Другият далхониец лежеше по гръб, с ръце под главата.

— Гуглата знае. Някакъв шамански говор, предполагам. — И добави: — Проклятия, бас слагам.

Натиецът отново погледна Неп Фъроу с яд.

— Само да ме прокълнеш, кокалите ти ще сваря, изрод. Остави Кайндли на мира или ще кажа на Бадан.

— Бедан ней тук, нале?

— Като се върне.

— Ха!

Никой не би се осмелил да твърди, че Преда Норло Тръмб е най-схватливият индивид на света, и сега няколкото разтреперани ледерийски стражи зад него бяха изправени пред съвсем реалната възможност глупостта му да им струва живота.

Норло се въсеше войнствено на десетината конници пред тях.

— Войната си е война — настоя той. — И ние бяхме във война. Хора умряха, нали? Такова нещо не остава безнаказано.

Чернокожият сержант направи някакъв лек жест с облечената си в ръкавица ръка и арбалетите се снишиха и се насочиха към пазачите. Сержантът каза на груб ледерийски:

— Още веднъж. Последен път. Те живи?

— Разбира се, че са живи — изсумтя Норло Тръмб. — Тук държим на реда. Но са осъдени, виждате ли. На смърт. Просто чакаме служител от Кралската адвокатура да дойде и да подпечата заповедите.

— Няма печат — каза сержантът. — Няма смърт. Пуснете ги. Взимаме сега.

— Дори престъпленията им да са опростени — отвърна Преда Тръмб, — все пак ни трябва печат, за да ги пуснем.

— Пускате ги веднага. Или ви убиваме всички.

Преда Тръмб го зяпна, после се обърна към отряда си и заповяда:

— Извадете оръжията.

— Няма начин, сър — заяви постови Фифид. — Само да посегнем към мечовете и сме мъртви.

Лицето на Норло Тръмб помръкна на светлината на фенера.

— Току-що заслужи военен съд, Фифид…

— Поне ще дишам, сър.

— А останалите?

Никой от пазачите не проговори. Нито извадиха мечовете си.

— Вземете ги — изръмжа чернокожият сержант. — Никакви учтивости повече.

— Чухте ли го проклетия невеж чужденец? — Норло Тръмб отново се обърна към малазанския сержант и заяви: — Възнамерявам да подам официален протест направо до Кралския съд. И вие ще отговаряте за заплахите…

— Вземете ги.

И отляво на сержанта един млад, странно женствен на вид войник се смъкна от коня си и отпусна ръце на дръжките на нещо като два огромни извити меча. Ленивите му тъмни очи изглеждаха почти сънени.

Най-после нещо пропълзя по гърба на Тръмб и се сви като червей на тила му. Той облиза изведнъж пресъхналите си устни и каза:

— Спансерд, придружи този малазански, ъъ, воин до килиите.

— И? — попита пазачът.

— И пусни затворниците, разбира се.

— Слушам, сър!

Сержант Бадан Грук си позволи съвсем лека въздишка — така, че никой да не го види — и загледа с облекчение как ледерийският пазач поведе Скълдет към затворническия блок до стената на гарнизонния двор.

Другите морски пехотинци седяха неподвижно на конете си, но напрежението им вонеше в ноздрите на Бадан, а потта течеше на вади под ризницата му. Не, не беше искал никакви неприятности. Още по-малко кръвопролитие. Но този проклет опърничав Преда за малко щеше да го предизвика. Сърцето му бухаше в гърдите и той с усилие се обърна, за да погледне войниците си. Кръглото лице на Ръфъл беше порозовяло и мокро, но тя му намигна, преди да насочи арбалета си нагоре и да опре приклада на мекото си бедро. Релико беше прибрал своя под мишница, а другата му ръка беше изпъната, за да задържи Вастли Бланк, който явно беше разбрал — най-после, — че тук става нещо неприятно и вече бе готов да избива ледерии — стига да му посочат накъде точно да стреля. Ским и Хъни бяха една до друга, насочили тежките си щурмови арбалети с непоколебима точност в гърдите на Преда Тръмб, но той, изглежда, беше прекалено тъп, за да забележи тази подробност. Другите от тежката пехота оставаха в тил, всички в много лошо настроение, че са ги измъкнали от поредната пиянска нощ в Ледерас.

Огледът на Бадан Грук приключи с ефрейтор Правалак Рим и сержантът, естествено, видя на лицето на младежа изписано онова, което изпитваше самият той. Проклето чудо. Нещо, което бе изглеждало невъзможно дори да го повярва човек — всички бяха видели как…

Откъм затвора се чу дрънчене на тежка врата.

Всички — малазанци и ледерии — впериха погледи в бавно приближаващите се оттам четири фигури. Скълдет почти мъкнеше подопечната си, същото бе вярно и за ледерийския пазач, Спансерд. Затворничките, на които бяха помогнали да се измъкнат от килиите, бяха в лоша форма.

— Спокойно, Бланк — измърмори Релико.

— Но това… те са… аз ги познавам!

Тежкият пехотинец въздъхна.

— Всички ги познаваме, Вастли.

Нищо у току-що освободените не издаваше, че са били бити или изтезавани. Но липсата на елементарни грижи ги бе докарала до ръба на смъртта. Най-ефективното изтезание от всички.

— Преда — каза тихо Бадан Грук.

Норло Тръмб се извърна към него.

— Сега пък какво?

— Вие не ги храните?

— Осъдените получаваха намален порцион, опасявам се…

— Откога?

— Ами, както казах, сержант, чакахме служителя на Кралската адвокатура от доста време. Месеци и…

Две метални стрели шибнаха покрай главата на Преда Тръмб, по една от всяка страна, и му разпраха ушите. Той изпищя стъписан, залитна назад и тупна тежко по задник.

— Никой да не мърда! — ревна Бадан на разтрепераните от страх гарнизонни пазачи, след това се извъртя на седлото, изгледа с яд Хъни и Ским и изръмжа на малазански: — Да не сте посмели да заредите отново! Тъпи сапьори!

— Съжалявам — отвърна Ским. — Май просто… пръстите ни трепнаха. — И сви рамене.

Хъни й връчи своя арбалет и се смъкна от коня.

— Ще ида да прибера стрелите — някой видя ли къде спряха?

— Рикошираха и отхвърчаха между ей ония две сгради — посочи й Релико с брадичка.

Стъписването на ледерийския Преда беше преляло в гняв. Той се надигна и се развика:

— Опит за убийство! Ще настоявам тези двамата да ги арестуват! Канала ще преплувате за това!

— Не разбира — отряза го Бадан Грук и продължи на малазански: — Правалак, доведи резервните коне. Трябваше да вземем Дрийдър. Не мисля, че изобщо ще могат да яздят. Плътно около тях на връщане — караме бавно.

Погледна отново двете подпрени на придружителите си залитащи фигури. Сержант Синтър и сестра й, Кисуеър. Приличаха на насраната препаска на самия Качулат. Но бяха живи.

— Богове на бездната — прошепна Бадан. „Живи са!“

— Айй! Кракът ми е изпаднал!

Банашар седеше отпуснат в стола и гледаше малкия скелет на гущер, който лежеше на една страна, въртеше се в кръг и подритваше с единия си крак.

— Телораст! Помогни ми!

Другото влечуго беше кацнало на перваза, гледаше надолу и кривеше глава насам-натам, сякаш търсеше по-добър ъгъл за гледане.

— Няма полза, Кърдъл — каза най-сетне то. — Никъде не можеш да идеш така.

— Трябва да се измъкна!

— От какво?

— От факта, че кракът ми е изпаднал!

Телораст заситни по перваза, докато се доближи колкото можа до Банашар.

— Насмукан жрецо на виното, псст! Виж ей тук… прозореца! Аз съм, умната. Глупавата е ей там долу на пода, виждаш ли я? Трябва й помощта ти. Не, разбира се, че не можеш да я направиш по-малко глупава — не обсъждаме това сега. По-скоро става въпрос за единия й крак, нали? Коремната връзка или каквото е там, се е счупило. Осакатена е, безпомощна, негодна. Върти се на кръгове, а това е твърде мъчително за нас. Разбираш ли? О, червейче на Богинята червей, о, пъргаво чираче на култоубийствената кучка на земята! Банашар Пияницата, Банашар Мъдрия, Мъдро пияния. Моля те, бъди така добър и чевръст да поправиш моята спътничка, моята скъпа сестра, глупавата.

— Може би знаеш отговора на това — каза Банашар. — Слушай, ако животът е шега, то каква шега е? От смешния, ха-ха, вид ли? Или от вида „Ей сега ще повърна“? Умна шега ли е, или глупава, която се повтаря непрекъснато, тъй че и да е била смешна в началото, вече не е смешна? Дали е от вида шеги, които те карат да се смееш, или от тези, дето те карат да плачеш? По колко още начина мога да задам този прост въпрос?

— Убедена съм, че можеш да измислиш още няколкостотин, любезни ми жрецо. Разпопен, отлъчен, по същество кастриран жрецо. Значи, виждаш ли онези нишки там? Близо до откачилия се крак… о, Кърдъл, ще престанеш ли да се въртиш?

— Някога се смеех — каза Банашар. — Много. Дълго преди да реша да стана жрец, разбира се. Нищо забавно нямаше в това решение, уви. Нито в живота, който последва. Години и години мизерно учене, ритуали, церемонии, строгите упражнения в магия. А Червеят на есента, е, тя удържа на думата си, нали? Въздаде ни справедливата награда — толкова по-зле, че изтървах веселбата.

— Жалка отрепко, жертво на безсмислен педантизъм, ще бъдеш ли така добър… да, пресегни се надолу, още малко, така, ах! Точно така! Връвта! Кракът! Кърдъл, слушай — виж — спри, точно там, не, ето там, да, виждаш ли? Спасението идва!

— Не мога! Всичко е на една страна! Светът пропада в Бездната!

— Остави това… видя ли? Той хвана крака ти. Поглежда към връвта. Мозъкът му се раздвижва!

— Имаше дренажи — заговори Банашар, вдигнал костицата. — Под олтара. Да събират кръвта, виждаш ли, в амфорите — продавахме я, знаеш ли. Удивително колко плащаха хората за нея, нали?

— Какво прави той с крака ми?

— Нищо — засега — отвърна Телораст. — Гледа го според мен. И мисли. Липсва му всякаква интелигентност, вярно. Лявата ушна мида на Не-Апсалар имаше повече интелигентност, отколкото тоя вкиснал червей. Но все едно! Кърдъл, използвай предните си крайници, ръцете имам предвид, и допълзи по-близо до него — престани да риташ в кръг! Спри!

— Не мога! — отекна тънкият писък отдолу.

И Кърдъл продължи да се върти и върти.

— Стара кръв навън, лъскави монети вътре. Смеехме се на това, но не беше щастливият смях. По-скоро като неверие и да, доста цинизъм поради вродената глупост човешка. Все едно, накрая натрупахме сандъци и сандъци с богатства — повече, отколкото можеш да си представиш. Съкровищници, пълни до пръсване. Много смях би могло да се купи с това, сигурен съм. А кръвта? Е, както ще ти каже всеки жрец, кръвта е евтина.

— Моля те, о, моля те, прояви милостта, която твоята бивша богиня толкова презираше. Плюй в лицето й с един жест на добра воля! Ще бъдеш щедро възнаграден, да, щедро!

— Богатства — изсумтя Банашар. — Не струват нищо.

— Друга награда, уверявам те. Съществена, смислена, ценна, навременна.

Банашар извърна очи от крака, който оглеждаше, и изгледа Телораст.

— Например?

Главата на скелета влечуго закима.

— Сила, приятелю. Повече сила, отколкото можеш да си въобразиш…

— Съмнявам се най-искрено.

— Сила да правиш каквото пожелаеш, на когото и каквото си поискаш! Сила изригваща, изливаща се, бълбукаща и оставяща мощни мокри петна! Достойна награда, да!

— А ако държа на това?

— Толкова сигурно, колкото че държиш този чудесен крак и връвта, толкова сигурно!

— Договорът е подпечатан — каза Банашар.

— Кърдъл! Чу ли това?

— Чух. Луда ли си? Ние не делим! Никога не делим!

— Шшш! Ще те чуе!

— Подпечатан — повтори Банашар и се изправи.

— Ооо — завайка се Кърдъл и се завъртя все по-бързо. — Ето, че го направи! Телораст, ето, че го направи! Ооо, виж, не мога да се измъкна!

— Празни обещания, Кърдъл, заклевам се!

— Подпечатан — потрети Банашар.

— Айй! Трижди подпечатан! Обречени сме!

— Спокойно, гущер — рече Банашар, наведе се и посегна към въртящото се същество. — Скоро ще затанцуваш отново. — И добави, като вдигна Кърдъл: — И аз също.

После погледна през рамо към безмълвния си гост, който седеше в сенките и едното му око блещукаше, и каза:

— Добре. Сега ще те изслушам.

— Радвам се — измърмори Блудния. — Защото имаме много малко време.

Лостара Юил седеше на ръба на нара с пълна с пясък купа в скута. Топна острието на ножа в срязаната кратуна отдясно, за да покрие желязото с маслото на плода, после отново го хлъзна в пясъка и продължи да търка желязото.

Трудеше се над това единствено оръжие вече от две камбани, а и още много пъти преди това. Повече, отколкото можеше да изброи. Други се кълняха, че желязото на камата не би могло да стане по-чисто, по-безукорно, но тя все още виждаше петънца по него.

Пръстите й вече се бяха протрили, зачервени и напукани. Костите на дланите я боляха. Чувстваше ръцете си натежали напоследък, сякаш пясъкът бе добавил нещо към кожата, плътта и костите й, започвайки процеса на превръщането им в камък. Може би някой ден щеше да загуби всякакъв усет за тях и те щяха да увиснат от китките й като чукове. Но не и негодни, не. С тях щеше да може хубаво да набуха света. Ако от това изобщо имаше полза.

Ефесът на нечие оръжие потропа на вратата й и след миг тя се открехна. Фарадан Сорт надникна вътре, очите й зашариха из стаята и намериха Лостара Юил.

— Адюнктата те вика — каза тя глухо.

Моментът бе дошъл значи. Лостара взе парцал и избърса острието. Капитан Сорт стоеше на прага и я гледаше безизразно.

Тя стана, прибра камата в канията и взе наметалото си.

— Ти ли си ескортът ми?

— Имаме вече един избягал тази нощ — отвърна Фарадан и закрачи до Лостара по коридора.

— Не говориш сериозно.

— Не, но ми е наредено тази вечер да те придружавам.

— Защо?

Фарадан Сорт не отговори. Стигнаха до резбованата червена двукрила врата в края на коридора и тя я отвори.

Лостара Юил пристъпи в залата. Таванът на резиденцията на адюнктата — едновременно команден център и нейна квартира — представляваше безразборна колекция от конзоли, сводове и извити греди. В добавка към това беше накичен с парцали паяжина, в които изсъхнали мухи се полюшваха в подобие на танц от лекия лъх на течението. Под един миниатюрен, странно безформен купол стоеше огромна правоъгълна маса с десетина стола с високи облегалки около нея. Низ високи прозорци минаваше по стената срещу вратата — стигаха до оградена с парапет издигната платформа. Общо взето едно от най-странните помещения, които Лостара бе виждала. Ледериите го наричаха Великата зала Медикс и това беше най-голямата лекционна зала в сградата на висшето училище, която временно служеше за офицерски квартири и щаб.

Адюнкта Тавори стоеше на платформата, съсредоточена върху нещо оттатък прозорците.

— Повикали сте ме, адюнкта.

Тавори не се обърна. Заговори през рамо:

— На масата има писалищна дъска, капитан. На нея ще намерите имената на онези, които ще присъстват на четенето. Тъй като може да има известна съпротива от страна на някои, капитан Фарадан Сорт ще ви придружи до казармата.

— Ясно. — Лостара отиде до масата, взе дъската и прегледа имената, изписани в златистия восък. Веждите й се вдигнаха.

— Адюнкта? Този списък…

— Отказите са забранени, капитан. Свободна сте.

В коридора двете жени спряха, забелязали идващия към тях ледериец. Скромно облечен, с окачения на колана му прибран в ножница без украса дълъг меч, Брис Бедикт не притежаваше никакви изключителни физически качества и все пак нито Лостара, нито Фарадан Сорт можеха да откъснат очи от него. Дори един случайно хвърлен поглед неизбежно щеше да се върне към него, пленен от нещо неопределено и в същото време непреодолимо.

Отдръпнаха се настрани, за да го пуснат да мине.

Той спря, за да ги удостои с почтителен полупоклон.

— Извинете — обърна се към Лостара, — бих желал да говоря с адюнктата, стига да е възможно.

— Разбира се — отвърна тя и се пресегна да отвори двойната врата. — Просто влезте и се представете.

— Благодаря ви. — Къса усмивка и той пристъпи в залата и затвори вратата.

Лостара въздъхна.

— Мдаа — съгласи се Фарадан Сорт.

Щом адюнктата се обърна към него, Брис Бедикт се поклони и заговори:

— Адюнкта Тавори, поздрави и най-сърдечни почитания от краля.

— Постарайте се да му предадете и моите най-добри чувства — отвърна тя.

— Непременно. Наредено ми е да ви донеса едно предупреждение, адюнкта, с цялото уважение към това заседание с гадаене, което възнамерявате да проведете тази нощ.

— Що за предупреждение и от кого, ако мога да попитам?

— Има един Древен бог — каза Брис. — Бог, който традиционно е избрал двора на Ледерас за свой храм, ако позволите, и вече го прави от неизвестен брой поколения. Най-често се представяше като консорт на кралицата и бе известен под името Турудал Бризад. Като цяло, разбира се, истинската му самоличност е неизвестна, но не може да има никакво съмнение, че е Древният бог, познат под името Блудния, Господар на Плочите, което, както знаете, е ледерийското съответствие на вашата Драконова колода.

— А, започвам да разбирам.

— Точно така, адюнкта.

— Блудния може да погледне на това гадаене — и на Колодата — като на нарушение, престъпване на границите.

— Адюнкта, реакцията на един Древен бог не може да бъде предсказана и това е особено вярно за Блудния, чиято връзка със съдбата и случайността е доста напрегната, както и усложнена.

— Може ли да говоря с този Турудал Бризад?

— Древният бог не е възвръщал тази си самоличност отпреди възцаряването на императора; нито е бил виждан в двореца. При все това ме увериха, че отново е привлечен — вероятно развълнуван от намеренията ви.

— Любопитна съм кой от двора на вашия крал е в състояние да съзре такива неща?

Брис пристъпи нервно на място.

— Би трябвало да е Бъг, адюнкта.

— Канцлерът?

— Ако това е качеството, в което го познавате, тогава да, канцлерът.

През цялото това време тя бе останала на платформата, но сега слезе по четирите стъпала в единия край и се приближи до Брис. Безцветните й очи замислено се вгледаха в лицето му.

— Бъг. Един от моите Върховни магове го намира за… как да го кажа точно на вашия език? Да. Възхитителен. Но пък Бързия Бен е необичаен и склонен към странни, често сардонични преценки. Канцлерът Цеда ли е? Ако това е подходящото название за Върховен маг?

— Би било най-добре да гледате на него като на такъв, да, адюнкта.

Тя като че ли се замисли над това. После каза:

— Макар да съм убедена в способностите на нашите магове да ни защитят срещу повечето заплахи… заплаха от един Древен бог вероятно е извън възможностите им. А вашият Цеда?

— Бъг ли? Ъъ, не, не мисля, че е много уплашен от Блудния. Уви, той възнамерява да се оттегли извън града тази нощ, ако проведете четенето. Както заявих преди малко, тук съм, за да ви предупредя и да ви предам искрената загриженост на крал Техол за вашата безопасност.

Думите му като че ли й се сториха обезпокоителни, защото тя се обърна и бавно закрачи. Спря в края на правоъгълната маса и отново се извърна с лице към него.

— Благодаря ви, Брис Бедикт — каза със сдържана формалност. — За жалост, отлагах това четене вече твърде дълго. Насоката е необходима и всъщност — наложителна.

Той кривна глава. Какво замисляха тези малазанци? Въпрос, който бе изричан често в кралския двор и несъмнено навсякъде из града, впрочем.

— Разбирам, адюнкта. Има ли някакъв друг начин да ви съдействам?

Тя се намръщи.

— Не съм сигурна как, при неохотата на вашия Цеда да присъства дори като зрител.

— Той не желае присъствието му да причини нежелано влияние на гадаенето, подозирам.

Адюнктата отвори уста, за да отвърне нещо, спря се и я затвори. И очите й може би леко се разшириха, преди да ги извърне настрани.

— Какво друго съдействие е възможно тогава?

— Готов съм да участвам доброволно, като Кралския меч.

Тя го погледна бързо, явно изненадана.

— Блудния би се поколебал да се спречка с вас ли?

Той сви рамене.

— Най-малкото, адюнкта, мога да преговарям с него от позицията на известно знание — с уважение към неговата история сред нашия народ и прочие.

— И сте готов да рискувате заради нас?

Брис се поколеба, така и не се бе научил да лъже.

— Не е риск, адюнкта…

И видя пълния си провал в присвития й поглед.

— Възпитанието и благоприличието изискват да отхвърля щедрото ви предложение. Но — добави тя — се налага да бъда откровена и да ви кажа, че присъствието ви ще бъде дълбоко оценено.

Той отново се поклони.

— Ако трябва да докладвате на своя крал, все още има време — не много, но достатъчно за кратко изложение, мисля.

— Няма да е необходимо — отвърна Брис.

— Сипете си вино тогава.

— Благодаря, но съм отказал виното, адюнкта.

— Има кана ейл там, под страничната маса. Фаларийски, мисля — добра реколта, както ми казаха.

Брис се усмихна, забеляза сепването й и се зачуди, макар и само за миг, защо жените често реагират така, когато се усмихне.

— Да, бих го опитал, благодаря ви.

— Това, което не мога да понеса, е самият факт на съществуването ти.

Мъжът срещу него вдигна глава и го изгледа.

— Значи е взаимно.

Кръчмата беше претъпкана с елитна, привилегирована и самодоволна клиентела. Купища монети по масите, прашни бутилки, искрящи стъклени бокали и зашеметяващи очите ефектни облекла — преди всичко варианти на Кралското одеяло, макар в повечето случаи това да се изразяваше само в една тясна ивица плат, увита около бедрата и слабините. Тук-там можеше да се види по някой силно напарфюмиран младеж, облечен и с вълнени гащи, с единия крачол свършващ до средата на крака.

В един кафез близо до масата, където седяха двамата малазанци, две странни птици с големината на скорци, с къси клюнове, жълта перушина и сиви качулки, от време на време си разменяха гърлено коментари с изключително безразличен тон.

— Може и да е — каза първият, след като отпи здрава глътка от силното вино, — но все пак е различно.

— Така си мислиш ти.

— Различно е, клепоух идиот такъв. Първо на първо, ти беше умрял. Измъти цяла проклетия под задника си. Тия дрехи, дето ги носиш сега, бяха на парчета. На късчета. На пепел. Не ме интересува колко добри може да са шивачките на Качулатия — нито даже колко милиона шивачки може да е събрал вече, никой не би могъл да закърпи всичко това… то и шевове няма, разбира се. Не и там, където би трябвало да има, искам да кажа. Тъй че дрехите ти са непокътнати. Също като тебе.

— Какъв ти е проблемът, Бързак? Събрах се отново в избата на Гуглата, нали? Даже помогнах на Гъноуз Паран и се повозих малко с един екипаж на Тригали. Когато си умрял, можеш да правиш разни… неща…

— Зависи от силата на волята ти всъщност…

— Подпалвачите на мостове се възнесоха — изтъкна Хедж. — Фид обвинявай за това — нищо общо няма с мен.

— А ти си им пратеникът, нали?

— Би могло. Не че получавам заповеди от някого…

— Уискиджак?

Хедж помръдна нервно на стола си, извърна очи, после сви рамене.

— Странна работа.

— Кое?

Сапьорът кимна към двете птици в клетката.

— Онова там са джараки, нали?

Бързия Бен отпусна глава и потърка чело с кокалчетата на пръстите си.

— Някакво заклинание може би? Някакво проклятие за увъртане? Или обичайният глупав инат, който всички познаваме толкова добре?

— Пак почна — каза Хедж и надигна халбата си с ейл. — Пак взе да си говориш сам.

— Измъкваш се от определени теми, Хедж. Има тайни, които не искаш да издадеш, и това ме изнервя. И не само мен…

— Фид винаги се изнервя от мен. Всички се изнервяте. Обаче то е само заради неустоимия ми чар.

— Браво — изръмжа Бързия Бен. — Всъщност говорех за адюнктата.

— Тя пък защо трябва да се изнервя от мен? — възмути се Хедж. — Всъщност би трябвало да е обратното! Тази жена няма как да я разбереш — ти самият си го казвал толкова често, Бързак. — Наведе се над масата, присвил очи. — Чул ли си нещо ново? За това къде отиваме? Къде в името на Гуглата ще тръгнем по-нататък?

Магьосникът само го зяпна.

Хедж бръкна под шапката си, почеса се над ухото и се отпусна доволно на стола си.

Малко след това дойдоха да ги потърсят. Хедж се сви гузно.

— Висш маг, сапьоре — заяви Лостара Юил. — Адюнктата настоява да се явите незабавно. Ще ни последвате.

— Аз ли? — едва не изхленчи Хедж.

— Първото име в списъка — отвърна с корава усмивка Фарадан Сорт.

— Ето, че го направи — изсъска Бързия Бен.

— Надушвам смърт — каза едната птица джарак, щом четиримата чужденци излязоха.

— Не — изграчи й другата.

— Надушвам смърт — настоя първата.

— Не. Надушваш мърша.

Първата вдигна едното си крило, мушна глава под него, после я извади и се отпусна.

— Извинявай.

Капитан Кайндли и уикският браничар Бент се гледаха със злоба, оголили зъби, през зацапаната с кал плетена ограда.

— Слушай, куче — заговори Кайндли, — искам да намериш Синн и Гръб. Всякакви смехории, например да се опиташ да ми разкъсаш гърлото, и ще те напердаша. От муцуната до задника, наред. После ще ти отрежа главата и ще я накисна в реката. Ще ти отсека лапите и ще ги продам на грозни вещици. Ще ти съдера кожата, ще дам да я нарежат и да я направят на препаски за разкаяли се жреци полови маниаци, дето крият разни неща под креватите си. И всичко това ще го направя, докато още си жив. Ясен ли съм?

Устните на кривата, покрита със струпеи муцуна на звяра се свиха още по-назад и нагоре и оголиха кървавочервените венци, раздрани от счупените зъби. От дупките изби червена пяна. Над разбитата уста очите на Бент горяха като два тунела към мозъка на господар на демони, кипнали от безумна ярост. Отсечената опашка бе щръкнала и се поклащаше, все едно кучето предчувстваше нещо особено приятно.

Кайндли стоеше стиснал плетена кожена каишка. Единият й край бе вързан на клуп.

— Това ще ти го нахлузя на врата, куче. Мръднеш ли, ще те обеся високо и ще се смея на всеки твой гърч. Всъщност ще измисля сто нови начина да те убия и ще ги приложа до един. — Вдигна клупа пред очите му.

Кафявата топка от сламки, косми и кал, която лежеше в единия край на кошарата — топка, която до този момент ръмжеше, — изведнъж скочи и се понесе на тласъци напред, докато не се доближи достатъчно, за да се метне във въздуха. Два реда остри малки зъби полетяха към гърлото на капитана.

Той замахна с левия си юмрук и натресе палето във въздуха. Последва приглушено изпукване и челюстите изщракаха в празното, щом палето Роуч рязко смени курса, падна, превъртя се няколко пъти зад Бент и остана да лежи замаяно, с изплезен розов език.

През цялото това време погледите на Кайндли и браничаря останаха вкопчени един в друг.

— О, забрави я проклетата каишка — въздъхна след малко капитанът. — Забрави за Гръб и Синн. Дай да го направим по най-простия начин. Ще си извадя меча и ще те накълцам на парчета, куче.

— Не! — извика някой зад него.

Кайндли се обърна и видя Гръб — Синн бе зад него. Стояха при входа на конюшните с най-невинни физиономии.

— Съвсем навреме — каза той. — Адюнктата ви иска двамата.

— Гадаенето ли? — попита Гръб. — Не, не можем да го направим това.

— Но ще го направите.

— Мислехме, че ще можем да се скрием в стария Азат — каза Гръб. — Но няма да стане…

— Защо? — намръщи се Кайндли.

Гръб поклати глава.

— Не искаме да отидем. Ще е… лошо.

Кайндли вдигна каишката с клупа.

— По единия или по другия начин, червейчета.

— Синн ще те изпече!

Кайндли изсумтя.

— Тя ли? Най-много да се подмокри, както я гледам. Е, по кроткия начин ли ще е, или по моя? А, сещате се към кой клоня, нали?

— Заради Азата… — почна Гръб.

— Не е мой проблем — сряза го Кайндли. — Ако искате да хленчите, спестете си го за адюнктата.

Тръгнаха навън.

— Всички те мразят, знаеш ли — каза Гръб.

— И правилно — отвърна Кайндли.

Тя стана от леглото, примижа от болката в кръста и закрета към вратата. Имаше малко познати, освен вечно кикотещата се акушерка, която се отбиваше от време на време, обвита в облак дим от дъранг, от който очите й сълзяха, и старицата долу на уличката, която буквално всеки ден й опичаше по нещо, от деня, в който започна да се показва пред хората. И беше късно, поради което тежкото тропане по вратата изглеждаше донякъде необичайно.

Серен Педак, някогашната Аквитор, отвори вратата.

— О. Здравейте.

Старият мъж се поклони.

— Добре ли сте, госпожо?

— М-м, нямам нужда от зидарска работа, господине…

— Аквитор…

— Вече не съм…

— Титлата ви си стои в кралския регистър — каза той. — И продължавате да получавате възнаграждението си.

— И на два пъти помолих да се приключи и с двете. — Замълча и кривна глава. — Извинявам се, но откъде знаете това?

— Моите извинения, Аквитор. Казвам се Бъг и настоящите ми задължения включват тези на канцлер на кралството, наред с, хм, някои други. Вашите молби бяха отбелязани, записани и съответно отхвърлени от мен. — Вдигна ръка да я спре. — Успокойте се, няма да бъдете измъкната от дома си, за да подновите работата си. По същество сте пенсионирана и ще получавате пълната си пенсия до края на живота си, Аквитор. Все едно — добави той, — не ви посещавам тази нощ в това си качество.

— О? Тогава какво желаете?

— Може ли да вляза?

Тя отстъпи и след като мъжът влезе, затвори вратата, мина покрай него в тесния коридор и го заведе в оскъдно обзаведената гостна.

— Моля седнете. След като никога не съм ви виждала, боя се, че не мога да направя никаква връзка с учтивия господин, който ми помогна да разместя няколко камъка. — Помълча, след което добави: — Ако слуховете са верни, преди вие бяхте личния слуга на краля, вярно ли е?

— Бях, да. — Изчака, докато тя се настани в стола си, преди да седне на другия. — Аквитор, в шестия месец ли сте?

Тя се сепна.

— Да. А в кое досие открихте това?

— Извинете. Чувствам се необичайно неловко тази нощ. М-м, в компанията ви, имам предвид.

— От дълго време не съм притеснявала никого, канцлер.

— Да, м-м, може би… добре, всъщност не точно вие, Аквитор.

— Трябва ли да изпитвам облекчение, че оттеглихте комплимента си?

— Сега си играете с мен.

— Да. Канцлер, моля ви, за какво е всичко това?

— Смятам, че е най-добре да мислите за мен в друго ми качество, Аквитор. Вместо „канцлер“, позволете да ви предложа „Цеда“.

Очите й бавно се разшириха.

— Аха. Много добре. Техол Бедикт е имал не какъв да е слуга, изглежда.

— Тук съм — заговори Бъг и очите му за миг се спуснаха към издутия й корем, — за да осигуря известна… защита.

Жегна я някакъв смътен страх.

— За мен или за бебето ми? Защита от какво?

Мъжът се наведе към нея, сплел ръце.

— Серен Педак, бащата на вашето дете е Трул Сенгар. Тайст Едур и брат на император Рулад. Той обаче беше и нещо повече от това.

— Да. Беше мой любим.

Той извърна очи настрани и кимна.

— Съществува версия на Плочите, състояща се от Домове, един вид формална структура, наложена върху различни сили, които действат във вселената. Нарича се Драконовата колода. В тази Колода Домът на Сянка се владее за момента не от Тайст Едур, които са основали това селение, а от нови същности. В Дома има Крал, без Кралица все още, а под Краля на Върховен дом Сянка има различни, м-м, слуги. От време на време тези роли намират нови лица. Смъртни лица.

Тя го гледаше с пресъхнала като изпечен на слънцето камък уста. Гледаше го как кърши ръце и очите му се местят насам-натам.

— Смъртни лица.

— Да, Аквитор.

— Трул Сенгар.

— Рицарят на Сянка.

— Жестоко изоставен, както изглежда.

— Не по избор, нито от пренебрежение, Аквитор. Тези Домове са въвлечени във война и тази война ескалира…

— Трул не е избрал тази титла, нали?

— Не. В тези неща изборът играе малка роля. Може би дори Владетелите и Владетелките на Домовете не са толкова всемогъщи, колкото би им се искало да вярват. Същото, разбира се, може да се каже за боговете и богините. Властта е измамна илюзия, балсам за лекомислената надменност.

— Трул е мъртъв — каза Серен.

— Но Рицарят на Сянка продължава да живее — отвърна Бъг.

Уплахата, която се беше надигнала в нея, леден прилив, набъбнал да залее всяко пространство в нея, между мислите й, ги удави една по една и страхът я погълна.

— Детето ни — прошепна Серен.

Очите на Бъг изстинаха.

— Блудния причини убийството на Трул Сенгар. Тази нощ, Аквитор, Драконовата колода ще се събуди, в същия този град. Това събуждане всъщност е предизвикателство към Блудния, подкана за битка. Готов ли е той? Има ли достатъчно сила за контраатака? Ще бъде ли окъпана тази нощ с кръвта на смъртни? Не мога да кажа. Едно обаче съм решен да предотвратя, Серен Педак, и то е Блудния да удари враговете си чрез детето, което носите.

— Това не е достатъчно — прошепна тя.

Веждите му се вдигнаха.

— Аквитор?

— Казах, че не е достатъчно! Кой е този Крал на Върховния дом на Сянка? Как смее да посяга на детето ми! Призовете го, Цеда! Тук! Веднага!

— Да го призова? Аквитор, дори и да можех, това би било… моля ви, трябва да разберете. Да призовеш бог — дори да е най-нищожният къс от духа му — означава да запалиш най-яркия маяк — такъв, който ще се види не само от Блудния, но и от други сили. В тази нощ, Аквитор, не бива да правим нищо, което да привлече внимание към нас.

— Вие сте този, който трябва да разбере, Цеда. Ако Блудния иска да навреди на детето ми… може да сте Цеда, но Блудния е бог. Който вече уби мъжа, когото обичах — Рицаря на Сянка. Вие може да не сте достатъчен. Моето дете трябва да стане новият Рицар на Сянка, така ли? Тогава Върховният крал на Сянка ще дойде тук — тази нощ — и той ще защити своя Рицар!

— Аквитор…

— Призовете го!

— Серен… достатъчен съм. Срещу Блудния. Срещу всеки проклет глупак, който посмее да се доближи, съм достатъчен.

— Това е безсмислица.

— И все пак е вярно.

Тя го зяпна, неспособна да скрие неверието и ужаса си.

— Аквитор, в града има други сили. Древни, добронамерени и могъщи. Ще се успокоите ли, ако призова тях заради вас? Заради неродения ви син?

„Син. Значи акушерката с плувналите в червено очи беше права.“

— Те ще се вслушат ли във вас?

— Убеден съм.

След малко тя кимна.

— Добре. Но, Цеда, след тази нощ… ще говоря с този Крал на Сянка.

Той се сепна.

— Боя се, че срещата ще се окаже неудовлетворителна, Аквитор.

— Аз ще реша това сама.

Бъг въздъхна.

— Така е, Серен Педак.

— Кога ще призовете приятелите си, Цеда?

— Вече го направих.

Лостара Юил беше казала, че ще са всичко единайсет, без да се брои самият Фидлър. Това беше лудост. Единайсет играчи за четенето. Докато крачеха по улицата след двете жени, Ботъл хвърли поглед към Фидлър. Той изглеждаше зле, с кръгове под очите и изкривена в гримаса уста. Заради по-тъмните корени на косата му посребрените й краища приличаха на безредно кръжаща във въздуха аура.

Геслер и Сторми се тътреха тежко зад тях. Твърде уплашени, за да поддържат вечните си спорове буквално за всичко. По-лоши от женена двойка бяха тия двамата. Може би усещаха идващата беда — Ботъл беше сигурен, че у двамата морски пехотинци има нещо повече от златистия тен, което ги отличава от останалите. Явно орисиите, доколкото съществуваха такива, не бяха особено придирчиви в отличаването на определени хора от стадото. В главите на Геслер и Сторми едва ли имаше мозък дори колкото за една.

Ботъл се опита да отгатне кой друг ще е там. Адюнктата и Лостара Юил, разбира се, както и самият Фидлър, и Геслер и Сторми. Може би Кенеб — той беше присъствал на последното, нали? Трудно бе да си спомни човек — повечето от онази нощ вече му беше като в мъгла. Бързия Бен? Вероятно. Блистиг? Е, тоя нещастен кисел кучи син можеше да пооправи нещата донякъде. Или да ги влоши още повече. Синн? Боговете да не дават.

— Това е грешка — промърмори Фидлър. — Ботъл… ти какво усещаш? Истината този път.

— Истината ли искаш? Сериозно?

— Ботъл.

— Прекалено много съм уплашен, за да надничам там… това е стар град, сержант. Има… разни неща. Предимно са спали до този момент. В смисъл, откакто сме тук.

— Но вече са будни.

— Да. Душат във въздуха. Това четене, сержант, е почти толкова лошо, колкото идеята да изречеш проклятие в името на Опонн, докато седиш в скута на Качулатия.

— Мислиш, че не го знам ли?

— Не можеш ли да осуетиш цялата работа, сержант? Да кажеш просто, че не става, блокирал си или нещо такова?

— Едва ли. То просто… се налага само.

— И после няма спиране.

— Няма.

— Сержант.

— Какво?

— Ще сме открити, ужасно открити. Все едно да си поднесеш гърлото на някой… а тия едва ли са от милостивите. Тъй че как да се защитим?

Фидлър му хвърли бърз поглед и се доближи до него. Щабът вече се виждаше — времето им изтичаше.

— Не мога да направя нищо, Ботъл. Освен да отсечем главата и с малко късмет другите гадости ще паднат с нея.

— Ще седиш върху проклетия, нали?

Фидлър намести кожената торба на рамото си. За Ботъл това бе достатъчно потвърждение.

— Сержант, като влезем в стаята, остави ме да се опитам за последен път да я убедя да се откаже.

— Дано поне да се придържа към бройката.

— Какво имаш предвид?

— Единайсет е лошо, дванайсет — по-лошо. Но тринайсет ще е бедствие. Тринайсет е лошо число за четене. Не искаме тринайсет, само това не…

— Лостара каза единайсет, сержант. Единайсет.

— Да.

И Фидлър въздъхна.

Когато на вратата се почука отново, Бъг вдигна ръка.

— Позволете ми, моля, Аквитор.

Тя кимна и след миг Цеда въведе двама души: мъж и жена, облечени в дрипи. Спряха на прага на гостната и към Серен Педак лъхна вонята на мръсно, пот и алкохол. Тя с усилие успя да потисне отвращението си. Мъжът се ухили и под прошарения му с червени жилки месест нос лъснаха зеленясали зъби.

— Здрасти, Махиб! К’ва пиячка имаш, а? Все едно. — И размаха глинената бутилка в почернялата си от мръсотия ръка. — Е, мила ми драга трътло, ще ни намериш чаши за всички, а?

— Аквитор, това са Урсто Хубът и Пиносел — каза Бъг.

— Аз не искам чаша — каза Серен на жената, която вече ровеше из бюфета.

— Твоя работа — изсумтя в отговор Пиносел. — Но няма да си забавна на тая веселба. Типично. Бременните изобщо не са забавни — само се перчат наоколо като божи дар. Самодоволна крава…

— Нямам нужда от тези глупости. Бъг, изведи ги оттук. Веднага.

Урсто отиде до Пиносел и я хлопна по главата.

— Я се дръж прилично! — После отново се усмихна на Серен. — Ревнива е, нали разбираш. Ние все се опитваме с нея, ама не става. Сбръчкана торба, то и аз не съм по-добър. Мек съм като цица, колкото и да ти се ще, все тая. Само се лигавя и нищо. — При което намигна. — Е, виж, с теб ако беше…

— Е, от такава покана всяка жена ще пометне — изсумтя Пиносел. — Бременна или не!

Серен се обърна ядосано към Цеда.

— Шегувате се с мен, нали?

— Аквитор, тези двамата са останки от древен пантеон, почитан от първоначалните обитатели на селището, погребано в наносите под Ледерас. Всъщност Урсто и Пиносел са първите двама, богът и богинята на Виното и Бирата. Възникнали са в резултат на раждането на земеделието. Бирата е предшествала хляба като най-първия продукт на одомашнени растения. По-чиста от вода и много хранителна. Първата направа на вино била от диво грозде. Тези две създания са първоначалните сили в историята на човечеството. Другите включват такива неща като опитомяването на животни, първите сечива от камък, кост и еленов рог, раждането на музиката и танца и разказването на приказки. Живописта, по стените на пещери и върху кожа. Важни, съдбоносни моменти до един.

— И какво е станало с тях? — попита тя.

— Разумното и почтително споделяне на техните аспекти е отстъпило пред разюзданата крайност. Уважението към техните дарове е изчезнало, Аквитор. Колкото по-безобразно ставало използването на тези дарове, толкова по-мръсни ставали и даващите ги.

Урсто се оригна и каза:

— Ние не възразяваме. Много по-лошо, ако ни забранят, щот’ тогаз щяхме да сме лоши, а не щем да сме лоши, нали, кашичката ми?

— Нападат ни непрекъснато — изръмжа Пиносел. — Дръж, дай да напълним тия чаши. Древен?

— Наполовина само, моля — каза Бъг.

— Извинете — намеси се Серен Педак. — Цеда, току-що описахте тези двама пияници като най-ранните богове от всички. Но Пиносел ви нарече „Древен“.

Урсто се изкикоти.

— Цеда? Ечемиченото ми брашънце, чу ли го това? Цеда! — Залитна и направи още една крачка към Серен Педак. — О, кръгличката ми, благословена Махиб, ние може да сме стари, аз и Пиносел, в сравнение с такива като теб. Но пред тоя тука сме просто бебенца! Древен, да, много древен. Древен бог!

— Време е за веселба — изчурулика Пиносел.

Фидлър се закова на място точно на входа. И зяпна застаналия до огромната маса ледерийски воин.

— Адюнкта, този новопоканен ли е?

— Извинете, сержант?

Той посочи.

— Кралският меч, адюнкта. Беше ли в списъка ви?

— Не. Но въпреки това ще остане.

Фидлър само хвърли вял поглед на Ботъл.

Ботъл огледа групата, която ги очакваше, бързо ги преброи и попита:

— Кой липсва?

— Банашар — каза Лостара Юил.

— Идва — увери ги адюнктата.

— Тринайсет — промърмори Фидлър. — Богове на бездната. Тринайсет!

Банашар спря насред улицата и вдигна очи към небето. От сградите и уличните фенери се изливаше бледа светлина, но не стигаше достатъчно високо, за да погълне рояците звезди. Толкова му се искаше да се махне от този град. Да намери някой хълм в околностите, мека трева, на която да легне, с восъчната табличка в ръцете. Луната, щом се показа, бе достатъчно тревожеща. Но много повече го изнервяше онази нова ивица звезди, откос като остриета на мечове, смътно зелен, който се беше издигнал от юг и сечеше през познатите съзвездия на Звездната шир. Нямаше как да е сигурен, но му се струваше, че мечовете стават по-големи. Приближаваха се.

Тринайсет всичко — това поне беше броят, който можеше да различи. Може би имаше повече, все още твърде смътни, за да пробият през градските светлини. Подозираше, че истинският им брой е важен. Значим.

В град Малаз небесните мечове все още нямаше да се виждат, прецени той. Засега поне.

„Мечове в небето, земно гърло ли търсите?“

Погледна Блудния. Ако някой можеше да отговори на това, щеше да е тоя. Този самопровъзгласил се Господар на Плочите. Бог на злополуката, играч със съдби. Жалко същество. Но могъщо, несъмнено.

— Нещо не е наред ли? — попита Банашар, понеже забеляза, че лицето на Блудния е призрачно бяло и мазно от пот.

Единственото око улови за миг погледа му, след което се плъзна настрани.

— Вашите съюзници не ме притесняват — рече той. — Но друг е дошъл и сега ни очаква.

— Кой?

Блудния направи гримаса.

— Промяна в плановете. Ти влез преди мен. Аз ще изчакам до пълното събуждане на тази Колода.

— Разбрахме се просто да го спреш, преди да е започнал. Това беше всичко.

— Не мога. Вече не.

— Ти ме увери, че няма да има насилие тази нощ.

— И щеше да е вярно — отвърна богът.

— Но сега някой е застанал на пътя ти. Надигран си, Блуден.

В единственото око на бога блесна гняв.

— Не задълго.

— Няма да приема да се пролее невинна кръв — не и на моите другари. Срази своя враг, ако искаш, но никой друг, разбра ли ме?

Блудния се озъби.

— Тогава просто ги задръж настрана от мен.

Банашар тръгна пак. Стигна до ъгъла на сградата и забърза към входа. На десет крачки от него отново спря, за няколко последни глътки вино, преди да продължи отново.

Но това е проблемът с Ловците на кости, нали?

Никой не може да ги задържи настрана от никого.

Застанал неподвижно в сенките на уличката — бившият жрец вече бе влязъл вътре, — Блудния чакаше.

Тринайсетият играч в играта тази нощ.

Ако беше знаел това — ако бе успял да разкъса вече сгъстяващата се в онази страшна стая мъгла и да си даде точна сметка за присъстващите, — щеше да се е отказал, да е изоставил всичките си планове. Не, щеше да е побягнал към хълмовете.

Но вместо това богът чакаше, с убийствен гняв в сърцето.

А пясъчните часовници на града, безчувствени и безразлични към всичко друго освен към неизбежния ход на времето, приближаваха звъна на камбаните.

Да възвести идването на полунощ.

2.

Не идвай тук приятелю стар

ако носиш със себе си буря

бях където реката бързаше

вече не бърза

моста над нея помниш ли?

Вече са сиви камъни

по пясъка пръснати

няма брод

може да тръгнеш по вадата

лъкатушеща в руслото

и да намериш сетното място

където умира бурята

щом те видя далечен

ще знам че възкръсваш

в сълзи да удавят нозете ми

в небето помръкващо

ще вървиш като сляп

сляпо ще търсят ръцете ти

бих те повел но тази река

няма да чака

ще ме захвърлят вълните й

в морето поглъщащо

под разбягалите се птици от бяло

не идвай тук приятелю стар

ако носиш със себе си буря.

Мост на слънцето

Фишер кел Тат

Стоеше сред изгнилите отломки от корабни греди, висок, но изгърбен, и ако не бяха опърпаните му дрехи и дългите разрошени от вятъра коси, можеше да е статуя от бял мрамор, катурнала се от града Мекрос зад него и като по чудо паднала изправена върху безцветния льос. Откакто Удинаас наблюдаваше, далечната фигура не бе помръднала.

Скърцането на камъчета издаде, че още някой идва от селото, и след миг Онрак Т’емлава спря до него. Воинът дълго не продума нищо: мълчаливо, вдъхващо сила и увереност присъствие.

Това не беше свят, през който да се втурнеш стремглаво, беше разбрал Удинаас. Не че самият той изобщо някога бе проявявал нетърпение в живота си. От дълго време преди да дойде тук, в Рефугиума, се беше чувствал все едно, че влачи вериги или че гази през дълбока вода. Бавният ход на времето на това място се съпротивляваше на прибързаната арогантност, налагаше смирение. А както Удинаас добре знаеше, смирението винаги идва неканено, събаря врати и разбива стени. Възвестява идването си с юмрук в лицето, с коляно в слабините. Не буквално, разбира се, но резултатът е същият. Рухваш на колене, едва си поемаш дъх, слаб и безсилен като болно дете. А светът стои надвиснал над теб, глупака, и бавно ти поклаща пръст.

„Всъщност би трябвало да има нещо повече от това. Че то, ако аз бях богът на всички богове, това щеше да е единственият урок, който бих налагал — толкова пъти, колкото е нужно.“

„Но пък това щеше да ме превърне в един претрупан с работа кучи син, нали така.“

Слънцето не топлеше — предвещание за идващата зима. Шаманките казваха, че през следващите месеци щяло да има дълбоки снегове. Сухи листа, заплетени в пожълтялата трева по билото на хълма, пърхаха и тръпнеха в боязливо предчувствие. Удинаас не обичаше студа — най-лекото захлаждане и ръцете му изтръпваха.

— Какво иска той? — попита Онрак.

Удинаас сви рамене.

— Трябва ли да го извадим оттам насила?

— Не, Онрак, съмнявам се, че ще се наложи. Засега поне мисля, че не е останала борба в него.

— Ти знаеш повече за това от мен, Удинаас. Но все пак, не уби ли той дете? Не се ли опита да убие Трул Сенгар?

— Кръстосал е оръжие с Трул? Спомените ми за това са смътни. Бях зает с един призрак, който искаше да ме удуши. Виж, приятелю, мога да разбера нежеланието ти да го виждаш повече. Колкото до Кетъл, според мен изобщо не беше толкова просто, колкото изглеждаше. Момичето вече е било мъртво, отдавна умряло, преди Азатът да го засее. Единственото, което направи Силхас Руин, бе да разпука обвивката, за да може Домът да пусне корените си. На подходящото място и в подходящия момент, за да може този свят да оцелее.

Имасс го гледаше с меките си кафяви очи, потънали в бръчки на скръб — бръчки, които доказваха колко дълбоко чувства нещата. Този свиреп воин, който доскоро — явно — не бе нищо повече от сбръчкана кожа и кости и който сега беше уязвим като дете. Черта, изглежда, присъща за всички Имасс.

— Значи си я знаел през цялото време, Удинаас? Съдбата, която очакваше Кетъл?

— Знаел? Не. Предполагах най-вече.

— Рядко грешиш в предположенията си, Удинаас — изсумтя Онрак. — Добре, иди тогава. Говори с него.

Удинаас се усмихна горчиво.

— И теб те бива в предположенията, Онрак. Ще изчакаш ли тук?

— Да.

Това поне го зарадва, защото въпреки вярата му, че Силхас Руин не се кани да упражни насилие, с Бялата врана човек никога не можеше да е сигурен. Ако Удинаас свършеше посечен с един от онези остри свистящи мечове, то поне смъртта му щеше да дойде пред свидетел. За разлика от сина му, Руд Елале, Онрак не беше толкова глупав, че да се хвърли безразсъдно да търси мъст.

Докато се приближаваше към албиноса Тайст Андий, Удинаас все по-ясно виждаше, че той е преживял тежки изпитания след внезапното си заминаване от този свят. Бронята му беше очукана и пробита, ръцете му бяха оголени. Стара кръв бе зацапала яката на кожения елек под доспехите му. Имаше нови, едва заздравели рани, потъмнелите отоци приличаха на разкаляна вода под лед.

Очите му, уви, си бяха все така сурови и неотстъпчиви, червени като прясна кръв в тъмните кухини.

— За онази стара гробница Азат ли тъгуваш? — попита Удинаас, след като спря на няколко крачки от измършавелия воин.

Силхас Руин въздъхна.

— Удинаас. Бях забравил за бляскавата ти дарба с думите.

— Не помня някой изобщо да го е наричал дарба — отвърна той, решил да пропусне сарказма. — Проклятие, да, винаги. Чудно е, че все още дишам всъщност.

— Да — съгласи се Тайст Андий. — Чудно е.

— Какво искаш, Силхас Руин?

— Дълго време пътувахме заедно, Удинаас.

— Бягахме в кръг, да. Какво от това?

Тайст Андий извърна очи.

— Бях… подведен. От всичко, което виждах. Липсата на сложност. Въобразих си, че останалото от света не е с нищо по-различно от Ледер… докато не се появи този свят.

— Ледерийският вариант на сложност е доста нарцистичен, вярно. Идва от това, че са най-голямата буца говно на купчината. В местен смисъл.

Лицето на Руин стана кисело.

— Говно, вече смачкано хубаво с пета.

Удинаас сви рамене.

— Всички ни спохожда, рано или късно.

— Да.

Тишината между тях се проточи, а Руин все още не можеше да срещне погледа му. Удинаас го разбираше много добре и също тъй знаеше колко неуместно ще е, ако покаже задоволство от смирението на Бялата врана.

— Тя ще бъде Кралица — наруши изведнъж мълчанието Силхас Руин.

— Коя?

Воинът примига, сепнат сякаш от въпроса, а след това нечовешкият му поглед се прикова в Удинаас.

— Синът ти е в голяма опасност.

— Нима?

— Мислех да дойда да поговоря с него. Да му дам нищожния си съвет, доколкото струва нещо. — Посочи вяло с ръка мястото, където стоеше. — Само дотук успях.

— Какво те задържа?

Руин отвърна с гримаса.

— За кръвта на Елейнт, Удинаас, всяка идея за общност е анатема. Или за съюз. Ако ледериите имат духовен асцендент, това е Елейнт.

— А, разбирам. Ето защо Бързия Бен успя да надвие Сукул Анкаду, Шелтата Лор и Менандори.

Силхас Руин кимна.

— Всяка от тях възнамеряваше да предаде другите. Това е недостатъкът в кръвта. Най-често фатален. — Помълча, после добави: — Доказа се с мен и моя брат Аномандър. След като ни завладя драконовата кръв, ние се разделихме. Андарист застана между нас и посегна с двете си ръце, опитваше се да ни задържи близо един до друг, но новообзелата ни арогантност се оказа по-силна от него. Престанахме да сме братя. Чудно ли е изобщо, че…

— Силхас Руин — прекъсна го Удинаас, — защо моят син е в опасност?

Очите на воина блеснаха.

— Моят урок в смирение едва не ме уби. Но оцелях. Когато дойде урокът за Руд Елале, той може да не се окаже толкова щастлив.

— Имал ли си някога дете, Силхас? Едва ли. Да даваш съвет на дете е все едно да хвърляш пясък по стена от обсидиан. Нищо не полепва. Жестоката истина е, че всеки от нас понася собствените си уроци — не можеш да ги заобиколиш. Не можеш да се измъкнеш покрай тях. Не можеш да дариш едно дете с белезите от своите рани — те идват като паяжини, стягат, задушават и това дете ще се бори и напъва, докато не се скъсат. Колкото и благородно да е намерението ти, единствените белези, които ги учат на нещо, са тези, които са си спечелили сами.

— Тогава трябва да те помоля, като негов баща, за едно благодеяние.

— Сериозно ли говориш?

— Да, Удинаас.

Феар Сенгар се беше опитал да промуши този Тайст Андий в гърба, беше се опитал да стъпи в сянката на Скабандари Кървавото око. Труден човек беше Феар, но Удинаас, въпреки всичките си увърталия и преструвки, въпреки горчивите си спомени от робството така и не бе могъл да го намрази истински. На благородството можеш да се възхищаваш дори когато не го срещаш очи в очи. И той беше видял скръбта на Трул Сенгар.

— Е, и какво ще поискаш от мен?

— Дай ми го.

— Какво?

Тайст Анди вдигна ръка.

— Не ми отговаряй все още. Ще ти обясня нуждата. Ще ти кажа какво предстои, Удинаас, а когато свърша, вярвам, че ще разбереш.

Удинаас усети, че се е разтреперил. И докато Силхас Руин продължаваше да говори, твърдата доскоро почва под краката му неумолимо започна да се измества.

Привидно тежкият и уверен ход на този свят се оказваше илюзия, отживяла заблуда.

В действителност всичко рухваше главоломно, сто хиляди канари, хлъзгащи се по сипея на планински склон. Истината беше, съвсем просто казано, ужасяваща.

Онрак стоеше загледан в двете далечни фигури. Разговорът се беше проточил много по-дълго, отколкото бе очаквал, и тревогата му набъбваше. Нищо добро нямаше да произтече от това, сигурен беше. Чу зад себе си сумтене, обърна се и видя двете емлава, на стотина крачки. Те завъртяха огромните си озъбени глави към него и го изгледаха напрегнато, сякаш търсеха позволение, но от дългите им отскоци и присвитите къси опашки той разбра, че са тръгнали на лов. Чувството за вина зад решимостта им изглеждаше инстинктивно, както и войнствеността в широко отворените им очи. Бяха тръгнали да търсят едра плячка заради наближаващата зима.

Онрак отново се обърна към Удинаас и Силхас Руин. Видя, че вече вървят към него, един до друг, и съвсем ясно долови сломения дух на Удинаас, отчаянието в блуждаещия му поглед.

Не, нищо добро нямаше да произтече от това.

Чу как емлава драснаха да избягат от въображаемото му внимание. А той нямаше никакво намерение да ги връща. Никога не им се беше месил. Зверовете обаче бяха твърде глупави, за да забележат това.

Натрапниците нахлуваха в това селение на зла вълна, идваха като авангард на легионите на хаоса. Промяната най-често петнеше света с цвета на прясна кръв. Докато всъщност единственото, което желаеха Имасс, беше мир, утвърждаван в ритуала на живота, сигурен, стабилен и изключително предсказуем. Топлина и дим от огнищата, миризмите на печащо се месо, грудки, стопена мас. Носовите гласове на пеещите жени, тръгнали по скромните си ежедневни шетни. Пъшкането и стоновете на правещите любов, детската глъч. Някой можеше да се труди над рогов връх, над извитото лезвие от дълга разцепена кост или над ядро кремък. Друг да е коленичил край потока и да стърже кожа с лъскави каменни стъргала, а наблизо бе малката падина с ямата с пясък, където бяха заровени други кожи. Когато трябваше някой да пусне вода, клякаха над ямата, та урината да изтече долу. Да опази кожите.

Старите седяха на балваните и наблюдаваха стана, докато всичките им близки шетаха из него, и бленуваха за скритите места и пътеките, отварящи се в треската на монотонните припеви на глухия барабанен ритъм, и вихрените сцени, изрисувани по камъка на светлината на факлите, дълбоко в кипежа на нощта, когато духове разцъфваха пред очите им в безброй цветове, когато шарките се издигаха над повърхността и се рееха и плуваха в пушливия въздух.

Ловът и пирът, събирането и оформянето. Дни и нощи, раждания и смърти, смях и скръб, приказки разказвани и преразказвани, разумът, побран в тях, се разгръща, за да се открие като дар за всеки ближен, за всяко топло, познато лице.

Това, знаеше Онрак, бе единственото, което имаше значение. Всяко усмиряване на духовете целеше опазването на този драгоценен мир, съвършената непрекъснатост. Призраците на предците се рееха наоколо и бдяха над живите. Спомени заплитаха нишки, които свързваха всички в едно, а щом тези спомени се споделяха, обвързването ставаше все по-силно.

В стана зад него любимата му Килава лежеше отпусната върху купища мека кожа, само на няколко дни от раждането на второто им дете. Стариците й носеха дървени купи, пълни с тлъсти вкусни червеи, още парещи от нагорещените плоски камъни около огнищата. И пити пчелен мед, и дъхав чай от плодове и дървесна кора. Хранеха я непрекъснато и щяха да продължат да я хранят, докато не започнеха родилните болки, за да й дадат силата, която щеше да й трябва.

Той си спомни нощта, в която двамата с Килава отидоха в дома на Серен Педак, в онзи странен, увреден град Ледерас. Един от най-тежките мигове в живота на Онрак бе, когато чу за смъртта на Трул Сенгар. Но да се изправи пред вдовицата на своя приятел се бе оказало още по-ужасно. Когато я погледна, усети как всичко в него рухва и заплака, плака неутешимо и — чак много по-късно — се удиви на силата на Серен, на свръхестественото й спокойствие, и си каза, че сигурно е преживяла вече своята скръб през дните и нощите непосредствено след убийството на любимия й. Беше го гледала как плаче с очи, изпълнени с тъга, но без сълзи. След това им бе направила чай, бавно и методично, докато Онрак се беше свил в прегръдката на Килава.

Едва по-късно щеше да се разгневи срещу несправедливостта, срещу ужасното безсмислие на смъртта на приятеля си. А през онази нощ, докато се опитваше да й говори за Трул — за нещата, споделени между двамата от мига на онова крехко съчувствие, когато Онрак реши да го освободи от Стригането — си беше спомнил многократно свирепи битки и дързък отпор, актове на спираща дъха храброст, всеки от които можеше да е белязал достоен край, изпълнена със значимост смърт, бляскава в своята саможертвеност. И все пак Трул Сенгар ги беше преживял всичките, бе постигал триумф сред болката и загубата.

Ако Онрак се бе оказал там, на оплисканата с кръв пясъчна арена, гърбът на Трул нямаше да остане незащитен. Убиецът нямаше да успее в своя акт на брутална измяна. И Трул Сенгар щеше да доживее да види как собственото му дете расте в утробата на Серен Педак, щеше да види с почуда и възхита онова сияние на вътрешна съсредоточеност в изражението на Аквитора. Никое мъжко същество не е в състояние да познае такова чувство на пълнота, разбира се, защото именно женската се превръща в съсъд на приемствеността, в свят образ на надежда и оптимизъм за бъдещия свят.

О, ако можеше Трул да види това. Никой не го заслужаваше повече след всичките битки, след раните, страданията и необятната самота, която Онрак така и не бе успял да прониже — толкова много измени и все пак той не беше превил гръб и беше дал от себе си всичко, което можеше. Не, нищо честно нямаше в това.

Серен Педак се беше държала благосклонно с тях. Беше позволила на Килава да извърши ритуала, гарантиращ безопасно раждане. Но беше дала ясно да се разбере, че не желае нищо повече, че това пътуване ще бъде само нейно и че е достатъчно силна, за да го предприеме.

Да, жените могат да те изумят. Със силата си, със способността си да издържат.

Колкото и да жадуваше Онрак да е до своята Килава сега, да й поднася дарове и храна, всеки такъв опит щеше да се посрещне с присмех от стариците и с предупредително ръмжене от самата Килава. Беше се научил да стои настрана особено сега, когато раждането бе предстоящо.

Така или иначе, беше се привързал към Удинаас. Вярно, той беше човек склонен към много по-хапливи коментари, отколкото Трул някога, присъщи му бяха иронията и сарказмът, защото това бяха единствените оръжия, с които Удинаас можеше да борави умело. При все това Онрак бе започнал да харесва хитроумието му и нещо повече, човекът бе разкрил неочаквани добродетели в новата си роля на баща — добродетели, които Онрак бе забелязал и бе решен ревностно да му подражава, щом дойде неговото време.

Първия път бе пропуснал тази възможност и мъжът, който бе негов син, Улшун Прал, беше отгледан от други, приемни чичовци, братя и лели. Дори Килава най-често бе отсъствала от живота му. Така че, макар да носеше тяхната кръв, Улшун принадлежеше повече на своя народ, отколкото на родителите си. Тъгата от това бе съвсем смътна, казваше си Онрак, останки съжаление, които трудно можеше да вмести в спомените си от безсмъртното съществуване на Ритуала.

Толкова много се бе променило. Този свят сякаш тичаше стремглаво покрай него, ефимерен и неуловим, дни и нощи, които се изплъзваха от ръцете му. Неведнъж се беше оказвал почти парализиран от усещането за загуба, съкрушен от терзание при мисълта за още един изтекъл миг, за още едно стопило се зад него мигновение. Бореше се да опази разсъдъка си, да опази сетивата си нащрек за всяко новопреживяно блаженство от това да си истински жив, да попива, да поглъща и да се наслаждава на вкуса му, а после идваше неизбежният момент, когато всичко се изливаше върху него и погълнатият се оказваше той, мяташе се безпомощен в заслепяващия и оглушаващ го потоп.

Толкова много чувства, а като че ли плачът бе единственият му отговор на толкова неща в този тленен живот — в радост, в скръб, в получаването на дарове и в страданието от загуби. Навярно беше забравил всички други възможни начини да откликва. Навярно те първи си бяха отишли, след като времето бе станало безсмислено, жестоко като проклятие, и бе оставило сълзите да пресъхнат последни.

Удинаас и Силхас Руин се приближиха.

И Онрак отново се почувства готов да заплаче.

Брегът на д’расиланите изглеждаше оглозган и прогнил; размътените от тиня вълни кипяха между разядените варовикови скали и обраслите с мангрово дърво ивици пясък. Грамади пяна с цвета на избеляла плът се издуваха и хлътваха и през далекогледа Щит-наковалня Танакалаян виждаше над линията на прилива по наносите от пясък и чакъл купчини умряла риба, нападнати от чайки и още нещо — дълго, ниско и като че ли от вида на влечугите — нещо, което се надигаше и ровеше в леша, а чайките се пръскаха с крясъци.

Изпита облекчение, че не е на този бряг, така различен от брега, който бе познавал през почти целия си живот — там водата бе дълбока, бистра и убийствено студена; там всеки разлив и провлак беше загърнат в сумрака на черни скали и гъсти гори от бор и ела. Изобщо не си беше представял, че може да съществува бряг като този. Мръсен и вмирисан на кочина. На североизток покрай брега, в подножието на нов планински хребет, възвиващ на юг, нещо като огромна река се изливаше в широкия залив и пълнеше водите му с тиня. Тъкмо притокът на прясна вода, гъста и млечнобяла, беше отровил повечето от залива, доколкото Танакалаян можеше да прецени. И това не изглеждаше редно. Имаше чувството, че гледа сцената на някакво огромно престъпление, дълбок грях, който се разраства като зараза.

— Какво е желанието ви, сър?

Щит-наковалня свали далекогледа и погледна намръщено към брега, изпълнил кръгозора на север.

— Насочете се към устието на реката, капитане. Според мен отточният канал е от другата страна, най-близо до източния бряг — скалите изглеждат стръмни.

— Тази част на брега се вижда ясно, сър… — почна капитанът, — но ме притеснява онова, което не можем да видим. Дори да изчакаме прилива, няма да съм спокоен.

— Не можем ли да се отдръпнем в морето и да подходим към източния бряг?

— Срещу речното течение ли? Може би, макар че от сблъсъка с прилива течението ще е коварно. Щит-наковалня, тази делегация, която чакаме… те не са мореплавателен народ, доколкото разбирам?

Танакалаян се усмихна.

— Верига от буквално непроходими планини прегражда достъпа на кралството към брега, а ивицата територия от другата страна на тази верига се владее от пастирски племена. Между тях и кралство Болкандо има мир. Все едно, да отговоря на въпроса ви: не, Болкандо не са мореплавателен народ.

— Значи това речно устие…

— Да, капитане. С милостивото съгласие на д’расиланите на делегацията на Болкандо е позволено да вдигне лагер на източния бряг на реката.

— Заплахата от нашествие може да превърне и вечни врагове в най-близки съюзници — отбеляза капитанът.

— Така излиза — съгласи се Танакалаян. — Необичайното е, че съюзите, изглежда, се крепят дори сега, когато няма да има никакво нашествие от страна на Ледерийската империя. Подозирам, че някои предимства от мира са станали очевидни.

— Изгоди имате предвид.

— Взаимни, да, капитане.

— Трябва да се погрижа за кораба, сър, щом ще променяме подстъпа към мястото за акостиране.

Щит-наковалня кимна и след като капитанът се отдалечи, отново вдигна далекогледа и се хвана за една от дървените фигури на парапета. Толкова навътре в безименния залив морето не беше особено бурно, но след малко Тронът на войната щеше да започне да обръща и той бе решил да се възползва от силния наклон и издигането на десния борд при маневрата, за да огледа по-добре по стръмните скали на източния бряг.

Смъртен меч Кругава беше в каютата си. След завръщането си от гостуването на адюнктата дестраянт Рун’Турвиан бе решил да се отдаде на усамотение и размисъл, тъй че и той бе под палубите. Присъствието на който и да е от двамата щеше да наложи известна формалност, която за Танакалаян ставаше все по-дразнеща. Той разбираше необходимостта от благоприличие, както и бремето на традицията, което придаваше смисъл на всичко, което вършеха — и на всичко, което бяха, — но беше прекарал дълго време на флагманския кораб на адюнктата, в компанията на малазанци. Те проявяваха в споделянето на тежката служба непринуденост, която отначало го бе стъписала, докато не осъзна стойността на това поведение. Дисциплината на Ловците на кости щеше да е желязна, когато се подадеше сигнал за бой. Но силата, която ги крепеше заедно, беше в другарството, което проявяваха в безкрайно дългите периоди на бездействие, каквито са принудени да търпят всички армии на света. Всъщност Танакалаян бе започнал да харесва грубата им нетактичност, откритото им незачитане на рангове и странната им склонност да се забавляват от най-нелепите неща.

Може би лошо влияние, както намекваха леко неодобрителните намръщени погледи на Рун’Турвиан всеки път, когато Танакалаян си позволеше някой ироничен коментар. Разбира се, дестраянтът разполагаше с дълъг списък поводи за разочарование по отношение на новия Щит-наковалня на Ордена. Прекалено млад, ужасно неопитен, отчайващо склонен към прибързани преценки — последният недостатък просто бе неприемлив за човек, носещ титлата Щит-наковалня.

— Умът ви е прекалено активен, сър — каза веднъж дестраянтът. — Не подобава на Щита-наковалня да прави преценки. Не е ваша работа да решавате кой е достоен за прегръдката ви. Но пък вие никога не сте прикривали предпочитанията си. Това ви го признавам.

Щедро от негова страна, предвид всичко останало.

Танакалаян се загледа в негостоприемния бряг и накъсаните планини — конусовидните върхове на много от тях бяха загърнати от пушеци и зловонни газове. Нямаше да е добре, ако се окажеха изхвърлени срещу опасните скали, но пък предвид естествените особености на отливните течения рискът си беше съвсем реален. Което пък го доведе до една от онези ужасни негови преценки, но пък този път дори дестраянтът нямаше да може да го обвини.

С лека усмивка Танакалаян прибра далекогледа в калъфа от тюленова кожа под лявата си ръка, слезе от фордека и се спусна под палубите. Щеше да им трябва Рун’Турвиан и магията му, за да си осигурят безопасно влизане в речното устие, а това, реши Танакалаян, бе хубав повод да прекъсне уединението на дестраянта, което продължаваше вече дни наред. Рун’Турвиан можеше и да цени привилегията си на пълна изолация и самота, но някои нужди не можеше да се избегнат дори от дестраянта на Ордена. А и на стареца нямаше да му дойде зле малко свеж въздух освен това.

Командният кораб беше сам в залива. Останалите двайсет и четири Трона на войната се бяха задържали на позиция далече в открито море, напълно годни да издържат на всичко, което южният океан можеше да хвърли срещу тях, освен тайфун, разбира се, но според местните лоцмани този сезон бе отминал.

Откакто бяха предоставили „Пенестият вълк“ на адюнктата, за флагмански кораб на Ордена служеше „Листрал“. „Листрал“ беше най-старият кораб във флота — почти четири десетилетия от поставянето на киловете — и бе единственият оцелял от първата серия тримарани със старинни детайли и украса. Това му придаваше страховита външност, всяка видима педя твърдо дърво бе изваяна в подобие на озъбена вълча глава, а централният корпус беше изцяло изваян като тичащ вълк, потопен на три четвърти под ватерлинията, тъй че пяната при носа кипеше от зяпналата зъбата уста на звяра.

Танакалаян обичаше този кораб, дори архаичните каюти от двете страни на коридора на първото ниво под палубата. „Листрал“ можеше да побере едва половината от пътниците, които можеха да поемат Троновете на войната от втората и третата серия. Но пък всяка каюта беше сравнително просторна и всъщност почти луксозна.

Жилището на дестраянта обхващаше последните две каюти от този, десния корпус. В стената между тях сега имаше тясна ниска врата. Кърмовата каюта служеше за лично обиталище на стареца, докато предната бе осветена за храм на Вълците. Както очакваше, Танакалаян завари дестраянта коленичил и склонил глава пред двуглавия олтар. И все пак нещо не беше наред — въздухът вонеше на обгорена плът, на опърлена коса, а Рун’Турвиан, с гръб към него, остана неподвижен, когато Щит-наковалня се провря през люка към коридора.

— Дестраянт?

— Не се приближавай — изграчи Рун’Турвиан с почти неузнаваем глас и Танакалаян чу мъчителния хрип, докато старецът си поемаше дъх. — Няма много време, Щит-наковалня. Бях… решил… че никой няма да ме безпокои в края на краищата, колкото и дълго да се окаже отсъствието ми. — Последва накъсан горчив смях. — Бях забравил за вашето… нахалство, сър.

Танакалаян направи още стъпка навътре.

— Какво се е случило, сър?

— Стойте там, моля ви! — изпъшка дестраянтът. — Трябва да предадете думите ми на Смъртния меч.

Нещо блестеше по лъскавия дървен под около коленичилата фигура, сякаш старият мъж беше протекъл от всички страни — но миризмата не беше като от урина, а течността, макар и гъста като кръв, изглеждаше почти златна на смътната светлина на фенера. Истински страх обзе Танакалаян, щом я видя; думите на дестраянта едва стигнаха до ума му над силните удари на сърцето му.

— Дестраянт…

— Пътувах далече — каза Рун’Турвиан. — Съмнения… усилваща се тревога. Чуйте! Тя не е такава, каквато повярвахме. Ще има… измяна. Кажете на Кругава! Клетвата… ние направихме грешка!

Локвата се разширяваше, гъста като мед, а загърнатата в халат фигура на дестраянта сякаш се смаляваше, свиваше се навътре.

„Той умира. В името на Вълците, той умира!“

— Дестраянт — промълви Танакалаян, надвивайки страха си и преглъщайки ужаса на онова, което виждаше пред очите си, — ще приемете ли прегръдката ми?

Смехът на стареца все едно избълбука от лепкава кал.

— Не, няма.

Стъписаният Щит-наковалня отстъпи назад.

— Вие… вие сте… недостатъчен. От самото начало бяхте такъв — поредната грешка на Кругава в… преценката. Вие ме проваляте и скоро ще провалите и нея. Вълците ще ни изоставят. Клетвата ги предава, разбирате ли? Видях нашата смърт — моята пред вас и другите, които предстоят. Вие, Танакалаян. Смъртният меч също, и всеки брат и сестра от Сивите шлемове. — Закашля се и в гърча му нещо изригна от устата му, плисна в олтара на течни безформени бучки, които се хлъзнаха по гънките на каменната козина и потекоха по вратовете на Вълците.

Коленичилата фигура се смъкна, сгъна се на две под невъзможен ъгъл. Звукът, когато челото на Рун’Турвиан се удари в пода, беше като от счупване на кокоше яйце; костта не оказа никаква съпротива, така че лицето му също се пръсна.

Пред очите на смаяния Танакалаян от разбитата глава на дестраянта потекоха вади водниста течност.

Той просто се… разтапяше. Танакалаян виждаше как сивата каша кипи и се покрива с прозрачни петна мазнина.

Ужасно му се искаше да закрещи, да изригне ужаса си, но го бе завладял един още по-дълбок страх. „Той не пожела да приеме прегръдката ми. Провалил съм го, така каза. И че ще ги проваля всички.“

„Измяна?“

„Не, това не мога да го повярвам.“

„Няма да го повярвам.“

И макар да знаеше, че Рун’Турвиан е мъртъв, Танакалаян му заговори:

— Провалът, дестраянт, беше ваш, а не мой. Далече отпътувахте, нали? Допускам, че… не е толкова далече. — Замълча, мъчеше се да овладее трепета, който го беше обзел. — Дестраянт. Сър. Радвам се, че отхвърлихте прегръдката ми. Защото вече разбирам, че не я заслужавахте.

Не, той не беше просто Щит-наковалня. Не по начина, по който бяха всички преди него, всички онези, които бяха живели и умирали под бремето на тази титла. Не го интересуваше пасивното приемане. Щеше да поеме тленната болка върху себе си, да. Но не безразборно.

„Аз също съм смъртен в края на краищата. Присъщо ми е да мога да претеглям оценката си. За това кое е ценно. И кое не е.“

„Не, няма да бъда като другите Щит-наковални. Светът се е променил — и ние трябва да се променим с него.“ Взря се отново в разтопената каша — единственото, което бе останало от дестраянт Рун’Турвиан.

Щеше да е потрес. Смут и изкривени от страх лица. Орденът щеше да е в хаос и щеше да се падне на Смъртния меч и на Щит-наковалня да задържат здраво кормилото, докато не бъде издигнат нов дестраянт от редиците на братята и сестрите.

По-непосредствената грижа обаче за самия Танакалаян бе това, че нямаше да са защитени с магия при влизането в канала. По негова преценка — колкото и да беше колеблива точно сега — тази новина бе от първостепенно значение.

Смъртният меч трябваше да почака.

Все едно, той нямаше какво да й каже.

„Прегърнахте ли нашия брат, Щит-наковалня?“

„Разбира се, Смъртен меч. Болката му вече е с мен, както и спасението му.“

Умът оформя навиците, а навиците пренастройват тялото. Ездач, цял живот изкарал на конски гръб, ще върви с огънати крака, морякът ще стои разкрачен широко, колкото и да е сигурна опората. Жени, които имат навика да навиват кичурчета коса, след време ще седят с глава, кривната на една страна. Някои хора, склонни да се тревожат непрекъснато, може да скърцат със зъби, а годините ще стегнат мускулите на челюстите им и ще изтъркат кътниците им до гладки бучки.

Йедан Дериг, Стражът, крачеше разсеяно по брега. Нощното небе, така познато за човек, цял живот будувал в часовете, предшестващи изгрева на слънцето, сега му се разкриваше като чуждо, напълно лишено от предсказуемото, от познатото, и мускулите на челюстта му се движеха в постоянен и непрестанен ритъм.

По повърхността на протока пълзяха зеленикавите отражения на комети, като светещите водни духове, каквито често се сбират зад кърмата на корабите. Странници имаше в небето. Приближаваха се нощ след нощ, сякаш някой ги бе призовал. Замъглената луна беше залязла, което донякъде бе облекчение, но Йедан все още можеше да види неспокойното поведение на прилива — нещата, които доскоро бяха сигурни, вече не бяха сигурни. Имаше основания за тревога.

Към брега идваше страдание и шейките нямаше да бъдат пощадени. Беше го споделил със Сумрак и беше видял усилващия се страх в сълзящите очи на вещиците и маговете, което го навеждаше на подозрението, че те също са усетили приближаването на нещо огромно и ужасно. Уви, общите страхове не съживяваха готовността за съдействие — за тях политическата борба си оставаше, беше се усилила дори.

Глупци!

Йедан Дериг не беше от приказливите. Можеше да разполага със сто хиляди думи в главата си, готови буквално за безброй варианти на преподреждане, ала това не означаваше, че го терзае нуждата да ги изрича на глас. Като че ли нямаше много смисъл в това, а според опита му колкото по-дълбока ставаше сложността, толкова повече намаляваше разбирането. Беше убеден, че това не е недостатък в умението да се общува, а във влагането на усилие и разум. Хората живееха затънали в блато от чувства, които полепваха като бучки кал по всяка мисъл, забавяха тези мисли и ги правеха почти безформени. Вътрешната дисциплина, нужна за да се очисти човек от тази склонност към затлачване, обикновено се оказваше прекалено строга, прекалено мъчителна и просто адски трудна. Това всъщност предопределяше нежеланието да се вложи нужното усилие. Другият проблем бе в една всъщност жестока преценка, свързана с осъзнаването, че на света глупавите хора са много повече от умните. Трудността се изразяваше в присъщата за глупавите дарба да прикриват собствената си глупост. Истината рядко се разкриваше в откровено мръщене или в искрено сбръчкване на челото. Издаваше се по-скоро в подозрителен поглед, в нерешителност, изразена в небрежно отхвърляне или в упорито мълчание, предназначено да изрази някаква степен на замислена разсъдливост, каквато в действителност не съществуваше.

Йедан Дериг нямаше време за подобни игри. Можеше да надуши идиот от петдесет крачки. Наблюдаваше хитрите им измъквания, слушаше самодоволното им бръщолевене и непрекъснато се чудеше защо така и не могат да стигнат до наистина същественото осъзнаване, че количеството усилие, влагано в скриването на собствената им глупост, би им послужило по-добре, ако се вложи в съдържателно напрягане на малкото ум, с който разполагат. Стига, разбира се, това подобрение изобщо да беше възможно.

В обществото съществуваха твърде много механизми, предназначени да скриват и всъщност да глезят хилядите и хиляди глупци, особено след като глупците като цяло представляваха мнозинството. В добавка към тези механизми човек също така можеше да открие всевъзможни клопки, капани и примки, всички изобретени с едничката цел да изолират и след това да унищожат умните хора. Никакъв аргумент, колкото и гениален да е, не може в края на краищата да надвие забития в гърба ти нож. Нито брадвата на палача. А кръвожадността на една тълпа винаги е по-гръмка от един самотен разумен глас.

Истинската опасност, разбираше Йедан Дериг, трябваше да се търси в скритите измамници — онези, които можеха да се правят на глупаци, но при все това притежаваха известна хитрина, която, макар и тясно ограничена до непосредственото удовлетворяване на амбициите им за високо положение, се оказваше изключително способна да експлоатира както глупавите, така и умните. Това бяха хората, жадни за власт — и тези хора най-често успяваха да се сдобият с нея. Понеже никой гений няма доброволно да приеме истинската власт, разбира се, след като е наясно с гибелните й последици. А глупците никога не могат да я задържат задълго, освен ако не се примирят с ролята на марионетки, в който случай властта, която държат в ръцете си, е илюзия.

Събери едно скромно множество от такива скрити измамници — хора с посредствена интелигентност, хитри и злонамерени, с алчна амбиция — и сериозната неприятност е гарантирана. Очебиен пример за това можеше да се намери в сборището вещици и магьосници, които доскоро бяха управлявали шейките — доколкото можеше да се управлява един разпръснат, раздробен и потиснат народ.

Стиснал челюсти, Йедан Дериг се наведе. Леките вълни лизнаха ботушите му, водата закъркори в следите, оставени от тях по мекия пясък. Ръцете му трепереха, всичките му мускули бяха изтръпнали от умора. Соленият лъх на брега не можеше да отмие вонята в ноздрите му.

Зад него, в жалката купчина колиби отвъд пясъчната ивица, бяха започнали да се разбуждат гласове. Чу, че някой идва към брега. Стъпките бяха плахи и колебливи.

Йедан Дериг бръкна в студената вода и онова, което доскоро бе ясно, изведнъж се замъгли и разми на тъмни петна. Той загледа как вълните леко засмукват петната навътре и зареди в ума си молитва.

Това на морето

това от брега

давам го щедро

на чистата вода.

Тя застана зад него.

— В името на Празния трон, Йедан, какво си направил?!

На ужасеното неверие на сестра си той отвърна с:

— Убих ги всичките освен две, кралице.

Тя го заобиколи, нагази във водата, застана срещу него, вдигна главата му и се взря в очите му.

— Но… защо? Нима си помисли, че няма да мога да се справя с тях? Че ние няма да можем?

Той сви рамене.

— Те искаха крал. Който да те държи подвластна. Когото те на свой ред да държат в ръцете си.

— И затова ги изби? Йедан, голямата къща се е превърнала в кланица! И наистина ли си мислиш, че можеш просто така да измиеш ръцете си от онова, което си направил? Току-що си изклал двайсет и осем души. Шейки. Моя народ! Старци и старици! Изклал си ги!

Той я изгледа намръщено.

— Моя кралице, аз съм Стражът.

Тя го зяпна. Изписаното на лицето й говореше съвсем ясно. Вярваше, че брат й е полудял. Беше стъписана от ужас.

— Когато Пули и Скуиш се върнат, ще убия и тях — увери я той.

— Няма.

Разбираше, че разумният разговор със сестра му е невъзможен. Не и в този момент, докато в селото се извисяваха викове на потрес и скръб.

— Моя кралице…

— Йедан! — изохка тя. — Нима не разбираш какво си ми причинил? Не разбираш ли, че тази рана, която си нанесъл… да направиш такова нещо заради мен… — Не довърши и той видя сълзи в очите й. А после погледът й се вледени и тонът й стана твърд: — Останали са ти две възможности, Йедан Дериг. Оставаш и ще бъдеш даден на морето. Или приемаш изгнанието.

— Аз съм Стражът…

— Тогава ще бъдем слепи за нощта.

— Това не може да се допусне!

— Глупак. Оставил си ме без избор!

Той бавно се изправи.

— Тогава ще приема морето…

Тя се обърна към тъмните вълни. Наведе глава, раменете й се разтърсиха и гласът й излезе на хрип:

— Не. Махни се оттук, Йедан. Иди на север, в старите земи на Едур. Няма да приема още една смърт в мое име — нито една. Колкото и да е заслужена. Ти си моят брат. Върви си.

Не беше от измамниците, той го знаеше. Нито беше глупава. При безкрайната съпротива на сборището бе имала по-малко власт, отколкото й повеляваше титлата. И може би с цялата си интелигентност Ян Товис се беше примирила да приеме това ограничение. Ако вещиците и магьосниците се бяха оказали толкова мъдри и трезви, че да осъзнаят гибелната съблазън на амбицията, той щеше да остави нещата каквито бяха. Но те не мислеха за равновесие. Искаха онова, което бяха загубили. Не бяха показали благоразумието, което ситуацията налагаше.

Затова ги беше премахнал и властта на сестра му вече бе абсолютна. Смутът й бе съвсем разбираем. Рано или късно тя щеше да проумее онова, което бе нужно тепърва. А именно — завръщането му като Страж. Като баланс на безконтролната й власт.

Щеше да бъде търпелив.

— Ще направя както казваш — отвърна той.

Тя не пожела да се обърне. Затова Йедан Дериг кимна мълчаливо и тръгна на север по брега. Беше оставил коня си и едно товарно животно вързани на двеста крачки по-натам, точно над линията на прилива. Сигурна мярка на благоразумие, в края на краищата, е точно да предвидиш последствията. Съживените емоции могат да удавят човек толкова лесно, колкото и прибоят, а той нямаше желание да усилва повече терзанията й.

Скоро слънцето щеше да се вдигне, макар че с дъжда по пътя блесналото му око едва ли щеше да се вижда дълго, а това също беше добре.

Странници се носеха в нощното небе и ако шейките изобщо можеха да се надяват да преживеят онова, което идеше, политиката на измяна трябваше да бъде пометена. Окончателно.

Беше негова отговорност в края на краищата. Навярно сестра му беше забравила прастарите клетви, обвързващи Стража. Но той не ги беше забравил. Тъй че беше направил необходимото.

Никакво удоволствие не бе изпитал. Удовлетворение, да, каквото щеше да изпита всеки благоразумен, умен човек, успял да прочисти водата от множество късогледи акули. Но не удоволствие.

Вървеше по брега. Вдясно от него сушата изсветляваше.

Но морето отляво си оставаше тъмно.

Понякога границата между двете изтъняваше неимоверно.

Пули пристъпваше от крак на крак, зяпнала в ямата. Трапът гъмжеше от змии, лениви в началото, но сега, докато денят се затопляше, се гърчеха като червеи в отворена рана. Тя подръпна носа си, който напоследък я засърбяваше всеки път, щом се върнеше към навика да си дъвче устните, но смъденето не се махна. Което означаваше, разбира се, че е задъвкала сбръчканите гънки плът, покрили останалото от зъбите й.

Стареенето си беше мъка. Първо провисна кожата. После на всяко място се настаниха болежки, дори по места, които не съществуваха. Жегвания, сърбежи и спазми, а през цялото време кожата продължаваше да провисва, бръчките ставаха по-бръчкави, гънките се нагъваха още повече и всичката красота си отиваше. Извивката на щръкналия задник, невинността на стегнатите цици. Лицето, още годно да устои на вятър и слънце, устните, още сладки и меки като бучки топена мас. Всичко си отиде. Остана само един ум, който все още си въобразяваше, че е млад, че бъдещето му се е ширнало навън, докато той стои заклещен в торба отпуснато месо и трошливи кокали. Не беше честно.

Подръпна отново носа си, за да се разсее от тези мисли. И друго имаше обаче. Продължаваха да растат точно тези части, които не трябваше. Уши и нос, брадавици и бенки, косми избиваха навсякъде. Тялото забравяше собствените си правила, плътта оглупяваше, а бистрият ум вътре можеше да хленчи колкото си ще, но нищо реално не се променяше, освен към все по-лошо.

Тя се разкрачи и се изпика върху каменистата пръст. Дори най-простите неща ставаха все по-малко предсказуеми. Ох, каква мъка беше стареенето.

Главата на Скуиш се показа между съскащите змии, очите й примигаха.

— Ей ма — рече Пули. — Още съм тука.

— Откога?

— Един ден и една нощ, вече е заран. Ти намери ли квот’ ти трябваше? Че се схванах.

— И едни спомени ма налазиха, дет’ хич ги не ща. — Скуиш почна да се измъква от купищата змии, ни една от които като че ли нямаше нищо против, нито го забелязваха дори, както бяха заети с трескаво оплождане, което сякаш продължаваше вечно.

— Ма може и да ни се доще, а?

— Кой знай.

Скуиш протегна ръка и Пули с пъшкане помогна на приятелката си да се измъкне от трапа.

— Н-да, добре си се вмирисала. Змийска пикня и бяло мазало, яйца и в ушите ще ти израснат.

— Хладен дух трябва за пътуване, Пули, и хич няма да го правя повече, тъй че миризмата е най-малкият ни проблем. Уф, трябва да се накисна в морето.

— Е, далече ли пътува, Скуиш?

— Лошо и лошо, Пули. Студена кръв на изток, дет’ никакво слънце не може да я сгрей. Видях плътни черни облаци да се търкалят и железен дъжд, и разорана земя. Гледам, звездите си отидоха и нищо няма, освен зелени блясъци, а тия блясъци и те — студени, студени като кръвта на изток. Всичко стръкове, а само един клон, видиш ли ти. Един клон.

— Значи правилно се досетихме и други път Сумрака като вземе да лае да се махат шейките от брега, можеш да я наддумаш и да я накълцаш едно хубаво. Пък после гласуваме и я махаме. Нея, че и Стража също.

Скуиш кимна, докато се мъчеше да махне бучки лепкава змийска сперма от косата си, без особен успех обаче.

— Каквото си си докарала, Пули. Не може да лупаш и да лупаш, и да си мислиш, че светът няма да те избуха. Ще те избуха и още как. Докато брегът се троши и троши, ще те буха, а накрая се давим. Видях прах, Пули, ама не беше от пръст. Беше от натрошени кости и кожа и сънища и прашинки, изненада, ха! Толкоз сме олупани, сестро, че можем само да се изсмеем и да скачаме в морето.

— Все ми е тая — измърмори Пули. — Толкоз болежки имам, че цялата на болежка съм станала.

Двете вещици шейки — единствените останали живи, както скоро щяха да разберат — тръгнаха към селото.

Вземи един бляскав парещ лъч от слънчевия огън, придай му форма, вдъхни му собствен живот и след колебливото охлаждане на ваянието ще се появи човек като Руд Елале. Ще примига невинно, без да съзнава, че всичко, до което се докосне, би могло като нищо да изригне в унищожителни пламъци — стига да си го науми. И докато го учиш, докато го водиш към зрелостта, остава изключителната задръжка: каквото и да правиш, не го пробуждай за гнева.

Понякога, беше разбрал Удинаас, потенциалът е сила, която е най-добре да се избегне. Защото потенциалът, който усещаше в сина си, не беше повод за ликуване.

Помисли си, че сигурно всеки баща изпитва такъв проблясък на заслепяващата, пареща истина: в мига, в който усети предстоящото господство на своя син, било физическо или не толкова явно застрашаващо със заканата си. А може би това всъщност ставаше рядко, породено от конкретните обстоятелства. В края на краищата не на всеки баща синът може да се преобрази в дракон. Не на всеки баща синът таи в очите си златния блясък на утрото.

Нежната невинност на Руд Елале бе като меко наметало, криещо под себе си чудовищна същност, и това бе неизбежен факт, изгарящото послание в кръвта на сина му. Силхас Руин бе говорил за това с разбиране, болезнената истина бе изписана на лицето му. Зреещата жътва на Елейнт, плодоносна жестокост, жадна да се самоутоли и гледаща на света (на който и да е, на всеки свят) единствено като на поле за паша, а обещанието за засита чакаше своя миг в набъбващата лакомия на силата.

Рядко успяваше същество с омърсена кръв да надделее над тази вродена мегаломания.

— Ах, Удинаас — беше казал Силхас Руин. — Мой брат, може би Аномандър. Оссерк? Може би, а може би не. Имаше един Гадател на кости някога… и един соултейкън Джагът. Шепа други — кръвта на Елейнт в тях бе изтъняла — и точно затова имам надежда за Руд Елале. Той е трето поколение — не се ли е сблъскал с волята на майка си?

Е, казваха, че имало такова нещо.

Удинаас се потърка по челото. Погледна отново към стъкмената от бивни колиба и се зачуди дали не трябва да влезе и да сложи край на тези преговори веднага. В края на краищата Силхас Руин не беше включил себе си сред тези, които са овладели драконовата си кръв. Късче откровеност от страна на Бялата врана, изтръгнато от раната на унижението, безспорно. Единствено то все още задържаше Удинаас.

Присвит до него и загърнат в облаците дим от огнището, Онрак изпусна дълга въздишка, която просвири от ноздрите му — счупи един нос достатъчно пъти и всяко издишване се превръща в измъчена музика. Така поне беше с воина.

— Той ще го вземе според мен.

Удинаас кимна. Не можеше да се довери на себе си, за да проговори.

— Аз съм… смутен, приятелю. Че склони да позволиш тази среща. Че си намери оправдание и не се противопостави на поканата на Тайст Андий. Тази колиба, Удинаас, е може би място, пълно с лъжи. Какво би спряло Бялата врана да предложи на сина ти сладка глътка от ужасната сила?

В тона на Онрак нямаше загриженост, която да заслужи нещо повече от убийствено мълчание. Удинаас отново потърка лицето си, неспособен да реши кое бе по-неотзивчиво — лицето или ръцете му, и зачуден защо отговорът му се струваше толкова важен.

— Вървял съм в селението на Старвалд Демелайн, Онрак. Сред костите на безброй мъртви дракони. При самата порта труповете бяха струпани като лъскави мухи по перваз.

— Ако наистина е присъщо за Елейнт да жадуват за самоунищожение — промълви Онрак, — не би ли било по-добре да измъкнеш Руд от този порок?

— Съмнявам се, че е възможно — отвърна Удинаас. — Можеш ли да отвърнеш природата, Онрак? Всеки сезон сьомгата се връща от морето и вдига умиращото си тяло нагоре и нагоре срещу теченията, за да намери мястото, където е родена. Древните тенаги оставят стадата си да умрат сред костите на ближните си. Бедерините мигрират всяко лято до средата на равнината и се връщат всяка зима до окрайнините на леса…

— Все примитивни същества…

— И познавах роби в селото на Хирот — роби, били преди това войници, и те вехнеха от скръб, защото знаеха, че има бойни полета — места, където за първи път са пуснали кръв, — които никога вече няма да видят. Копнееха да се върнат, да минат отново през тях, да застанат пред гробните могили, пълни с костите на паднали приятели и другари. Да си спомнят и да поплачат. — Удинаас поклати глава. — Не сме много по-различни от зверовете, с които делим нашия свят, Онрак. Единственото, което наистина ни отделя от тях, това е нашият талант да отхвърляме истината — а сме адски добри в това. Сьомгата не оспорва нуждата си. Тенагите и бедерините не подлагат на съмнение онова, което ги подтиква.

— Значи си готов да обречеш сина си на съдбата му?

— Изборът не е мой — изръмжа Удинаас.

— А на Силхас Руин ли е?

— Онрак, може да изглежда, че тук сме защитени, но това е илюзия. Рефугиумът е отхвърляне на толкова много истини, че ме оставя без дъх. Улшун Прал, ти, целият ви народ — вие сте си внушили този живот, този свят. А Азатът на портала ви задържа в самозаблудата ви. Това място, колкото и да е възхитително, е затвор. — Удинаас изсумтя. — Трябва ли да го окова тук? Мога ли? Смея ли? Забравяш, че бях роб.

— Приятелю — отвърна Онрак. — Аз съм свободен да пътувам из други светове. Станах от плът. Станах отново цял. Истина ли е това, или не е?

— Ако това място бъде унищожено, вие отново ще станете Т’лан Имасс. Това е точното име, нали? Онова безсмъртие на кости и изсъхнала плът. Племето тук ще се разпадне на прах.

Онрак го гледаше с изпълнени с ужас очи.

— Откъде знаеш това?

— Не вярвам Силхас Руин да лъже. Попитай Килава — забелязал съм как гледа, особено когато гостува Улшун Прал или когато тя седи до тебе край огъня. Тя знае. Не може да защити този свят. Дори Азатът не може да надделее срещу това, което предстои.

— Значи сме обречени.

„Не. Има го Руд Елале. Моя син.“

— И тъй — отрони след дълга пауза Онрак, — ще отпратиш сина си далече, за да може да живее.

„Не, приятелю. Ще го отпратя далече… за да спася всички вас.“ Но не можеше да изрече това на глас, не можеше да го разкрие. Защото вече познаваше Онрак добре; добре познаваше също така Улшун Прал и всички други тук. И те нямаше да приемат такава жертва. Нямаше да приемат Руд Елале да рискува живота си заради тях. Щяха без колебание да приемат собственото си унищожение. Да, Удинаас познаваше тези Имасс. Не гордостта ги правеше това, което бяха, а състраданието. Трагичният вид състрадание, онова, което се самопожертва и вижда в тази саможертва единствения избор, така че всъщност няма никакъв избор.

По-добре беше да събере страха и надеждата, и всичко останало, и да ги затаи в себе си. Какво можеше да предложи на Онрак сега, в този момент? Не знаеше.

Ново мълчание, а след това Имасс продължи:

— Е, добре. Разбирам и одобрявам. Няма защо той да умира с нас. Няма защо всъщност да вижда такова нещо, когато ни сполети. Искаш да му спестиш скръбта, доколкото е възможно. Но, Удинаас, неприемливо е ти да споделиш съдбата ни. Ти също трябва да напуснеш този свят.

— Не, приятелю. Това няма да го направя.

— Но все пак остава нуждата на сина ти да бъдеш с него.

„О, Руд ви обича всички, Онрак. Почти толкова, колкото, изглежда, обича мен. Но аз все пак ще остана, за да му напомням какво се бори да съхрани.“

— Не мога да го последвам там, където ще отидат със Силхас Руин — отвърна той. А после въздъхна и се усмихна вяло на Онрак. — Освен това тук и само тук, в твоята компания — в компанията на всички Имасс — съм почти щастлив. Няма доброволно да се откажа от това. — Толкова много истини можеше да се крият в тези сладкодумни лъжи. Макар причината да беше заблуда, чувствата, побрани така грижливо в тях, не бяха.

Колко по-лесно би било да разсъждаваш като тенаг или бедерин, каза си той. Истина от повърхността до сърцевината, плътна и чиста. Да, много по-лесно щеше да е.

Руд Елале излезе от колибата, последван след миг от Силхас Руин.

От лицето на сина си Удинаас разбра, че всякакво официално сбогуване ще е прекалено мъчително. Най-добре беше това да приключи с колкото може по-малко формалности. Той стана, а с него — и Онрак.

Наоколо имаше други. Наблюдаваха мълчаливо, усетили, че става нещо важно и знаменателно. Уважението и благовъзпитаността ги караха да стоят деликатно встрани.

— Нека го направим… непринудено — промълви Удинаас.

Онрак кимна.

— Ще се опитам, приятелю.

„Не е лицемер, о, не. По-малко човек, отколкото изглежда, значи. Всички са такива, проклети да са.“

— Прекалено чувствителен си — промълви Удинаас колкото можа по-топло, за да не ужилят думите му.

По страните на Онрак се застичаха сълзи и той само кимна, без да отвърне.

„Е, край на непринудеността.“

— О, хайде ела с мен, приятелю. Дори Руд не може да отхвърли дара ти.

И двамата пристъпиха към Руд Елале.

Силхас Руин се отдръпна встрани, за да изчака новия си повереник, и загледа прочувственото сбогуване с кървавите си очи.

Смъртен меч Кругава напомняше на Танакалаян за детството му. Все едно беше излязла от някоя от десетките легенди, които бе слушал свит под дебелите кожи, всички онези секващи дъха приключения на велики герои с чисто сърце, храбри и непоколебими, които винаги знаеха кой заслужава острия ръб на меча им и които все грешаха във вярата си в другите — до момента, в драматичната развръзка на разказа, когато истината за измяна и какво ли още не се разкриваше и се нанасяше възмездието. Дядо му винаги знаеше кога да придаде повече плътност на гласа си, кога да замълчи, та напрежението да се проточи, кога да прошепне някое ужасно разкритие. Само за да достави наслада на ококореното дете в късните часове на нощта.

Косата й беше с цвета на желязото. Очите й грееха като ясни зимни небеса, а лицето й все едно беше изваяно от суровите скали на Периш. Физическата й сила не отстъпваше на волята й и двете изглеждаха неподатливи на никоя сила в смъртния свят. Казваха, че макар да е навлязла в петото десетилетие на живота си, никой брат или сестра от Ордена не може да я надвие в двубой с каквото и да било оръжие или сечиво — от ножа за дране на кожи до кирката.

Когато дестраянт Рун’Турвиан отишъл при нея, за да й говори за страшни сънища и ужасни видения, това се оказало сухата прахан за пещта на несъкрушимото чувство за предназначение на Кругава и за вярата в неизбежното й извисяване в герой.

Малко детски убеждения надживяват мрачните подробности, диктувани от усета на възрастния, и макар Танакалаян все още да се смяташе за млад, не натрупал все още присъщото за зрелостта благоразумие, вече бе видял достатъчно, за да осъзнае истинския ужас, таящ се под бляскавата повърхност на самообреклата се героиня, известна на всички като Смъртния меч на Сивите мечове на Периш. Всъщност той бе започнал да подозира, че никой герой, без оглед на време и обстоятелства, не е като в приказките, които му бяха разказвали преди толкова години. Или може би беше по-скоро нарастващото разбиране, че десетките добродетели, натрапвани като достойни за подражание, си имат своята по-мрачна страна. Сърдечната чистота често означаваше също тъй яростна непримиримост. Несъкрушимата храброст не приемаше нито едно жертвоприношение за прекалено голямо, дори това да означаваше да се поведат десет хиляди войници на сигурна смърт. Излъганата чест можеше да премине в неудържимо безумие в търсенето на възмездие. Благородни клетви можеха да удавят кралство в кръв или да сринат империи на прах. Не, истинската природа на героизма бе нещо заплетено и объркано, с безброй страни, много от които грозни и почти всички — ужасни.

Тъй че дестраянтът, в последните си дихания, бе стигнал до едно мрачно откритие. Сивите шлемове бяха предадени. Или щяха да бъдат предадени съвсем скоро. Предупреждение, което да разпали у Смъртния меч изпепеляващите пламъци на гнева и възмущението. И Рун’Турвиан бе очаквал Щит-наковалня да нахлуе в каютата на Кругава, за да повтори зловещото послание и да види огньовете, пламнали в светлосините й очи.

„Братя и сестри! Извадете мечовете! Потоците трябва да потекат пурпурни в ответ на поруганата ни чест! На бой! Врагът е от всички страни!“

Аха.

Танакалаян обаче не само че не беше пожелал да прегърне дестраянта в смъртната му болка, но не изпитваше никаква охота да хвърля Сивите мечове в такова опустошително безумие. Обясненията на стареца — основанията му, подробностите — буквално не съществуваха. Липсваше съществена информация. Един герой без цел бе като сляпа котка в яма, пълна с псета. Кой можеше да предвиди посоката на удара на Кругава?

Не, това трябваше да се обмисли трезво. В уединение, спокойно и разсъдливо.

Смъртният меч посрещна ужасната вест за смъртта на дестраянта общо взето по очаквания начин. Коравото лице стана още по-кораво, очите блеснаха като лед, започнаха да се трупат въпроси, на които Танакалаян или не можеше да се надява, че ще намери отговор, или, както се оказа, не желаеше да отговори. Въпросите и неизвестните бяха най-опасните врагове за такива като Смъртния меч Кругава, които вирееха най-добре в увереност, независимо от отношението си към реалността. Той видя как тя се разколеба, след като цялата опора под краката й изведнъж се оказа несигурна; видя как потрепери ръката й, нетърпелива сякаш да се вкопчи в дръжката на меча и да потърси сигурното обещание на тежкото желязно острие; и как инстинктивно изправи рамене, като в очакване на тежестта на ризницата — защото тази новина със сигурност налагаше да облече доспехите. Но той я беше заварил неподготвена и уязвима, а това като нищо можеше само по себе си да се окаже вид измяна и той разбра, че трябва да внимава, да покаже пред нея повече безпомощност, отколкото самата тя навярно изпитваше; да изрази в очите си и в несъзнателните жестове неимоверната нужда от увереност. Накратко — да подири като малко дете суровото й, вдъхващо сигурност величие.

Ако това го превръщаше в жалко същество, в лицемер, в интригант и лукав манипулатор, да, тези обвинения бяха жестоки. Щеше да се наложи да ги обмисли колкото може по-обективно и да не си спести никаква присъда, колкото и да се окажеше сурова и тежка.

Предшествениците му Щит-наковални изобщо нямаше да се притеснят, разбира се. Но липсата на преценка за себе си, отказът да подложиш на изпитание собствените си допускания и убеждения можеше да доведат до невъзможност да съдиш другите. Представи си до какво варварство би могла да доведе такава нечовешка позиция. Не, тази игра бе крайно арогантна и той нямаше да я играе.

Освен това всичките привидно инстинктивни подкани към нея да не забравя висшата си отговорност бяха всъщност най-подходящото, което трябваше да направи. Нямаше да е от полза за никого, ако Кругава изпаднеше в крайна скръб или пък, Вълците да не дават, в открита паника. Бяха отплавали на война и бяха загубили своя дестраянт. Голите факти бяха достатъчно обезпокоителни.

Тя трябваше да се втвърди като стомана и нейният Щит-наковалня трябваше да види точно това в този миг насаме, а след предполагаемия успех щеше да намери нужната увереност в себе си и да повтори суровия ритуал пред братята и сестрите на Ордена.

Но втората сцена трябваше да почака, защото бе дошло времето да срещнат пратениците на Болкандо и Танакалаян се чувстваше спокоен, докато ботушите им хрущяха по осеяния с натрошени корали бряг. Вървеше на една крачка зад Смъртния меч.

Въздухът беше душен, от ослепително бялата ивица бряг извираше зной. Натрошените рачешки черупки бяха почервенели на слънцето, струпани в накъсан низ покрай най-високата линия на прилива. Дори накацалите по избелелите като кост изтръгнати мангрови коренища чайки изглеждаха изтощени до смърт.

Двамата периши изгазиха пясъка и продължиха по широкото ветрило на тинестия речен бряг от лявата им страна. Пространството бе осеяно с избуяли туфи лятна светлозелена трева. Покрай брега стоеше дълга колона стражи на Болкандо, на двайсетина крачки от редиците затънали в калта дънери. Странно, но всичките тези стражи, високи, тъмнокожи, с варварски пъстри кожени наметала, стояха с лице към водата, обърнали гръб на двамата гости периши.

Миг след това Танакалаян се стъписа, понеже някои от дънерите започнаха да се мятат в тинята. Той извади далекогледа от калъфа, за да ги огледа по-добре. Бяха гущери! Огромни гущери. Нищо чудно, че воините на Болкандо стояха с гръб към гостите си!

Кругава не издаде с нищо, че е забелязала сцената край реката.

Павилионът на Болкандо бе огромен, явно с десетки помещения. Платнищата на главния вход бяха дръпнати и стегнати с позлатени токи за резбованите дървени пилони. Слънчевата светлина, процеждаща се през изкусно тъкания балдахин, превръщаше пространствата вътре в прохладен мек свят от кремаво и златно и Танакалаян и Кругава спряха, щом прекрачиха входа, смаяни от блажената хладина. Лъхащият в лицата им въздух носеше аромата на непознати благовония и подправки.

Очакваше ги някакъв служител, облечен в сърнешка кожа и със сребърна ризница, толкова тънка, че нямаше да може да спре и детска кама. Лицето му беше забулено. Той се поклони и с мълчалив жест ги покани да тръгнат по заграден с копринени завеси коридор. В другия му край, на петнайсетина крачки, стояха двама стражи, и те със същите дълги и тънки ризници. В тесните им колани бяха затъкнати метателни ножове, по два на всяко бедро. Кожените ножници, пристегнати под лявата ръка и обшити с парчета кост, издаваха по-големи оръжия, къси саби навярно, но сега бяха празни. Войниците носеха плитки шлемове без лицев предпазител и когато се приближи достатъчно, Танакалаян с изненада видя, че суровите им лица са нашарени с гъста плетеница от белези, като всяка срязана бразда е запълнена с тъмночервена боя.

Стражите стояха мирно и с нищо не показаха, че са забелязали двамата гости. Кругава мина между тях и Танакалаян я последва на стъпка по-назад.

Залата беше просторна. Всички мебели — а те бяха много — като че ли бяха направени от свързващи се сегменти и сякаш бе възможно да се сгънат или разглобят, но това с нищо не намаляваше изящната им красота. Не се виждаше и парче дърво, непокрито с лъскав кремав лак, който навяваше на Щит-наковалня мисълта за излъскана кост.

Очакваха ги двама сановници, и двамата седнали от едната страна на правоъгълна маса, на която бяха подредени бокали от ковано сребро, по три пред всеки стол. Зад двамата стояха слуги, имаше и още двама зад столовете, предназначени за перишите.

По стените отляво и отдясно бяха окачени пана в дървени рамки, но платът не бе изпънат и изобразените по тях сцени — усамотени безлюдни градини — сякаш преливаха, изпълнени с движение. Танакалаян осъзна, че са изработени от най-нежни коприни, нарочно, за да оживяват от въздушните течения. Ето защо от двете им страни, докато вървяха към столовете, от каменни извори бликаше вода, цветчета се полюшваха под нежната, недоловима милувка на вятъра, пърхаха листа, а острият мирис на подправки във въздуха още повече подсилваше тази илюзия за градина. Дори светлината, прозираща през балдахина, беше изящно изпъстрена.

Смъртен меч Кругава, разбира се, бе закалена, може би дори безразлична към тези неща и му напомни неумолимо за връхлитащ през храсти глиган, докато крачеше след нея към очакващите ги места.

Сановниците станаха в знак на уважение точно в мига, в който облечените в тежка дрънчаща броня гости спряха пред тях. Кругава заговори първа, на търговската реч.

— Аз съм Кругава, Смъртен меч на Сивите мечове. — След като заяви това, смъкна тежките си ръкавици. — С мен е Щит-наковалня Танакалаян.

Всички слуги вече им наливаха тъмна течност от една от трите големи стъкленици. Двамата представители на Болкандо вдигнаха пълните си бокали и Кругава и Танакалаян последваха примера им.

Мъжът отляво, може би в седмото си десетилетие — тъмното му лице бе нашарено с отрупани с накити белези, — отговори на същия език:

— Добре дошли, Смъртен меч и Щит-наковалня. Аз съм канцлер Рава от кралство Болкандо и говоря от името на крал Таркуф на тези преговори. — След това посочи много по-младия мъж до себе си. — Това е конквестор Авалт, който командва кралската армия.

Воинската професия на Авалт личеше съвсем явно. В добавка към същата ризница, каквато носеха стражите в коридора, имаше метални налакътници и наколенници. Освен четирите метателни ножа, с прости дръжки и излъскани от дълга употреба, носеше къс меч, прибран в ножница под дясната му ръка, и крива сабя под лявата. Ивици плетено желязо покриваха ръцете му от китките до ставите на пръстите, а след това продължаваха по дължината на четирите пръста, с издължено парче извито желязо, предпазващо горната половина на палците. Шлемът на конквестора — с набузници и предпазител за носа, изкован в подобие на змия със странно плоска глава — бе поставен на масата. Множество белези красяха лицето на воина, като най-големият минаваше диагонално през дясната му буза и свършваше при ъгълчето на стиснатите му устни. Това, че ударът е бил жесток, личеше по хлътналата кост.

След като представянията приключиха, двамата мъже от Болкандо вдигнаха бокалите си и всички отпиха.

Течността бе противна и Танакалаян едва се сдържа да не повърне.

Като видя израженията им, канцлерът се усмихна.

— Да, отвратително е, нали? Кръв от четиринадесетата дъщеря на краля, смесена с мъзга от кралското дърво Хава — същото дърво, дало острия трън, който отвори вената й. — Помълча, после добави: — Според обичая на Болкандо в чест на официални преговори той трябва да принесе в жертва едно от собствените си деца, в доказателство за своя ангажимент към договореностите.

Кругава остави бокала си може би малко по-силно, отколкото бе нужно, но си замълча.

Танакалаян се покашля.

— Въпреки високата чест, която ни се оказва с това жертвоприношение, канцлер, съгласно нашия обичай сега трябва да скърбим за смъртта на четиринадесетата дъщеря на краля. Ние перишите не проливаме кръв преди преговори, но ви уверявам, че нашата дума, щом бъде дадена, е също така обвързана с чест. Ако обаче очаквате доказателство за това, сме затруднени.

— Не е необходимо доказателство, приятели — усмихна се Рава. — Кръвта на девственото дете вече е в нас, нали?

Когато слугите напълниха втория от трите бокала, подредени пред всеки от тях, Танакалаян усети как Кругава настръхна. Този път обаче течността бе прозрачна и от нея лъхна нежен дъх на цветя.

Канцлерът, който не можеше да е останал сляп за внезапния смут на перишите, отново се усмихна.

— Нектар от цветята шарада от кралската градина. Ще се уверите колко изключително прочистващо действа на небцето.

Отпиха и наистина, струята сладко освежително вино им донесе осезаемо облекчение.

— Шарадата — продължи канцлерът — се подхранва изключително от мъртвородените на съпругите на краля, поколение след поколение. Тази практика не е прекъсвана от седем поколения.

Танакалаян се изкашля тихо, усетил, че Кругава — сдържаността й бе рухнала окончателно — всеки момент ще запокити сребърния бокал в лицето на канцлера. Бързо остави своя, пресегна се и със съвсем малко усилие успя да го изтръгне от ръката й и внимателно да го постави на масата.

Слугите наляха последното приношение, което за Танакалаян приличаше на най-обикновена вода, въпреки че, естествено, това наблюдение вече не изглеждаше толкова убедително, колкото може би му се искаше. „Последно прочистване, да. От кралския кладенец, където държат кокалите на сто гниещи крале. Превъзходно!“

— Изворна вода — заяви канцлерът, но гласът му прозвуча някак напрегнато, — в случай, че ожаднеем в многословието си. Е, моля, заемете местата си. След като приключим със словата, ще пируваме с най-отбраните ястия, които кралството може да предложи.

„Тестисите на шестия син? Лявата цица на третата дъщеря?“

Танакалаян почти чу вътрешния стон на Кругава.

Когато се изрекоха последните думи за сбогом и двамата варвари поеха обратно към лодката си, слънцето вече се беше смъкнало ниско. Канцлер Рава и конквестор Авалт придружиха перишите точно до средата и изчакаха там, докато тромавият съд бе избутан от пясъците и заподскача над водата, докато гребците влязат в ритъм. След това двамата сановници се обърнаха и закрачиха небрежно назад към павилиона.

— Любопитно е, нали? — измърмори Рава. — Тази тяхна безумна нужда да рискуват на изток.

— Без да се вслушат във всичките предупреждения. — Авалт поклати глава.

— Какво ще кажеш на стария Таркуф? — попита канцлерът.

Конквесторът сви рамене.

— Да даде на глупаците каквото им трябва, разбира се, с минимално пазарене по цената. Също така ще посъветвам да наемем спасителен флот от Дийл, който да тръгне след корабите им. Да ги последва поне до брега на Пеласиарско море.

— Съвсем правилно, Авалт — измърмори Рава.

Влязоха в павилиона, продължиха по коридора и се върнаха в главната зала, отново в безопасната компания на слугите, чиито тъпанчета бяха прободени и езиците им — отрязани. Все пак винаги съществуваше опасността от шпиони, които могат да четат по устните, което означаваше, че тези четирима нещастници ще умрат преди залез-слънце.

— Тази тяхна сухопътна сила, която трябва да мине през кралството — каза Рава, след като отново се настани до масата. — Предвиждаш ли някакъв проблем?

Авалт взе втората стъкленица и си наля още вино.

— Не. Перишите държат много на честта. Ще останат верни на думата си поне по време на марша. Тези, които се върнат от Пустинните земи — стига някои да успеят, — няма да са в състояние да направят кой знае какво, освен да се подчинят на волята ни. Ще съберем всички ценности от оцелелите и ще ги продадем като кастрирани роби на дрешите.

Рава се намръщи.

— Стига Таркуф да не разбере. Бяхме напълно изненадани, когато ония съюзници на перишите налетяха на нашите сили.

Авалт кимна, спомнил си за внезапния сблъсък по време на дългия поход към границата на империята Ледер. Ако перишите бяха варвари, то Изгорените сълзи на Хундрил трудно можеха да се нарекат човешки същества. Но Таркуф — проклета да е люспестата му крокодилска кожа — си ги беше харесал и точно тогава започна целият този кошмар. Нищо по-лошо нямаше, Авалт беше твърдо убеден в това, от крал, решил да поведе армията си лично. Всяка нощ десетки шпиони и убийци водеха жестока, но общо взето безшумна война в лагерите. Всяка сутрин околните блата се оказваха пълни с трупове и орляци лешоядни птици. А Таркуф стоеше спокойно, вдишваше дълбоко мразовития нощен въздух и се усмихваше към безоблачното небе — побеснелият твърдоглав глупак.

Е, слава на деветглавата богиня, кралят се беше върнал в палата си, осмукваше кокалчета на жабешки крака, а Изгорените сълзи останаха на лагер отвъд реката, малко зад североизточните блата, и умираха от блатна треска и какво ли още не.

Рава допи виното си и си наля още.

— Видя ли лицето й, Авалт?

Конквесторът кимна.

— Мъртвородени… кръвта на четиринадесетата дъщеря… винаги си имал богато, макар и малко гадно въображение, Рава.

— С вкуса на сок от набедрена препаска постепенно се свиква, Авалт. Чужденците рядко го възприемат. Все пак, признавам с неохота: бях впечатлен от това, че никой от двамата не повърна тая гадост.

— Чакай само да избие в новите рани, които ще понесат.

— Това ме подсеща — защо не дойде дестраянтът им? Очаквах Върховният им жрец да ги придружи.

Рава сви рамене.

— Засега не можем да внедрим хора в редиците им, тъй че въпросът ти все още не може да получи отговор. Слязат ли на брега и навлязат ли в кралството ни, ще разполагаме с достатъчно лагерни курви и носачи и ще разберем всичко, което ни трябва.

Авалт се отпусна на стола си и хвърли поглед към канцлера.

— Четиринадесетата? Фелаш, нали? Защо нея, Рава?

— Тая кучка отхвърли попълзновенията ми.

— Защо просто не я открадна?

Сбръчканото лице на Рава се сбръчка още повече.

— Опитах. Вслушай се в предупреждението ми, конквестор: никога не се опитвай да се промушиш покрай прислужниците на Кралската кръв — те са най-жестоките убийци, които е виждал този свят. Вестта стигна до мен, разбира се… три дни и четири нощи най-неописуеми изтезания на агентите ми. И кучките имаха наглостта да ми пратят бутилка с осолените им очи. Какво безочие!

— Отмъсти ли им? — попита Авалт и отпи, за да прикрие тръпката си на ужас.

— Не, разбира се. Прекалих със страстта си към нея. Даде ми се добър урок. Вслушай се и в това, драги ми млад воине. Не всяко плясване по ръката трябва да разпалва кръвна вражда.

— Вслушвам се във всичко, което ми казваш, приятелю.

Отпиха отново, всеки потънал в своите мисли.

И толкова по-добре.

Слугата, който стоеше зад и отдясно на канцлера, се помиряваше с личния си бог, след като се бе потрудил здраво в оживената размяна с мигане с колегата си шпионин до масата срещу него, и с пълното съзнание, че скоро ще му разпорят гърлото. В паузата, докато двете змии придружаваха перишите до лодката им, той бе предал на една носачка на блюда пълен доклад за всичко казано в залата и тази жена вече се готвеше още тази нощ да се отправи на опасното си пътуване обратно до столицата.

Може би прекалилият канцлер Рава се бе примирил със суровия урок, който бе понесъл заради нахалството си, урок, даден от палачите на лейди Фелаш на непохватните му агенти. Самата лейди, уви, съвсем не се беше примирила.

Разправяха, че пенисът на Рава бил съблазнителен колкото настъпен дъждовен червей. Самата мисъл как този червей пълзи нагоре по бедрото й бе достатъчна, за да разпали пламъците на възмутения гняв у четиринадесетата дъщеря на краля. О, тя едва започваше да дава уроци на похотливия дърт канцлер.

В малкото кралство Болкандо животът бе приключение.

Ян Товис беше склонна да довърши грозната касапница, започната от брат й, въпреки че бе под въпрос дали щеше да успее, предвид настръхналия бесен гняв на Пули и Скуиш. Двете плюеха и кълняха, ситнеха стъпки на убийствения танц, ръсеха потоци пикня във всички посоки, докато кожените стени на колибата не станаха винено тъмни от пороя. Ботушите за езда на самата Сумрак също бяха оплискани, но пък бяха по-пригодни да не пропускат тази гадост. Търпението й обаче не беше толкова неуязвимо.

— Спрете най-после!

Две разкривени от бяс лица се извърнаха рязко и я изгледаха с ярост.

— Трябва да го хванем! — изръмжа Пули. — Кръвни проклятия! Отрови за гниене, бодлива риба. Девет нощи в болка! Девет и девет по толкова!

— Той е прокуден — заяви Ян Товис. — Случаят е приключен.

Скуиш изкашля храчка, завъртя рязко глава и я отпрати да плисне в стената точно вляво от Сумрак. Ян Товис изръмжа и посегна към дръжката на меча си.

— Неволно беше! — вресна Пули, скочи връз сестра си и дръпна рязко назад изведнъж пребледнялата вещица.

Ян Товис с усилие задържа меча в ножницата. Мразеше да се ядосва, мразеше тази загуба на самообладание. Особено след като се събудеше в нея, бе почти невъзможно да я озапти. В този момент бе на самата граница на яростта. Само още една обида — в името на Блудния, дори само още една кисела физиономия — и щеше да ги убие и двете.

Пули явно беше намерила достатъчно разум да осъзнае заплахата, защото продължи да бута Скуиш назад, докато двете се озоваха при отсрещната стена. Обърна се и занарежда:

— Съжаления, о, кралице, най-искрени съжаления и извинения. Скръб, скръб, ваше величество, и може би това, сигурна съм, вля жилото на отровата в тия стари жили. Извинения, от мене и от Скуиш. Ужасна вест, ваша милост, ужасна!

Ян Товис успя някак да пусне дръжката на дългия меч и заяви навъсено:

— Нямаме време за всичко това. Шейките загубиха своето сборище, освен вас двете. Загубиха и своя Страж. Вече сме само ние трите. Кралица и две вещици. Трябва да обсъдим какво ще правим.

— И речено е — заговори Пули, като закима енергично. — Речено е, морето е сляпо за брега и също тъй сляпо за шейките, и се надига морето. Надига се, твое величество. Шестото пророчество…

— Шестото пророчество! — изсъска Скуиш, промуши се напред покрай сестра си и изгледа с гняв Ян Товис. — Ами петнайсетото пророчество? Нощта на родствената кръв? „И вдига се и брегът ще потъне в нощ на сълзи във водата и червен ще потече светът! Ближен след ближен, клане спохожда шейките и шейките ще се удавят! В недишащия въздух.“ А кое може да е по-недишащо от морето? Твоят брат е избил всички ни, до един!

— Той е прокуден — заяви твърдо Сумрак. — Нямам брат.

— Трябва ни крал! — нададе вой Скуиш и заскуба косата си.

— Не ни трябва!

Двете вещици замръзнаха, уплашени от свирепия й поглед и стъписани от думите й.

Ян Товис вдиша дълбоко. Нямаше как да скрие разтрепераните си ръце и гнева, който я беше обзел.

— Не съм сляпа за морето. Не — чуйте ме, и двете! Замълчете и просто ме чуйте! Водата наистина се вдига. Този факт е неоспорим. Брегът потъва — точно както предричат половината пророчества. Не съм толкова глупава, че да пренебрегна мъдростта на древните пророци. Шейките са в беда. На нас се пада, на мен, на вас, да намерим изход. За нашия народ. Враждата ни трябва да свърши — но ако не можете да оставите настрана всичко, което се случи, и да го направите веднага, не ми оставяте никакъв избор, освен да ви… — Щеше да каже „да ви прокудя и вас“, но видя — с немалко задоволство, — че двете вещици си помислиха нещо друго, нещо много по-жестоко и окончателно, и млъкна.

Скуиш облиза изсъхналите си устни, погледна я умолително и изхленчи:

— Трябва да избягаме от брега, кралице.

— Знам.

— Трябва да напуснем. Пусни призив от острова, събери всички шейки. Трябва и трябва да почнем сетното си пътуване.

— Както е предречено — прошепна Пули. — Сетното ни пътуване.

— Да. Сега селяните погребват телата. Вие трябва да изречете последните молитви. А след това ще се погрижа за корабите. Самата аз ще отида на Трети девичи остров — трябва да подготвя евакуацията.

— Само за шейките имаш предвид!

— Не, Пули. Проклетият остров ще бъде потопен. Взимаме всички.

— Мръсни затворници!

— Убийци, лентяи, комарджии, уроди!

Ян Товис изгледа с гняв двете вещици.

— Въпреки всичко.

Двете не издържаха на погледа й. След миг Скуиш заситни към изхода.

— Молитви и молитви, да. От мъртвото сборище, от всички шейки и от брега.

Щом Скуиш изскочи навън, Пули се изгърби в грозно подобие на поклон и затича припряно след сестра си.

Останала отново сама, Ян Товис се свлече на платнения походен стол, минаващ за нейния трон. Толкова й се искаше да заплаче. От безсилие, от гняв и от скръб. Не, искаше й се да заплаче за себе си. Загубата на брат й — отново… и пак.

„О! Проклет да си, Йедан.“

Още по-отчайващото бе, че като че ли разбираше мотивите му. За една потънала в кръв нощ Стражът бе премахнал дузина гибелни заговори, всеки от които целеше да я премахне. Как можеше да го мрази за това?

„Но мога. Защото ти вече не стоиш до мен, братко. Сега, когато брегът потъва. Сега, когато най-много си ми нужен.“

Е, не беше от полза за никого кралицата да плаче. Истинският сумрак не беше време за жал в края на краищата. Съжаления може би, но не и жал.

А ако всички древни пророчества се окажеха верни?

Тогава нейните шейки, съвсем оредели и отчаяни, бяха обречени от съдбата да променят света.

„И аз трябва да ги поведа. С две коварни вещици до мен. Трябва да поведа своя народ — далече от брега.“

С идването на мрака два дракона се извисиха в нощното небе, единият костенобял, другият обгърнат сякаш от някакъв неугасим огън под златните люспи. Направиха кръг над разпръснатите мигащи огньове на стана на Имасс и се понесоха на изток.

На един хълм стоеше мъж и гледаше след тях, докато се изгубиха от погледа му. След малко до него застана още някой.

И да плачеха, мракът скри тази истина до сърцето си.

Някъде сред хълмовете емлава изръмжа победоносно, за да възвести на света, че е убила жертвата си. Гореща кръв попиваше в земята, очи се бяха оцъклили и нещо, което бе живяло на воля, вече не живееше.

3.

В този ден сетен тиранинът каза истината.

Детето му, излязло от света на мрака,

се вдигна като знаме пред бащината крепост

и пламъци в прозорците лудуваха в измамно тържество.

Хиляда по хиляда шепи пепел изсипа се на сцената.

А казват, че кръвта не пази спомен, нито вярност.

В този ден сетен тиранинът съзря истина.

Синът роди се в тъмна стая с женските ридания,

преброди тъмна кула по екнещи от болка коридори,

за да побегне в нощ безлунна

под тежкия пестник и озверялото лице на господаря.

Доказал бе бащата, че дълга се простира сянката

и връща се над своя зъл създател по-дълбока

в сляпата си страст. И ето истината проста:

тирани, както и светци, ще рухнат.

И в сетния им дъх, попит от сянката

на сетното им упование, ще ги прегърне истината

на каменното ложе.

Слънцето стига далече

Ресто Фаран

— Устните ми изтръпват от целувките ти.

— От карамфиловото масло е.

— Зъбобол ли имаш?

— Не, доколкото знам. — Огледа пръснатите по пода дрехи, видя гамашите си и се пресегна да ги вземе. — Скоро ли тръгвате?

— Ние ли? Предполагам. Адюнктата не издава плановете си.

— Привилегията на командващия. — Тя стана, за да се обуе, намръщи се и завъртя кръст, за да се напъха в тях. Да не би да пълнееше? Възможно ли беше изобщо?

— Е, този танц беше сладък. Мисля просто да се наведа ей така и да…

— Не бих те съветвала, скъпи.

— Защо не?

„Ще ти изтръпне цялото лице.“

— М-м, всяка жена си има своите тайни.

„Аз поне — определено.“

— Също така мисля да остана тук — каза малазанецът.

Шурк, наведена, за да стегне връзките на ботушите си, се навъси.

— Още няма и полунощ, капитане. Не се канех да прекарам кротко вечерта у дома.

— Ненаситна си. Е, да бях само половината мъж, който бих искал да съм…

Тя се усмихна. Трудно беше да й омръзне точно с този. Беше започнала дори да свиква с този дебел, намазан с восък мустак под уродливия нос. Но беше прав за нея по начин, който дори не можеше да си представи. Ненаситна, и още как. Облече елека от сърнешка кожа и затегна каишките под гърдите си.

— Полека да не се задушиш, Шурк. Гуглата ми е свидетел, модата тук като че ли е измислена да скопи жените — това ли е подходящата дума? Да скопи? Всичко като че ли е замислено, за да те затвори, да затвори духа ти, сякаш свободата на една жена е някаква заплаха.

— Всичко е самоналожено, миличък — отвърна тя, докато стягаше оръжейния си колан, а после взе от пода смъкналата се на купчина пелерина и я изтърси. — Вземи десет жени, всички най-добри приятелки. Гледай ги, когато една от тях се ожени. Докато разбереш, тя вече е най-отгоре, седи самодоволно и с чувство на превъзходство на брачния си трон. И скоро всяка женичка от цялата тази сган хуква да си хване съпруг. — Метна пелерината на гърба си и закопча токите на раменете. — А царствената съвършена кучка седи най-горе и кима одобрително.

— Биография? Леле. Все едно, не трае дълго.

— О?

— Естествено. Цветята и розите са докато мъжът й не избяга с някоя от онези най-добри приятелки.

Тя се изсмя, след което изруга:

— Проклет да си, казах ти да не ме разсмиваш.

— Нищо няма да напука съвършеното ти лице, Шурк Елале.

— Знаеш какво казват — старостта дебне всички ни, Рутан Гъд.

— Някоя дърта вещица ли те е подгонила? Не се забелязва.

Тя тръгна към вратата.

— Забавен си, Рутан, дори когато се държиш идиотски. Исках да кажа, че повечето жени не се обичат. Не истински, не в основния смисъл. Ако някоя се окаже, че си е сложила оковите, ще ги боядиса златни и ще се скапе, докато не види същите окови на всяка друга жена. Това е вродената ни гадна черта. Заключи вратата, като излезеш.

— Казах вече — възнамерявам да остана тук тази нощ.

Нещо в тона му я накара да се обърне. Непосредствената й реакция бе да го изрита навън, макар и само за да наблегне на факта, че той все пак е гост, а не проклет от Блудния член на домакинството. Но беше доловила шепота на желязо в думите му.

— Проблеми в малазанската казарма ли, капитане?

— Има един вещ в морската пехота…

— Вещ в какво? Би ли ме запознал с него?

Погледът му пробяга настрани. Той бавно се надигна в леглото и опря гръб на стената.

— Вещ е нашият вариант на гадател на Плочите. Все едно, адюнктата е разпоредила… гадаене. Тази нощ. Някъде по това време.

— И?

Мъжът сви рамене.

— Може би съм просто суеверен, но самата идея за това ме изнервя.

„Нищо чудно, че беше толкова енергичен.“

— И искаш да останеш тук колкото може по-дълго.

— Аха.

— Добре, Рутан. Би трябвало да се върна до разсъмване, надявам се. Може да закусим заедно.

— Благодаря, Шурк. А, приятно прекарване и гледай да не се умориш.

„Няма начин, скъпи.“

— Почини си — каза му тя, докато отваряше вратата. — Утре сутринта ще ти трябват сили.

Винаги им давай нещо, преди да си тръгнеш. Нещо, което да подхранва очакването, след като очакването може толкова добре да заслепи един мъж до някои явни несъответствия в… хм, апетита. Заслиза по стълбите. Карамфилово масло. Нелепо. Налагаше се поредна визита при Селуш. Нивото на поддръжка на Шурк Елале ставаше все по-сложно напоследък, да не говорим колко скъпо.

Щом излезе, се сепна, като видя огромната фигура, надвиснала от отсрещния алков.

— Ублала! Сенките на Празния трон да те вземат дано, стресна ме. Какво правиш тук?

— Кой е той? — изръмжа великанът. — Ще го убия заради теб, ако искаш.

— Не, не искам. Ти пак ли си почнал да ме следиш? Слушай, вече ти го обясних това, нали?

Ублала Пунг наведе очи и измърмори нещо неразбираемо.

— Какво?

— Да. Казах „да“, капитане. О, иска ми се да избягам!

— Мислех, че Техол те е включил в Кралската гвардия — каза тя с надеждата да го разсее.

— Не обичам да лъскам ботуши.

— Ублала, трябва да го правиш само веднъж на няколко дена — или може да си наемеш някой…

— Не моите. На всички други.

— На другите гвардейци?

Той кимна унило.

— Ублала, повърви с мен — ще те черпя едно питие. Или три. — Тръгнаха по улицата към моста над канала. — Слушай, онези гвардейци просто се възползват от добротата ти. Не си длъжен да им лъскаш ботушите.

— Не съм ли?

— Не си. Ти си гвардеец. Ако Техол знаеше за това… хм, може би трябва да кажеш на приятелите си в гвардията, че ще споделиш едно-друго с най-добрия си приятел, краля.

— Той е най-добрият ми приятел, нали? Даде ми пиле.

Минаха по моста, като пъдеха с ръце рояците тлъсти мухи, и продължиха по широка улица покрай един от нощните пазари. Малазанските войници, които се шляеха тук, бяха повече от обичайното, забеляза тя.

— Точно така. Пиле. А човек като Техол не би разделил пиле с кого да е, нали?

— Не знам. Може би.

— Виж, Ублала, довери ми се за тези неща. Ти имаш приятели по високи места. Кралят, канцлерът, Цеда, кралицата, Кралският меч — всеки от тях с радост би разделил пиле с теб и можеш да си сигурен, че няма да са толкова щедри с никого от съгвардейците ти.

— Значи не съм длъжен да лъскам ботуши?

— Само своите или можеш да наемеш някой да го прави.

— Ами кърпенето на скъсано по униформите им? Точенето на ножовете и мечовете им? Ами прането на долните им гащи…

— Спри! Никакви такива… и вече особено държа да обещаеш, че ще поговориш с приятелите си. С който и да е от тях. Техол, Бъг, Брис, Джанат. Ще го направиш ли заради мен? Ще им кажеш ли какво те карат да правиш другите гвардейци?

— Добре.

— Хубаво. Ония кучи синове, другарите ти в гвардията, ще си имат големи неприятности. А, ето една подходяща кръчма — използват пейки вместо столове, тъй че няма да стърчиш като последния път.

— Хубаво. Жаден съм. Ти си добра приятелка, Шурк. Искам да се чукам с теб.

— Колко мило. Но просто разбери, много мъже се чукат с мен и това не бива да те притеснява, нали?

— Добре.

— Ублала…

— Да, добре, обещавам.

Отрядът яздеше в бавен тръс към град Ледерас и Кисуеър седеше оклюмала в седлото. Не поглеждаше към сестра си, Синтър, за да не би чувството за вина, което изпитваше, да пропълзи и да стисне в болезнена хватка душата й и да я повлече към забвението.

Знаела беше, че Синтър ще я последва навсякъде, и когато керванът на набиращите за армията изтрополи през селото им в джунглите на Дал Хон, е, това беше просто още една проверка на тайното й убеждение. Най-лошото беше, че включването й в морската пехота не бе нищо повече от проклета прищявка. Ускорена от една малка неразбория, а кръжащата навътре спирала на подозренията нямаше да намери в сърцевината си нищо друго освен самата Кисуеър — прокълнатата „друга“ жена, обитаваща като усмихната сянка, невидима в периферията на едно семейство. О, можеше да преживее скандала само с едно тръсване на главата и няколко пренебрежителни жеста. Не че го беше обичала — всички духове на гората знаеха, че един прелюбодействащ мъж е недостоен за женска любов, защото живее само заради себе си и няма да направи никаква жертва в името на честта на съпругата си, нито заради децата им. Не, мотивите й съвсем не бяха толкова романтични.

Скуката се оказа зъл пастир — бичът й така и не спираше да плющи. Гладът за забраненото добави още един мрачен оттенък към настройката на импулсите й. Знаела беше винаги, че рано или късно ще я прогонят от селото, ще я отхвърлят до края на живота й. Такова прогонване вече не беше смъртно наказание — необятният свят отвъд джунглата вече бе отворил множество спасителни изходи. Малазанската империя беше необятна, обхващаше милиони граждани на три континента. Да, знаеше, че няма да е никак трудно да изчезне сред тази благословена анонимност. А освен това знаеше, че винаги ще си има компания. Синтър — толкова способна, толкова практична — бе идеалната компания за всички нейни приключения. И, ох, как добре го знаеше Белия чакал, сестра й беше красавица и заедно двете никога нямаше да се боят от липса на мъжка компания.

Наемащите във войската като че ли й предлагаха бърз изход, непредвидено навременен, и те с охота бяха заплатили пътните разходи. Беше се вкопчила в опашката на хиената.

Сестра й Синтър я последва, естествено.

Трябваше да приключи с това. Но Бадан Грук беше пометен от бурното течение след тях. Глупакът бе затънал по Синтър.

Ако си беше направила труда да вложи малко мисъл в решението си, щеше да е осъзнала ужасното бедствие, в което бе въвлякла всички. Малазанските морски пехотинци поискаха десет години служба, а Кисуеър просто се усмихна, сви рамене и подписа за дългосрочната, като си каза, че щом играта й омръзне, просто ще дезертира и отново ще се стопи в анонимност.

Уви, нравът на Синтър бе от съвсем друга мая. Това, което поемеше вътрешно, го пазеше, а положеше ли клетва, държеше на нея до последния си дъх.

На Кисуеър не й отне много време да осъзнае грешката, която бе направила. Не можеше току-така да избяга и да изостави сестра си, която междувременно бе проявила достатъчно дарования, за да я направят сержант. И макар Кисуеър да беше общо взето безразлична към съдбата на Бадан Грук — толкова зле скроен беше горкият за войник, още повече за отдельонен сержант, — й ставаше все по-ясно, че Синтър е стегнала някакви възли между тях. Точно както Синтър бе последвала Кисуеър, така и Бадан Грук бе последвал Синтър. Но страшното бреме на отговорността не се оказваше сърцевината на връзката между Синтър и Бадан Грук. Още нещо ставаше тук. Дали сестра й всъщност не се беше влюбила в тоя глупак? Може би.

Колко по-лесен бе животът в селото, въпреки цялото дебнене и трескавото сплитане на бедра в храстите край реката — там поне Кисуеър беше сама за себе си и каквото и да я сполетеше, сестра й щеше да е извън него. И в безопасност.

Ех, да можеше да върне всичко онова…

Това самодоволство сред морските пехотинци можеше да ги убие всичките. Отдавна беше престанало да е забавно. Ужасното пътуване на онези отвратителни транспортни кораби чак до Седемте града. Походът. Ю’Гатан. Още морски пътувания. Град Малаз. Крайбрежното нашествие на този континент — нощта на реката, — веригите, тъмното, прогнилите килии и без храна…

Не, Кисуеър не можеше да погледне към Синтър и да види окаяното й състояние. Нито можеше да срещне измъчения поглед на Бадан Грук, цялата тази скръб и горест.

Искаше й се да беше умряла в онази килия.

Искаше й се да беше приела предложението на адюнктата за освобождаване, след като поставянето им извън закона бе оповестено официално. Но Синтър не даде и дума да се каже. Естествено.

Беше тъмно, но Кисуеър усети, когато сестра й изведнъж дръпна юздите. Войниците непосредствено зад тях свърнаха настрани, за да не се сблъскат конете. Пъшкания, ругатни, а след това — разтревоженият глас на Бадан Грук.

— Синтър? Какво става?

Синтър се изви на седлото.

— С нас ли е Неп? Неп Фъроу?

— Не — отвърна Бадан.

Кисуеър видя как искреният страх закипя в сестра й и сърцето й се разтуптя. Синтър имаше сетива…

— В града! Трябва да побързаме…

— Чакай — изграчи Кисуеър. — Синтър, моля те… ако там става някаква неприятност, нека те да се справят с нея…

— Не… трябва да препуснем!

И изведнъж заби петите си в хълбоците на коня и той се понесе напред. Всички я последваха, и Кисуеър също. Главата й се замая — струваше й се, че като нищо ще изхвърчи от гърба на коня — толкова изтощена, толкова слаба…

Но сестра й. Синтър. Проклетата й сестра, тя вече беше морски пехотинец. Беше една от най-преданите на адюнктата — и макар онази кучка да си нямаше никаква представа, тъкмо войници като Синтър — тихите, безумно верните — бяха железният гръбнак на Ловците на кости.

Злост заплющя в душата на Кисуеър, като дрипаво знаме в нощта. „Бадан го знае. Аз го знам. Тавори — ти открадна сестра ми. А с това, кучко студена, аз няма да се примиря!“

„Искам си сестра си, проклета да си!“

„Искам си сестра си!“

— Та къде е глупакът?

Юмрук Кенеб сви рамене.

— Арбин предпочита компанията на тежките. Войниците с кал по носовете и прашни бури в черепите. Юмрукът играе ашици с тях, напива се с тях, вероятно спи с някои от тях, между другото.

— И това ли е подходящият начин да си спечелиш уважение? — изсумтя Блистиг.

— Зависи, предполагам — отвърна Кенеб. — Ако печели на ашици, ако надпива всички, докато се натъркалят под масите, и изтощава всеки любовник, осмелил се да сподели леглото на Юмрука, може и да върши работа.

— Не ставай глупак, Кенеб. Един Юмрук трябва да се държи на разстояние. Да е по-голям от живота и по-зъл освен това. — Наля си още една халба от пенливата местна бира. — Радваш се, че седиш тука, предполагам.

— Аз дори не трябваше да съм на последното гледане. Бях там на мястото на Гръб, нищо повече.

— Сега момчето ще трябва само да си сърба кашата. — Блистиг се наведе над масата. Бяха намерили луксозна кръчма, с високи цени, тъй че не привличаше малазански войници под капитански ранг, и от известно време, през последните няколко седмици по-точно, Юмруците се събираха тук, за да пият и да се оплакват. — Та как изглеждат тия гледания? Чуват се какви ли не слухове. Хора, които плюят саламандри или змии излизат от ушите им, и горко му, ако някое бебе вземе, че се роди в този момент някъде из квартала — по три очи и раздвоени езици. — Той поклати глава, удари три бързи глътки и изтри устата си с ръка. — Казват, че тъкмо каквото там е станало на последното, било настроило адюнктата за всичко, което стана след това. Цялата онази нощ в град Малаз. Целият вой с картите. Дори убийството на Калам…

— Не знаем дали е убит — прекъсна го Кенеб.

— Ти беше там, в оная каюта — настоя Блистиг. — Какво стана?

Кенеб извърна очи. Изведнъж му се дощя нещо по-силно от бира. Откри, че е неописуемо изстинал, с лепкава пот по челото и дланите, като в треска.

— Скоро ще почне — промърмори той. — Пипне ли се веднъж…

— Всички с малко акъл в главата са напуснали казармите, разбра ли го това? Цялата проклета армия се е пръснала из града тая нощ. Плашиш ме, Кенеб.

— Спокойно — чу се той да отвръща. — Изплюх само един саламандър, доколкото помня.

Детсмел беше наел стая за нощта, голяма стая на четвъртия етаж, с балкон и бърз достъп до покрива. Цяла проклета месечна заплата, но имаше изглед към временния щаб — е, към ниския купол поне, а в другия край на покрива на странноприемницата имаше късо спускане към съседната сграда и после бърз спринт по задната уличка няма и на три пресечки от реката. Най-доброто, което можеше да направи, общо взето.

Мейсан Джилани беше пристигнала с буре бира и самун хляб, макар че единственото приложение за хляба, което Детсмел можеше да предвиди, бе да попиват повърнатото — боговете знаеха, никакъв глад не изпитваше. След това се домъкнаха Иброн, Шард, Корд, Лимп и Кръмп, награбили прашни бутилки вино. Магът беше смъртно пребледнял и разтреперан. Корд, Шард и Лимп изглеждаха уплашени, а Кръмп се хилеше като ударен по главата с мокър парцал.

Детсмел ги изгледа всичките намръщено, вдигна раницата си от пода и я тупна върху единствената маса. Иброн рязко завъртя глава.

— Гуглата да те вземе, некромант, с вонящата ти магия. Само ако знаех…

— Ти даже не беше поканен — изръмжа Детсмел — и можеш да се разкараш по всяко време. А какво прави бившият Извънреден с тоя плавей?

— Ще издялкам нещо! — отвърна Кръмп с ярка зъбата усмивка като на кон, просещ ябълка. — Може би една голяма риба! Или ескадрон кентаври! Или гигантски саламандър — макар че това може да е опасно, о-о, твърде опасно, освен ако не му сложа един щифт на опашката да може да го издърпаш — и чене на панти, да се отваря и затваря и да издава звуци като смях. Че то, ако река, мога да…

— Да си го навреш в задника, това можеш — прекъсна го Детсмел. — Или още по-добре аз да го направя, сапьор.

Усмивката на Кръмп увехна.

— Не бъди толкова зъл де. Всички дойдохме тука да свършим нещо. Сержант Корд и ефрейтор Шард ще пият, казаха, и ще се молят на Кралицата на сънищата. Лимп ще спи, а Иброн ще прави защитни магии и прочие. — Конските му очи се извърнаха към Мейсан Джилани — тя се беше изтегнала в единствения тапициран стол, изпружила крака и с отпуснати клепачи, сплела пръсти в скута си — и дългата му челюст бавно увисна. — А тя ще е красива — прошепна Кръмп.

Детсмел въздъхна отчаяно, развърза раницата и започна да вади разни мъртви същества. Кълвач, космат черен плъх, игуана и някаква странна твар със синя кожа и големи очи, която можеше да е прилеп или гола костенурка — беше намерил съществото, голямо колкото лисица, увиснало на разтроената си опашка на един щанд на пазара. Старицата се беше изкикотила, когато го купи, доста злокобна реакция, ако питаха Детсмел. Все пак разполагаше с достатъчно приличен асорти…

Вдигна очи и видя, че всички са го зяпнали.

— Какво има?

Мръщенето на Кръмп помрачаваше обикновено безизразното му лице до нещо… обезпокоително.

— Ти… — промълви той. — Ти нали не си… случайно… не си, ъъ… некромант. Нали?

— Не съм те канил тук, Кръмп!

Иброн се потеше.

— Слушай, сапьор — ти, Кръмп Боул или както там ти беше името. Ти не си вече от Нередовните на Мот, запомни го това. Ти си войник. От Ловците на кости. Получаваш заповеди от Корд, сержант Корд, ясно?

Корд се покашля.

— Точно така, Кръмп. И, ъъ, заповядвам ти да, ъъ, да дялкаш.

Кръмп примига, облиза устни и кимна на сержанта си.

— Да дялкам, ясно. Какво искаш да ти издялкам, сержант? Кажи там, каквото и да е. Само без некроманти, нали?

— Естествено. Да речем, всички в тая стая. Освен Детсмел, разбира се. Но всички останали. М-м, на коне, препускащи в галоп коне. Коне, галопиращи над пламъци.

Кръмп отри устни и хвърли свенлив поглед към Мейсан Джилани.

— И нея ли, сержант?

— Давай — провлече Мейсан Джилани. — Нямам търпение да го видя. Не забравяй да включиш и себе си, Кръмп. На най-големия кон.

— Аха. С гигантски меч в едната ръка и проклетия в другата!

— Идеално.

Детсмел се върна към менажерията си от умрели животни и ги подреди на масата в кръг, глава към опашка.

— Богове, как вонят! — изпъшка Лимп. — Не можеш ли да ги топнеш в ароматни масла или нещо такова?

— Не може. Това го правим, за да си спасим кожите всички, ясно? Дори твоята, Иброн, сякаш на Рашан му пука да помогне поне малко тая нощ. От мен зависи Гуглата да не дойде в тази стая. Тъй че никакви прекъсвания повече, ако не искате да ме убиете…

Кръмп вдигна рязко глава.

— Звучи идеално…

— И да умрат всички останали, включително и ти, Кръмп.

— Това вече не звучи толкова идеално.

— Дялкай — заповяда му Корд.

Сапьорът отново наведе глава над работата си и върхът на езика му щръкна като ларва на щръклица, показала се да глътне въздух.

Детсмел отново се съсредоточи върху кръга от трупчета. Прилепът-костенурка колкото лисица го беше зяпнал с едно гигантско гълъбово око. Той едва не подскочи, когато мъртвата игуана му намигна вяло.

— Богове на бездната! — простена Детсмел. — Върховен дом Смърт е дошъл.

Изпукаха тапи.

— Преследват ни.

— К’во? Я стига, Ърб. Ние сме тия, дет’ преследват, нали? Няма да позволя на проклетия ми ефрейтор с двете лица да се скатава от служба… тука въртим наляво…

— Дясно, Хелиан. Току-що зави надясно.

— Това е само щот’ сме един до друг, виждаш го различно. Беше ляво за мен, ако за теб е дясно, твой проблем. Я виж тука, не е ли бардак т’ва? Отишъл е в бардак? Що за ефрейтор имам, а? Какво им е лошото на малазанските жени, ей? Хващаме го и искам да му отрежеш топките, ясно? Ще сложа край на това веднъж завинаги.

Стигнаха до тясното стълбище и Хелиан се пресегна с две ръце, уж да се хване за перилата. Но нямаше никакви перила, тъй че тя се просна по очи на стъпалата и се чу как брадичката й изпука.

— Оу! Проклетите перила, счупиха се в ръцете ми! — Заопипва и засвива пръсти. — На прах станаха, видя ли?

Ърб се наведе да погледне да не би наквасеният й мозък да изтича — не че Хелиан щеше да го забележи — и с облекчение видя, че няма нищо по-сериозно освен драскотина под брадичката. Докато се мъчеше да се изправи на крака и да приглади избелената си коса, тя отново погледна нагоре към улицата, от която току-що бяха слезли.

— Скълдет е тоя, дето ни дебне, Хелиан…

Тя го погледна и примига замаяно.

— Скълдет? Пак ли той? — Заоправя отново косата си, също толкова неефикасно. — Ох, миличкият той, сладък е, нали? Иска да ми влезе в кюлотите…

— Хелиан — изпъшка Ърб. — Скълдет изрази желанието си съвсем ясно — иска да се ожени за теб…

Тя го изгледа ядосано.

— О, я стига. Иска да ги носи, т’ва е. За другата работа нищо не знае. Само с момчета го е пра’ил, ’збираш ли. Все се опитваше да се дигне на корема си под мен или аз да го правя, когат’ съм под него и да се покаже грешната дупка, и накрая свършвахме с боричкане вместо нещо по-забавно. Все едно, дай да ходим да хванем нашия ефрейтор, преди да е затънал в разврата.

Ърб се намръщи, за да прикрие неудобството си, и тръгна след залитащата по стъпалата Хелиан.

— Войниците непрекъснато ходят по курви, Хелиан…

— Добрата сержантка трябва да се грижи за невинността им, Ърб.

— Те са големи мъже, Хелиан… не са толкова невинни…

— Кой? Говорех за моя ефрейтор, за Тъчи Бретлес. Както все си говори сам, никоя жена няма да се доближи до него. Безумието не е качество, което търси една жена, знаеш ли. У мъжете си, искам да кажа. — Тя махна вяло с ръка към вратата пред тях. — Затова търси курви сега, а аз няма да го позволя. — Опита няколко пъти да докопа бравата, най-после успя и я дръпна. — Богове на бездната! Тия що заключват бе?

Ърб се пресегна покрай нея, бутна вратата и я отвори.

Хелиан залитна навътре, без да пуска бравата.

— Спокойно, Ърб, ще се оправя — само гледай и се учи.

Ърб се провря покрай нея и спря в тесния коридор, впечатлен от необичайния тапет на стените, който сякаш се състоеше от златен варак, алено кадифе и ивици пъстри заешки кожи на безумни фигури, които неустоимо го караха да иска да си опразни кесията. Черният дървен под бе излъскан и намазан с восък толкова, че изглеждаше почти течен, все едно стъпваха по стъкло, под което ги чакаше изтезанието на безкрайна забрава… зачуди се дали всичко това не е омагьосано.

— Къде отиваш? — извика ядосано Хелиан.

— Ти отвори вратата — отвърна Ърб. — И ме помоли да поема авангарда.

— Аз? Помолила? Авангард — в бардак?

— Точно така.

— Добре, тогава си извади кожения меч, Ърб, в случай, че ни скочат.

Той се поколеба, след което отвърна:

— Вадя го бързо, Хелиан.

— Не съм го видяла обаче — подвикна тя зад него.

Сконфузен, той отново спря.

— Какво имаш предвид?

— Това, че ти трябват малко уроци в разврата. — Тя залитна и се подпря на стената. — Освен ако не искаш Скълдет, разбира се. Не че ще се събереш в гащите ми обаче. Ей, това бебешки кожи ли са?

— Заешки. И не се интересувам от Скълдет, Хелиан. И не искам да ти нося гащите…

— Слушайте двамата — ревна нечий глас иззад вратата до тях, — спрете с това чуждестранно дърдорене и си намерете стая!

Навъсена, Хелиан посегна към меча си, но ножницата беше празна.

— Кой ми открадна… ти, Ърб, дай ми меча си, проклет да си! Или разбий тая врата — тая, да. Тресни я в средата. С главата — разбий я!

Ърб изобщо не се и опита, а хвана Хелиан под мишницата и я поведе по коридора.

— Не са в тази, оня вътре говореше ледерийски.

— Ледерийски ли беше това дърдорене? Нищо чудно, че тоя град е пълен със смахнати, щом говорят така.

Ърб се доближи до друга врата и долепи ухо да подслуша. После изсумтя.

— Гласове. Преговарят. Може да е тази.

— Изритай я, разбий я, намери ни някой таран или проклетия, или ядосан напанец…

Ърб натисна бравата, бутна вратата навътре и влезе.

Двамата ефрейтори, общо взето разсъблечени, и две жени, едната тънка като клечка, другата — неописуемо дебела. И четиримата го зяпнаха ококорени. Ърб посочи Бретлес и след това Тъчи.

— Вие двамата, обличай се. Сержантът ви е в коридора…

— Не съм! — И Хелиан нахлу бясна в стаята. — Той е наел две! Разврат! Марш навън, пачаври, преди да съм си отсякла крака!

Кльощавата изсумтя нещо и изведнъж в ръката й се появи нож, тя го размаха заплашително и тръгна към Хелиан. Дебелата курва надигна някакъв стол и застъпва тежко след нея.

Ърб нанесе саблен удар с едната си ръка по китката на жената с ножа — той издрънча на пода, — а с другата блъсна дебелата в лицето и я избута назад. Чудовищната курва изврещя и се пльосна на огромния си задник. Чак стаята се разтресе. Стиснала натъртената си ръка, мършавата изхвърча през вратата и се разпищя навън.

Ефрейторите припряно навличаха дрехите си, смутени и май дори уплашени.

— Вземете си парите обратно! — изрева Хелиан. — Тия двете трябва да плащат на вас! Не обратното! Ей, кой повика армията?

Армията, както се оказа, бяха шестима от охраната на заведението, въоръжени с тояги, но боят в стаята стана гаден едва когато дебеланата се намеси отново, размахала стола.

Брис Бедикт предпазливо отпи от чуждестранния ейл, озадачен от пъстротата на участниците в гадаенето: последният, май някакъв бивш жрец, дойде явно пиян и гледаше уплашено.

Особена пасмина бяха тези малазанци. С талант да съчетаят небрежната фамилиарност с най-мрачния и тежък проблем за решаване, безгрижната отпуснатост и хлабава дисциплина с жесток професионализъм. Признаваше си, че е някак странно очарован от тях.

В същото време адюнктата бе някак още по-предизвикателна в това отношение. Въпреки благородното си потекло — което трябваше да я е приучило на някакво елементарно благоприличие — Тавори Паран като че ли беше буквално лишена от каквито и да било социални обноски; а военният й ранг пък би трябвало да е позагладил резкия й нрав. Адюнктата бе непохватна в командването и тромава в общуването, сякаш непрекъснато я отклоняваше някакво непреодолимо препятствие.

Брис допускаше, че това препятствие най-вероятно се крие в неуправляемостта на армията й. При все това нейните офицери и войници не показваха и най-малкия намек за неподчинение, нито едно завъртане на очи зад гърба й, нито един кос поглед. Тук имаше вярност, да, но с някакъв странен привкус, чието естество Брис все още не беше в състояние да определи.

Какъвто и да беше източникът на държането на адюнктата, тя явно не можеше да се справи с него и Брис смяташе, че това бреме бавно, но все по-силно я притиска.

Повечето други му бяха непознати, или в най-добрия случай смътно познати лица, свидетелстващи за някаква стара случайна среща. Познаваше Върховния маг Бен Адефон Делат, когото другите малазанци знаеха като Бързия Бен — макар че за Брис в това прозвище липсваше респектът, който Цеда определено заслужаваше. Познаваше също така Хедж и Фидлър — двамата бяха сред войниците, появили се първи в двореца.

Други в групата го изумиха. Две деца, момче и момиче, и една жена Тайст Андий, зряла на години и поведение и явно притеснена от включването й в тази пъстра компания. Всички останали, с изключение на бившия жрец, бяха офицери или войници в армията на адюнктата. Двама морски пехотинци със златисти кожи и руси коси — и двамата съвсем не млади — Геслер и Сторми. Невзрачен младеж на име Ботъл, който не можеше да е на повече от двайсет; и адютантът на Тавори, изумително красива татуирана офицерка, която се движеше с изяществото на танцьорка, а екзотичните й черти само се подсилваха от усещането за някаква неизказана скръб.

Войнишкият живот беше труден, Брис го знаеше много добре. Приятели, изгубени по ужасен и внезапен начин. Белези, избелели с годините, съкрушени амбиции и изоставени мечти. Светът на възможностите се смаляваше и предателствата дебнеха от всяка сянка. Един войник трябва да вложи доверието си у този, който го командва, а оттам нагоре у този, на когото служи командирът. В случая с тези Ловци на кости Брис разбираше, че те и тяхната адюнкта са били предадени от владетеля на империята им. Носеха се без посока, подмятани от теченията, и единственото, което можеше да направи Тавори, бе да задържи армията сплотена: това, че бяха предприели нашествие в Ледер, само по себе си беше необичайно. Дивизии и бригади — в историята на собственото му кралство — се бяха бунтували срещу далеч не толкова крайни заповеди. Само по тази причина Брис хранеше искрено уважение към адюнктата и беше убеден, че тя притежава някакво скрито качество, тайна добродетел, която войниците й добре разбираха и на която откликваха — и Брис се чудеше дали ще може да я види самият той, може би същата тази нощ.

Макар и да стоеше спокойно, любопитен и леко напрегнат, и да отпиваше от ейла си, той добре усещаше нарастващото напрежение в стаята. Никой не беше радостен, най-малко от всички сержантът, който щеше да съживи картите — горкият човек изглеждаше скапан като куче, току-що преплувало река Ледер, със зачервени помръкнали очи и унило лице.

Младият войник, Ботъл, се суетеше около Фидлър и — може би заради Брис — заговори тихо на сержанта на търговската реч.

— Време е за малко ръждива ръкавица, а?

— Какво? За какво?

— Онова пиене, дето го измисли на последното гледане…

— Не, никакъв алкохол. Не и този път. Остави ме на мира. Докато се подготвя.

— Как ще разберем кога си готов? — попита Лостара Юил.

— Просто насядайте, в какъвто и да е ред, капитане. Ще разберете. — Хвърли умолителен поглед към адюнктата. — Твърде много сила има тук. Твърде много. Представа нямам какво ще извадя. Това е грешка.

Стегнатото лице на Тавори успя някак да се стегне още повече.

— Понякога грешките са необходими, сержант.

Хедж се покашля грубо, след което махна с ръка.

— Съжалявам, адюнкта, но тука говорите на сапьор. Грешките означават, че ставаме на червена мъгла. Предполагам, че имате предвид други видове, може би? Надявам се.

Адюнктата се извърна рязко към огромния приятел на Геслер.

— Адютант Сторми, как се задейства засада?

— Не съм адютант повече — изръмжа брадатият мъж.

— Отговорете на въпроса ми.

Грамадният мъж я погледна ядосано, но като видя, че това не предизвиква никаква реакция у адюнктата, изпъшка и отвърна:

— Задействаш я и ги нападаш здраво и бързо. Скачаш им на гърлата на копелетата.

— Но първо засадата трябва да се задейства.

— Освен ако не можеш да ги надушиш предварително, да. — Малките му очи се приковаха в нея. — Тая нощ ще душим ли, или ще нападаме, адюнкта?

Тавори не отговори, а вместо това се обърна към жената Тайст Андий.

— Сандалат Друкорлат, моля, седнете. Разбирам неохотата ви…

— Не знам защо съм тук — сопна се Сандалат.

— История — промърмори бившият жрец.

Последва дълго мълчание, а след това момичето, Синн, се изкикоти и всички подскочиха. Като видя това, Брис се намръщи.

— Извинете, че се намесвам, но това място дали е за деца?

— Момичето е Висш маг, Брис — каза Бързия Бен. — А момчето е… хм, той е различен.

— Различен ли?

— Докоснат — каза Банашар. — И не по добрия начин при това. Моля ви, адюнкта, отменете го. Върнете Фидлър в казармата. Твърде много хора има тук… най-безопасното четене включва малко хора, не тълпа като тази. Горкият ви четец ще почне да кърви от ушите още на средата.

— Прав е — каза Бързия Бен и се размърда неспокойно в стола си. — Фидлър е достатъчно гаден и без обеци от кръв и така нататък.

Адюнктата се обърна към Фидлър.

— Сержант, знаете желанието ми. Повече от всеки друг, вие също така знаете и основанията ми. Хайде кажете, искрено, способен ли сте на това?

Всички очи се приковаха в сапьора и Брис усети как всеки от тях — с изключение на Синн може би — мълчаливо умолява Фидлър да затръшне капака на ужасната кутия. Вместо това той направи гримаса, втренчи се в пода и отвърна:

— Мога го, адюнкта. Не е това проблемът. Проблемът е в… неочакваните гости.

Брис видя как при тези думи бившият жрец потръпна и го заля внезапна гореща вълна. Той пристъпи напред…

Но Колодата беше в ръцете на Фидлър и той стоеше в единия край на масата — въпреки че не всички още бяха заели местата си, — и три карти изтропаха и се плъзнаха по гладката повърхност.

Четенето беше започнало.

Застанал в сумрака извън сградата, Блудния залитна назад, ударен сякаш от невидими юмруци. Вкуси кръв в устата си и изсъска от гняв.

Пиносел и Урсто Хубът лумнаха в пламъци и Серен Педак извика и понечи да скочи към тях, но ръката на Бъг я спря. Ръка, плувнала в пот.

— Не мърдай — изпъшка старецът. — Тези пламъци не изгарят нищо освен тях…

— Нищо освен тях? Какво означава това?

Беше ясно, че двамата богове са престанали да усещат заобикалящото ги — виждаше как очите им са се вторачили през сините пламъци, приковани в нищото.

— Естеството им — прошепна Бъг. — Поглъща ги… силата — съживената сила. — Трепереше целият и по лицето му се лееше пот като масло.

Серен Педак отстъпи назад и сложи ръце на издутия си корем. Устата й беше пресъхнала, сърцето й биеше като лудо.

— Кой ги напада?

— Стоят между твоето дете и онази сила — както и аз, Аквитор. Ние… можем да удържим. Трябва да…

— Кой го прави това?

— Не е зло… просто огромно. В името на Бездната, това не е обикновен гадател на Плочите!

Тя седна, вече обзета от ужас, с нажежения до бяло страх за неродения й син в душата, и зяпна Пиносел и Урсто Хубът… които горяха и горяха, а под пламъците се топяха като восък.

В една претъпкана стая на горния етаж на един хан рой мъртви доскоро твари се размърдаха, заръмжаха и защракаха челюсти. Косматият черен плъх с провиснали черва изведнъж падна нагоре и тупна на тавана, заби нокти в гипса и вътрешностите му провиснаха като наденички в пушилня. Синият прилеп-костенурка отхапа опашката на игуаната и тя скочи и се заблъска в капаците на прозореца в отчаяно усилие да се измъкне навън. Кълвачът ръсеше мазни пера и плющеше на бесни кръгове над главите им… само че никой нямаше време да го забележи, защото се трошаха бутилки и се лееше вино като разредена кръв, и едва започнатата резба на ездачи на препускащи коне се загърчи и се надигна в скута на Кръмп, докато той гледаше опулил очи и със зяпнала уста… и след няколко мига първият мъничък кон се изтръгна от дървото, копитцата му затропаха по пода, а безформената бучка на ездача размахваше остра треска.

Ревове, викове, врясъци… Иброн повърна, а Лимп отскочи настрани, за да не го оцапа, подхлъзна се в локва вино и си удари лошо коляното. Изрева от болка.

Детсмел запълзя към ъгъла. Видя как Мейсан Джилани се претърколи под леглото и как в същия миг кълвачът се заби с главата напред в пилона на леглото и изригна сред облак мръсни пера.

„Хитра жена. Ех, да имаше малко място и за мен там.“

В друг участък на града свидетели щяха да се кълнат в името на Блудния, да се кълнат всъщност в Празния трон и над гробовете на най-любимите си, че два дракона излетели от недрата на един хан и пръснали убийствен дъжд от тухли, трески, прах и парчета разкъсани тела по улиците на петдесет крачки оттам… а дори на следващата сутрин никакво друго възможно обяснение не можеше да оправдае разнебитените руини на цяла сграда, от която не извлякоха никакви оцелели.

Цялата стая потрепери и докато Хелиан забиваше лакътя си в някакво брадато лице и чу задоволителен пукот, стената срещу нея се пропука като тънко стъкло и след това рухна в стаята и погреба под себе си мятащите се, вкопчени в безсмислена схватка тела. Пищяха жени… е, дебелата пищеше поне, обаче тя беше достатъчно гръмка и настойчива, за да замести всички останали — които бяха твърде заети да се измъкват изпод отломките.

Хелиан залитна стъпка назад, а след това, когато подът изведнъж се надигна, се усети, че бяга, макар да не беше съвсем наясно с точната посока, но й се стори благоразумно да се опита да намери проклетата врата.

Щом я намери, се намръщи, защото тя лежеше на пода, така че спря и се вторачи в нея.

Докато Ърб не се блъсна в гърба й.

— Нещо току-що мина горе по улицата! — изпъшка той и изплю кръв. — Трябва да се махаме оттук…

— Къде ми е ефрейторът?

— Вече е на стълбите… хайде!

— Но… Не, време е за пиене…

— Хелиан! Не сега!

— Я се разкарай! Ако не сега, кога?

— Предач на Смърт, Рицар на Сянка, Господар на Колодата. — Гласът на Фидлър беше студено, почти нечовешко ръмжене. — Масата ги побира, но не и другите. — И започна да хвърля карти, и всяка, която хвърлеше, се изстрелваше като желязна плоча към магнит и ги удряше един след друг силно в гърдите, а те залитаха стъпка назад и с всеки удар — пред ужасения поглед на Брис — жертвата се надигаше от пода, столът изхвърчаше назад и се блъскаше в стената, колкото и далече да беше.

Ударите трошаха кости. Глави изпращяваха и пръскаха кръв по стените.

Всичко това ставаше много бързо, а Фидлър стоеше като в центъра на въртоп, непоклатим като дълбоко вкоренено дърво.

Първата поразена беше момичето, Синн.

— Дева на Смърт.

Картата я порази в гърдите, надигна я и я запрати към тавана. Звукът, който издаде, когато се удари, беше ужасен. Тя се отпусна, увиснала като парцалена кукла на конци.

— Скиптър.

Гръб изврещя, опита се да се хвърли на пода, но картата ловко се плъзна под него, прикова го в гърдите и го тласна към стената вляво от вратата.

Бързия Бен зяпна невярващо, когато поредната карта го шибна в гръдната кост.

— Маг на Смърт.

Той отлетя към стената зад него с такава сила, че замазката се напука; увисна там неподвижен като труп, набучен на кол.

— Зидар на Смърт.

Хедж изрева и направи грешката да се обърне. Картата го удари в гърба и го наби с лицето напред в стената, после започна да го повдига нагоре. Под изпадналия в несвяст мъж оставаше червена ивица.

Другите ги последваха бързо като хвърлени камъни. При всеки резултатът бе същият. Убийствен сблъсък и разтърсени стени. Сандалат Друкорлат, Кралица на Мрак. Лостара Юил, Поборник на Живот.

— Обелиск. — Ботъл.

Геслер, Сфера.

Сторми, Трон.

А след това Фидлър се обърна към Брис.

— Крал на Живот.

Картата изсвистя от ръката му, блеснала като кама, и Брис си пое дъх в мига преди да го удари, затворил очи… усети удара, но съвсем не толкова жесток като при другите, а и нищо всъщност не докосна гърдите му. Отвори очи и видя картата да трепти във въздуха на една педя от него.

Над нея срещна мрачния поглед на Фидлър.

Сапьорът кимна.

— Ти си нужен.

Какво?!

Двама бяха останали непокътнати и Фидлър се обърна към първия, онзи, който бе по-близо до него.

— Банашар. Лоша компания поддържаш. Шут във Вериги. — Извади карта и тя изсвистя от ръката му. Бившият жрец изпъшка, излетя от стола си и бе запратен към сводестия таван. При сблъсъка се вдигна облак прах.

Фидлър се обърна към адюнктата.

— Знаехте го, нали?

Зяпнала и пребледняла като платно, тя мълчеше.

— За теб, Тавори Паран… нищо.

Тя трепна.

Вратата внезапно се отвори и пантите изскърцаха в замръзналата тишина.

Турудал Бризад пристъпи в стаята и спря. „Турудал Бризад… не, разбира се, че не. Блудния. Който стои невидим зад Празния трон. Чудех се кога ще се покажеш.“ Брис осъзна, че е извадил меча си. Осъзна също, че Блудния е дошъл, за да го убие — деяние без причина, желание без мотив — или поне без никакъв въобразим мотив за когото и да било освен за самия Блуден.

„Той ще ме убие.“

„А след това Фидлър — заради дързостта му.“

„А след това всички останали, за да няма свидетели.“

Фидлър бавно се обърна и огледа Блудния. Усмивката на малазанеца беше смразяваща.

— Ако онази карта беше за теб, щеше да е напуснала масата в мига, в който отвори вратата. Знам, мислиш, че ти принадлежи. Мислиш, че е твоя. Грешиш.

Единственото око на Блудния сякаш изригна.

— Аз съм Господарят на Плочите…

— А на мен ми е все едно. Давай тогава. Играй си с твоите плочи. Не можеш да се изправиш срещу Господаря на Колодата — времето ти отмина, Блуден.

— Аз се върнах!!!

Блудния, със суровата сила, избуяваща около него, направи още една крачка в стаята, но тихите думи на Фидлър се врязаха в пътя му.

— Не бих направил това.

Древният бог се усмихна презрително.

— Мислиш ли, че Брис Бедикт може да ме спре? Да спре това, което възнамерявам да направя тук?

Веждите на Фидлър се вдигнаха.

— Представа нямам. Но ако направиш още една крачка, Блуден, Господарят на Колодата ще проникне. Тук, сега. Ще се изправиш ли срещу него? Готов ли си за това?

А Брис погледна лежащата на масата карта. Безжизнена, неподвижна. Сякаш се прозяваше като устата на самата Бездна. Той внезапно потръпна.

Кроткото предизвикателство на Фидлър беше спряло Блудния и Брис видя как се пробуди колебанието на красивото някога лице на Турудал Бризад.

— В името на всичко свято — заяви Брис Бедикт, — бездруго няма да минеш през мен, Блуден.

Единственото око блесна към него.

— Нелепо.

— Живял съм в камък, Древен. Изписан съм с неизброими имена. Мъжът, който умря в тронната зала, не е мъжът, който се върна, каквото и да виждаш.

— Изкушаваш ме да те смачкам — почти изръмжа Блудния.

Фидлър рязко се извърна и зяпна картата на масата.

— Той се е разбудил! — Вдигна очи към Древния бог. — Може би вече е твърде късно… за теб.

И Брис видя как изведнъж Блудния отстъпи крачка назад, после още една и трета, а тя го изведе навън през вратата. След миг той изчезна от поглед.

Към пода бавно се смъкваха тела. Доколкото Брис можеше да прецени, никой още не се беше съвзел. Напрежението в стаята някак отслабна, като след изпускане на дълго затаяван дъх.

— Адюнкта.

Погледът на Тавори се измести от празната врата към сапьора.

— Това не беше четене — каза Фидлър. — Никой не беше намерен. Никой не беше поискан. Адюнкта, те бяха белязани. Разбирате ли?

— Да — прошепна тя.

— Тавори… — почти изхриптя Фидлър. Личеше му, че е страшно уморен. — Наистина съжалявам.

Адюнктата само поклати глава.

И Брис осъзна, че макар да не беше разбрал всичко тук, все пак е разбрал достатъчно. И ако това изобщо, изобщо можеше да означава нещо, щеше да повтори думите на Фидлър към нея. Към тази адюнкта, тази Тавори Паран, тази окаяна, самотна жена.

В този момент отпуснатото тяло на Банашар се смъкна върху масата като свален от въжето труп. Бившият жрец изстена.

Фидлър пристъпи към масата и взе картата, наречена „Господар на Колодата“. Огледа я за миг, след което я върна в колодата в ръцете си. Погледна Брис и му намигна.

— Добре изиграно, сержант.

— Усещаше се толкова безжизнена… и още е така. Малко съм притеснен.

Брис кимна и каза:

— Все пак ролята не се усещаше… свободна.

— Вярно е. Благодаря.

— Познавате ли този Господар?

— Да.

— Сержант, ако Блудния беше засякъл блъфа ви…

Фидлър се ухили.

— Щеше да се наложи да действате сам, сър. Все пак прозвучахте съвсем убедително.

— Не само малазанците умеят да блъфират.

И докато се усмихваха искрено един на друг, адюнктата само ги гледаше зяпнала.

Бъг стоеше до задния прозорец и гледаше скромната градина на Серен Педак.

Тази нощ бе нанесена щета, далеч по-голяма от двете срутени сгради. Стаята зад него бе затихнала от мига, в който четенето бе свършило преди малко. Все още се чувстваше… уязвим, почти разбит.

Чу как тя се раздвижи зад него, тихото изпъшкване, когато се изправи и след това застана до него.

— Мъртви ли са, Бъг?

Той се обърна и погледна вече слелите се безцветни локви на пода под двата стола.

— Не знам. Мисля, че да.

— Т-това не… Моля, кажете ми, Цеда, че такава съдба не е била в плановете за тази нощ.

— Не беше, Аквитор.

— Тогава… какво се случи?

Той потърка наболата четина по брадичката си, въздъхна и поклати глава.

— Тя избира тясна пътека… богове, каква дързост! Трябва да говоря с краля. И с Брис. Трябва да решим…

— Цеда! Кой уби Пиносел и Урсто?

Той се обърна към нея и примига.

— Смъртта само премина. Дори Блудния беше… отпратен. — Изсумтя. — Да. Отпратен. Толкова сила има в тази Драконова колода. В подходящи ръце би могла да изцеди всички ни. Всеки бог, нов и древен. Всеки асцендент, привлечен в роля. Всеки смъртен, обречен да стане лице на карта. — Отново се загледа през прозореца. — Той пусна една на масата. На твоя син. Масата ще го задържи, така каза. По този начин не се опита да посегне на сина ти. Остави нещата на мира. Него остави на мира. — Потръпна. — Пиносел и Урсто… те просто седяха твърде близо до огъня.

— Те… какво?

— Гадателят удържа, Аквитор. Никой не нападна Урсто и Пиносел. Дори картата на вашия нероден син не се опита да посегне на него. Гадателят я заключи. Както дърводелец би забил пирон в дъска. Бездната да ме вземе, самата нагла сила да го направи ме оставя без дъх. Аквитор, Урсто и Пиносел бяха тук, за да ви защитят от Блудния. И да, усетихме го. Усетихме убийственото му желание. Но след това той бе отхвърлен, силата му бе разпръсната. Това, което дойде на мястото й, бе като лика на слънцето, растеше и растеше, стана толкова огромно, че изпълни целия свят — те бяха като приковани там, заклещени в тези столове, не можеха да мръднат… — Тръсна глава. — Всички бяхме така. — Погледна локвите на пода. — Аквитор, наистина не знам дали са мъртви. Господарят на Смърт не се нахрани с никого тази нощ, освен с няколко окаяни души в един хан. Може просто да са се… разпаднали… и след време ще се възстановят отново, ще намерят формите си — своята плът и кости — отново. Не знам, все пак ще се надявам.

Тя се взираше в лицето му и той се зачуди дали е успял да прикрие тревогата си, скръбта си. Погледът в очите й говореше за провала му.

— Говорете с този гадател — каза тя. — И… помолете го… да се въздържа. Никога повече в този град. Моля ви.

— Той не го искаше, Аквитор. Направи каквото можа. Да защити… всички. — „Освен самия себе си, мисля.“ — Не смятам, че ще има друго четене.

Тя се загледа през прозореца.

— Какво ли го очаква? Моя… син — попита шепнешком.

Той разбра въпроса й.

— Ще има вас, Серен Педак. Майките притежават сила, огромна и странна…

— Странна ли?

Бъг се усмихна.

— Странна за нас. Необяснима. Също тъй, бащата на вашия син беше много обичан. Ще са налице някои от приятелите му, които не биха се поколебали…

— Онрак Т’емлава — каза тя.

Бъг кимна.

— Имасс.

— Каквото и да е това.

— Аквитор, Имасс е много неща, а сред тези неща едно качество се извисява над всички останали. Тяхната вярност не може да бъде накърнена. Те чувстват такива сили с дълбочина, огромна и…

— Странна?

Бъг премълча. Знаеше, че би могъл, ако реши, да се обиди от намека в тази единствена дума, който тя бе добавила във фразата му. Вместо това се усмихна.

— Все пак.

— Съжалявам, Цеда. Вие сте прав. Онрак беше… забележителен, донесе ми голяма утеха. Все пак не очаквам да ме посети отново.

— Ще дойде, когато синът ви се роди.

— Как ще разбере кога се е родил?

— Защото неговата жена, Гадателката на кости Килава, благослови вас и детето ви. По този начин тя остава в течение за вас и за състоянието ви.

— О. Дали е усетила и тази нощ тогава? Риска? Опасността?

— Може би — отвърна Бъг. — Трябва да е била… угрижена. И ако беше станал някакъв пробив, който да ви заплаши пряко, подозирам, че да, тя щеше да се… намеси.

— Как би могла да се надява, че ще ме защити, щом трима Древни богове вече са се провалили? — попита Серен.

Бъг въздъхна.

— Убеденост, която бавно започвам да приемам. Повечето хора не разбират силата. Гледат на нея изключително като на борба; това срещу онова — кое е по-голямото? Кое печели, кое губи? Силата не е толкова в действителния конфликт — разбиран като причиняването на взаимни вреди, което конфликтът предполага, и как тези вреди правят някого уязвим — не толкова в действителния конфликт значи, колкото в твърдения. Присъствието, Аквитор, е най-истинското изражение на силата. А присъствието, в сърцевината си, е заемане на пространство. Утвърждаване, ако предпочитате. Такова, което трябва да бъде признато от други сили, по-малки или по-големи, без значение.

— Не съм убедена, че ви разбирам.

— Килава би призовала присъствието си, Аквитор. Присъствие, което ви обгръща. Ако все още държите на опростени сравнения, то тогава ви казвам, тя щеше да е като камък в поток. Водата може да мечтае за победа, може дори да копнее за нея, но най-добре е да се научи на търпение, нали? Помислете за всеки пресъхнал поток, който сте виждали, Аквитор, и преценете кой е крайният победител в тази война на търпение.

Тя въздъхна и Бъг усети умората й и й се поклони.

— Сега ще ви оставя — притискат ме спешни дела, — но опасността за вас и за неродения ви син отмина.

Тя кимна към локвите.

— Сега… просто да ги избърша ли?

— Изчакайте до заранта — възможно е дотогава да не намерите нищо повече от петно.

— Мога да го соча, когато имам гости, и да казвам: „Ето там се стопиха двата бога.“

Да, нужно й беше да се защити от събитията от тази нощ. Нямаше място в мислите й, засега, за нищо друго освен за детето в нея. Въпреки думите си обаче не беше безразлична към разпадането на Пиносел и Урсто. Всичко в този момент опираше до самообладание — а то, разбираше Бъг, идваше от онази неизразима сила в една жена, на която предстои да стане майка.

— Упорити са тия двамата. Не бих ги зачеркнал все още.

— Дано да сте прав. Благодаря ви, Цеда — дори да не беше възникнала заплахата, искрено ценя готовността ви да ни защитите. Моля, не се обиждайте, ако добавя, че се надявам никога повече да не преживея нощ като тази.

— Не се обиждам. Лека нощ, Аквитор.

Извън разгара на мига, в хладния отток на последствията от един конфликт, в замаяния още ум на Блудния се появи смътно просветление. Макар да не знаеше всъщност дали Господарят на Колодата наистина се беше пробудил — както бе заявил малазанецът, — рискът от преждевременен сблъсък бе твърде голям. Колкото до Брис Бедикт и неговата дръзка наглост, о, това бе съвсем друг въпрос.

Блудния стоеше в една задна уличка недалече от малазанския щаб и трепереше от гняв и още нещо, нещо, чийто вкус бе превъзходен. Обещанието за мъст. Не, Брис Бедикт нямаше да преживее завръщането си до двореца. Без значение бяха уменията с меча на този глупак. Никакъв меч не можеше да е защита срещу грубата атака на магията на Блудния.

Вярно, това нямаше да е леко, невидимо побутване. Но старите навици, заради самата им предсказуемост, можеше да се използват. Освен това понякога дискретността не удовлетворява. Спомни си с удоволствие как държеше главата на Пернатата вещица под водата, докато немощната й борба не секна. Да, имаше величие в това да си убедителен, да си толкова прям в налагането на собствената си воля.

Можеше да стане пристрастяващо. Но той всъщност нямаше нищо против.

Гадателят обаче се беше оказал… плашещ. Онези, които се чувстваха нещастни при използването на собствената си сила, винаги смущаваха Блудния, защото не можеше да проумее такива същества, не можеше да разбере неохотата им, самоналожените правила, които управляваха поведението им. Мотивите са нещо съществено — не можеш да разбереш враговете си без усет за това какво искат, за какво жадуват. Но този гадател… единственото, за което жадуваше, бе да го оставят на мира.

Навярно това всъщност можеше да се използва. Но пък когато бе тласнат, гадателят не се поколеба да отвърне. Без да мигне, усмихнат, ужасяващо самоуверен. „Остави го засега. Помисли за другите… някакви заплахи към мен?“

Около детето на Аквитора се бяха събрали защитници, за да го опазят. Онези жалки пияници. Маел. Други сили също така. Нещо древно, с черна козина и огнени очи — беше чул предупредителното му ръмжене, като небесен грохот — и това се бе оказало достатъчно, за да го откаже.

Е, детето можеше да почака.

О, тази война бе жестока, и още как. Но имаше потенциални съюзници. Банашар. Слаб мъж, до когото можеше да прибегне отново. И Финир, уплашеният бог на войната — да, можеше да се захрани със силата на този глупак. Можеше да вземе каквото иска в замяна на убежището, което предлагаше. А имаше и други сили, далече на изток, които като нищо можеха да оценят високо съюза си с него.

Все още имаше да се свършат много неща. Но засега, тази нощ, щеше да приключи с онази жалка купчина броня Брис Бедикт.

И тъй, той зачака глупакът да напусне щаба. Никакви деликатности този път. Не, само ръцете му на гърлото на кучия син щяха да утолят дълбоката му злост. Да, така беше: мъжът, който умря, не беше същият, който се върна. Бе много повече Брис Бедикт от безкрайния низ имена, всечени в камъка на душата му. Имаше и още нещо. Сякаш този човек хвърляше повече от една сянка. Ако Брис беше предопределен за още нещо, за нещо повече, отколкото беше сега, то Блудния трябваше да премахне тази заплаха незабавно.

„Извади го от играта и този път се погрижи да остане мъртъв.“

Нищо не може да е по-лошо от това да влезеш в стая в някой невзрачен хан, да идеш до леглото, да дръпнеш вълненото одеяло и да намериш дракон. Дори два. Съвсем неволно разкрити. И в един-единствен окаян миг илюзиите за взаимна закрила изчезват. Бясно превъплъщение — и гледай ти! Оказва се, че една стаичка в един хан не може да побере два дракона.

Непоклатимото убеждение на слугините по целия свят е, че са видели всичко. Нещастната слугиня, която работеше във въпросния хан, вече можеше да претендира за такова постижение. Уви, триумфът бе краткотраен.

Телораст и Кърдъл, преобразили се отново в чудатите си скелетни телца — които до такава степен се бяха превърнали в част от тях, че никоя от двете не можеше да понесе да се раздели с хубавите гущерчета, — сега бяха на билото на един хълм на няколко левги северно от града. Вече преживели позора на неочакваното събитие и паническия си бяг от Ледерас, те прекараха последната около една камбана в неистов смях.

Изражението на слугинята наистина беше незабравимо, а когато драконовата глава на Кърдъл разби стената и изпълни коридора — ха, всички гости на хана изскочиха от стаите си, за да видят източника на ужасната шумотевица, и — леле! — такова стъписване… Кърдъл заквича и се стисна за корема от смях, или щеше да го направи, ако имаше корем.

Малките ноктести пръсти на Телораст все още лъщяха от кръв, макар че когато ги използва за последен път, бяха много, много по-големи. Инстинктивното изщракване — никой не можеше да я обвини всъщност — беше сграбчило един дебел търговец в улицата долу, преди самата тя да се сгромоляса и да я задръсти със срутилите се тухли и дялан пясъчник, а не беше ли жизненоважно при месоядните да се натъпчат с мас от време на време? Трябваше да е така, защото някой учен го беше казал веднъж, някъде. Във всеки случай дебелакът беше възхитителен на вкус!

Можеш ли да виниш акулата за това, че откъсва крака на плувец? Навиващото се на кълбо влечуго, че изгълтва дете? Вълците, които нападат старица? Не, разбира се. Може да скърбиш за станалото и да плачеш за убитите жертви, но да тръгнеш след това по дирите на убиеца, за да го убиеш — все едно е някакво зло убийство, — това е просто нелепо. Това е най-лошият вид високомерие всъщност.

— Присъщо е за света да има ловци и жертви, Кърдъл. А да живееш на света означава да приемеш тази истина. Зверове изяждат други зверове, а същото е в сила и за всички тези драгоценни човешки същества — нима те не виреят и не се перчат като ловци? Разбира се, че правят точно това. Но понякога ловецът става жертвата, нали? Помисли, ако искаш, а ти искаш: някой кривокрак селяндур хване в примка заек за вечеря — трябва ли останалите зайци да се съберат и да се нахъсат за убийствена мъст срещу този дръвник? Ще бъде ли това редно и справедливо?

— Смея да кажа, че зайците биха си помислили точно така! — вресна Кърдъл и заплющя с бодливата си опашка по тревата.

— Несъмнено, несъмнено. Но помисли за гнева сред семейството на селяндура и приятелите му! Че то ще стане война, кръвна вражда! Ще се съберат войници, съгледвачи с присвити очи и майстори ловци със зелени увиснали шапки, кралят ще вдигне данъците и хиляда курви ще тръгнат след обоза! Поети ще пеят възторжени балади, за да разпалят пламъците на праведността! Цели епоси ще се изпишат, за да възпеят користните приключения!

— Те просто се превъзнасят, Телораст. Това е. Всички са императори и императрици в собствените си жалки мозъчета, не разбираш ли? С всичко в тяхно владение, за да правят с него каквото поискат. Как смее някакъв си тъп звяр да захапе!

— Ще ги спипаме накрая, Кърдъл.

— Ние и зайците!

— Точно така! Ще властвате над царството, а? О, не, приятели, царството властва над вас!

Телораст се умълча, мрачни мисли зашепнаха из нея.

— Кърдъл — отрони тя, вдигнала малкия си гущерски череп. — Ще трябва да се задействаме скоро.

— Знам. Ужасно е!

— Някой в града предизвиква неприятност. Ние не обичаме неприятности, нали? Аз поне не мисля, че ги обичаме.

— Освен ако не са наши, Телораст. Ако ние причиним неприятност, е просто чудесно. Идеално всъщност.

— Докато всичко не се обърка, като последния път. А не беше ли по твоя вина? Точно така го помня, Кърдъл. Всичко по твоя вина. Този път обаче внимавай. Прави каквото аз казвам, всичко както аз кажа.

— Трябва ли да го разкъсаме тогава?

— Кого?

— Онзи, който обича да държи трона празен. Навътре — навън, навътре — навън, само ги мести насам-натам. Никой не се чувства удобно! Хаос и бъркотия, граждански войни, предателства и кръв навсякъде! Каква гадост!

— Мислиш, че трябва да го разкъсаме ли, Кърдъл?

— Нали уж трябваше да следвам твоите указания. Тогава указвай, Телораст! Накъсваме ли го на малки кървави късчета, или не?

— Зависи. — Телораст скочи на ноктестите си крака и заситни напред-назад, засука нервно костеливите си предни крачета. — Той ли е врагът?

— Той ли е… какво? Миличко, не са ли всички те наши врагове?

— Уф! Права си! Какво ме е прихванало и мен?

— Просто е. Той просто реши да ни пренебрегне. Ние не обичаме да ни пренебрегват. Хората, които ни пренебрегват, умират. Това е правилото, по което сме живели винаги. Презреш ли ни, сдъвкваме те на парцали кожа и косми! Парченца кокали и неща, които капят и текат!

— Трябва ли тогава да идем и да го убием?

— Може би.

— О, кажи ми какво да правим! Не мога да ти кажа да следваш указанията ми, ако първо не получа указание от теб!

— Партнираме си, добре — съгласи се Кърдъл. — Чакай да помисля.

Телораст вдигна глава още по-високо и възкликна:

— Ха! Какви са ония зелени петна в небето?

— Не се доближавай до мен.

Уидал изгледа жена си накриво, реши, че вече е виждал това, и се задържа на достатъчно разстояние.

— Защо обаче тя изобщо поиска да си там? Това не мога да си обясня.

Сандалат седна — продължително усилие, придружено с много потръпване, пъшкания и въздишки.

— Не предвиждах физическа атака, това — със сигурност.

Уидал за малко да се приближи към нея, но успя да овладее инстинктивния подтик.

— Тя те е набила? Богове на бездната, знаех си, че адюнктата е сурова жена, но това вече е прекалено!

— О, я млъкни. Не ме е набила, разбира се. Да кажем само, че картите бяха свързани с някаква, м-м, сила. Сякаш това трябваше да ни убеди в нещо. Цялата магия, обкръжаваща Драконовата колода, е оскърбление към здравомислещите същества — като мен.

„Ти здравомислеща? Е, може би.“

— Гадателят ти е намерил карта значи. Коя?

Гледаше я, докато тя премисляше дали си струва да му отговори.

— Тя ме запокити в стената!

— Коя?

— Картата, идиот такъв! Кралицата на Мрак! Сякаш мога да бъда нещо такова — тъпа колода, какво знае тя за Върховен дом Мрак? Миналото е мъртво, троновете са изоставени. Няма никакъв Крал и естествено никаква Кралица! Безсмислено е — как може Бързия Бен да е Маг на Мрак? Той дори не е Тайст Андий. Ба! Пълна глупост, всичко това… богове, май ребрата ми са спукани. Направи чай, скъпи, бъди полезен поне с нещо.

— Радвам се, че те изчаках — измърмори Уидал и тръгна да сложи котлето на огъня. — Някакви предпочитания?

— Не, но добави капка масло д’баянг, нали? Следващия път ще облека броня. Студено ли е тук, или само така ми се струва? Сложи още дърва в камината, не искам да простина. Хвърли ми ония кожи. Имаме ли дъранг? Богове, боли ме, като говоря.

„Виж, това вече е новина за мен, скъпа.“

Последното, което направи мъртвата игуана, бе да захапе дясното ухо на Лимп и да стисне. Детсмел коленичи до него и се опита да разхлаби жестоката захапка на гущера. Потече кръв. Лимп май щеше да остане с половин ухо от тази страна.

Иброн седеше на леглото и дуднеше:

— Всичко ще се оправи, Лимп. Ще го наместим коляното. И ще ти зашием това ухо…

— Не, няма да го шием — заяви Детсмел. — Понеже със сигурност ще забере, а после ще плъзне. Слюнката на игуана, особено слюнката на мъртва игуана, няма начин да не е нещо гадно. Впрочем ще трябва да направя ритуал за прочистване на токсините, които вече са влезли в него. — Замълча. — Мейсан, можеш да изпълзиш вече изпод леглото.

— Така казваш ти — отвърна тя и се закашля. — Проклети от Гуглата валма косми — никога вече няма да съм чиста.

Детсмел пъхна ножа си между челюстите на игуаната и след като не успя да ги разтвори, просто започна да реже сухожилията и мускулната тъкан при ставите. Лимп заскимтя. След малко цялата твар падна и сепна всички, като изпусна дъх през цепките на ноздрите си.

— Нали каза, че е мъртва! — изръмжа Корд, приближи се и смачка с пета главата на игуаната. Разплискаха се разни неща.

— Вече е — потвърди Детсмел. — Лежи кротко, Лимп. Да започваме лечението…

— Не бива да се позволява на некроманти да лекуват хора — измърмори гневно Кръмп от ъгъла. Разните части от дърворезбата му, безформени ездачи и безформени коне, бяха изчезнали в коридора след пробива във вратата, който май трябваше да е постигнат в съчетание от дъвчене, удари с нещо остро и кой знае още какво.

Детсмел погледна навъсено сапьора.

— Нямаше да го кажеш, ако умираше от някоя рана и аз съм единствената ти надежда.

— Щях.

Некромантът му се усмихна гадно.

— Ще видим някой ден, нали?

— Не, няма. Първо ще убия теб, преди да ме ранят.

— И тогава и двамата ще сме мъртви.

— Да, точно така! Точно това казвах — нищо добро не идва от никакви некроманти, ама хич!

Кълвачът лежеше на размазана купчина на пода. Прилепът-костенурка беше избягал през дупката във вратата, вероятно подгонил дървения ескадрон. Черният космат плъх още се беше вкопчил с четирите си крака в тавана.

Шард застана пред Иброн.

— Прав ли е Детсмел, маг? Господарят на Смърт появи ли се тук?

— Не. Не като такъв. Защо не го попиташ него?

— Защото е зает с лечение. Искам да го чуя от теб, Иброн.

— По-скоро всички лабиринти се съживиха едновременно. Ефрейтор, не знам какво играе адюнктата, но няма да е весело. Скоро ще тръгнем в поход — мисля, че тази нощ го реши. Ролите са разпределени, само че съмнявам дали някой — дори Тавори — знае всички играчи. А бе — много ще е гадно.

Детсмел слушаше, разбира се. Изцеряването — в случая на Лимп — отдавна се бе превърнало за него в нещо рутинно, като за всеки лечител в ротата.

— Иброн е прав — каза той. — Не завиждам на отделението ви, ако пак ви назначат за охрана на Синн — тя е в самия център на това.

— И на мен не ми харесва — подхвърли Кръмп.

Иброн се усмихна пренебрежително.

— Колко близо ще сме до центъра няма никакво значение. Всички сме я загазили.

Странен бълбукащ звук привлече вниманието им и всички очи се приковаха в главата на игуаната. Понеже тя издиша отново.

Изпод леглото се чу сумтене, после Мейсан каза:

— Няма да изляза оттук, докато не изгрее слънцето.

Другите си бяха отишли, напускането им приличаше повече на панически бяг. Останаха само адюнктата, Лостара Юил и Брис Бедикт.

Адюнктата бавно седна в стола си. На Брис му беше трудно да определи коя от двете жени е по-потресена. Скръбта, погребана дълбоко в душата на Лостара Юил, сега изглеждаше изплувала по-близо до повърхността: тя не беше казала нито дума след излизането на Фидлър. Стоеше обгърнала гърдите си с ръце — поза, вероятно свързана повече с натъртените ребра, отколкото с нещо друго.

— Благодаря ви, че бяхте тук, сър — каза адюнктата.

Брис я погледна сепнато.

— Напълно е възможно аз да бях причината за вниманието на Блудния, адюнкта. Сигурно е по-оправдано да ме прокълнете, вместо да ми благодарите.

— Не го вярвам — отвърна тя. — Имате навик да си печелите врагове.

— Това е задният двор на Блудния — изтъкна Брис. — Естествено, той негодува срещу натрапници. Но нещо повече, той презира и другите обитатели, които случайно го делят с него. Хора като мен, адюнкта.

— Били сте мъртъв някога. Или поне така разбрах. Възкресен?

Той кимна.

— Удивително е колко малък избор има човек в такива неща. Започна ли да разсъждавам много над това, отпадам духом. Не ми допада представата, че ме манипулират толкова лесно. Бих предпочел да мисля за душата си като за своя.

Тя извърна поглед, след това отпусна ръце на масата пред себе си — и странно, сякаш започна да ги оглежда.

— Фидлър спомена за… съперника на Блудния. Господарят на Драконовата колода. — Поколеба се, после добави: — Този мъж е моят брат. Гъноуз Паран.

— А. Разбирам.

Тя поклати глава, но не го погледна, забила поглед в ръцете си.

— Съмнявам се. Може да имаме обща кръв, но доколкото знам, не сме съюзници. Не… близки. Между нас има стари проблеми. Неща, които не може да се оправят. Нито с думи, нито с дела.

— Понякога — почна неуверено Брис, — когато няма нищо за споделяне, освен съжаление, като отправна точка трябва да послужи съжалението. Помирението не изисква едната страна да капитулира пред другата. Простото взаимно признание, че са направени грешки, само по себе си слага край на разделението.

Тя му отвърна с крива усмивка:

— Брис Бедикт, думите ви, колкото и да са мъдри, предполагат връзка между двете заинтересовани страни. Случаят, уви, не е такъв.

— Може би, тогава, вие сте очаквали с радост вниманието на Господаря тази нощ. И все пак, ако наистина съм разбрал Фидлър, такава среща всъщност не предстоеше. Вашият войник блъфира. Кажете ми, ако благоволите, брат ви знае ли за вашето… затруднение?

Погледът й беше остър и пронизващ.

— Не помня да съм споделяла нещо за мое затруднение.

Брис замълча, зачуден каква ли тайна паяжина е накарал да затрепери току-що.

Адюнктата стана, погледна намръщено за миг Лостара, сякаш изненадана, че все още я намира тук, и каза:

— Уведомете краля за намерението ни скоро да си тръгнем. Ще се срещнем със съюзници на границата с Пустинните земи, откъдето ще поемем на изток. — Помълча. — Естествено, трябва да се погрижим да сме добре снабдени с всички необходими неща — разбира се, ще платим в сребро и злато за това продоволствие.

— Бихме искали да ви разубедим, адюнкта — каза Брис. — Пустинните земи са наречени така с основание, а колкото до земите на изток от тях, малкото, което сме чували, не е особено обнадеждаващо.

— Не търсим надежди — отвърна адюнктата.

Брис Бедикт се поклони.

— Сега ще ви оставя, ако благоволите, адюнкта.

— Желаете ли ескорт?

Той поклати глава.

— Няма да е необходимо. Благодаря ви за предложението.

Покривът трябваше да свърши работа. Би искал кула, нещо нелепо високо. Или връх на някоя полуразрушена цитадела малко преди тя да рухне от стръмните скали в разбушувалото се море долу. Или може би скалиста крепост на някой планински зъбер, хлъзгава от лед и затрупана с преспи сняг. Или манастир на високо скалисто плато, с единствен достъп по въже и макара с плетен кош, в който да те издърпат. Но и този покрив щеше да свърши работа.

Гледаше намръщено зеленикавото петно в небето на юг, ескадрона небесни конници, нито един от които не носеше добра вест, несъмнено. „Маг на Мрака. Кучият му син! Гаден нос имаш, Фидлър, и още как. И изобщо не се опитвай да ми пробутваш онзи невинен поглед. Още едно обезоръжаващо свиване на рамене и ще ти натикам десет лабиринта в гърлото.“

„Маг на Мрака.“

„Трон имаше някога… Не, все едно.“

„Просто стой далече от Сандалат, нищо повече. Стой далече и много внимавай. Беше само едно четене в края на краищата. Обичайното бръщолевене на Фидлър. Нищо не значи. Нищо не значеше. Не ми досаждай, зает съм.“

„Маг на Мрака.“

Фидлър беше пиян в момента, със Сторми и Геслер. Пееха фалшиво стара напанска пиратска песен и нито един от тримата не беше с ума си. Ботъл, с три счупени ребра, се беше изнизал да потърси някой лечител, когото да може да събуди с малко подкуп. Синн и Гръб бяха избягали като плъхове, чиито опашки са клъцнати от най-големия касапски нож на света. А Хедж… Хедж точно в този момент се тътреше зад него.

— Разкарай се.

— Няма начин, Бързак. Трябва да поговорим.

— Няма за какво да говорим.

— Той каза, че съм бил Зидарят на Смърт.

— Тогава си иззидай крипта и се сври вътре, Хедж. Ще се радвам да ти я запечатам с всяка магия, която мога да измисля.

— Работата е, че Фидлър май е прав.

Бързия Бен се обърна към сапьора и го изгледа с присвити очи.

— Качулатия си има доста работа напоследък.

— Ти би трябвало да знаеш по-добре от мен, и не го отричай.

— Това няма нищо общо с нас.

— Сигурен ли си?

Бързия Бен кимна.

— Тогава защо съм Зидарят на Смърт?!

Викът отекна от околните покриви и Бързия Бен потръпна.

— Защото си нужен — отвърна след малко.

— За какво?

— Нужен си — изръмжа Бързия Бен, — за да ни построиш път.

Хедж зяпна.

— Богове на бездната, къде отиваме?

— Същинският въпрос е дали изобщо ще стигнем там. Чуй, Хедж, тя изобщо не е това, което си мислиш. Изобщо не е това, което си мисли който и да е от нас. Не мога да го обясня… не мога да се доближа повече от това. Не се опитвай да предвиждаш. Или да предполагаш — тя ще те обърка на всеки завой. Само виж това четене…

— Това беше работа на Фид…

— Така ли мислиш? Ужасно грешиш. Той знае, защото тя му каза. На него и на никой друг. Сега може да се опитваш да изстискаш подробности от Фидлър, колкото си щеш — няма да стане. Все едно, че езикът му е отрязан.

— Тогава какво те направи теб Маг на Мрака? Що за гадна вмирисана тайна криеш сега, Бързак?

Магьосникът отново се обърна, загледа се над града и се вцепени.

— Мамка му, сега пък какво?

Магията изригна от входа на малка странична уличка и порази Брис Бедикт от лявата страна. Ударът го просна и сиви пипала се загърчиха като змии около тялото му. За един-единствен удар на сърцето му магията го овърза здраво и намотките започнаха да се стягат.

Проснат по гръб, зяпнал в нощното небе — което най-сетне започваше да изсветлява, — Брис чу стъпки и след миг Блудния се появи в полезрението му. Единственото око на бога блестеше като звезда през мъгла.

— Предупредих те, Брис Бедикт. Този път няма да има никакви грешки. Да, аз те подбутнах да отпиеш от онова отровно вино — о, канцлерът не беше предвидил такова нещо, но това може да му се прости. В края на краищата как можех да допусна, че ще се окажеш сред слугите на Маел? — Помълча за миг. — Все едно. Приключих с хитрините — така е много по-добре. Ще гледам в очите ти, докато умираш, а какво може да е по-удовлетворително от това?

Магическите пипала се стегнаха около Брис и изкараха дъха от дробовете му. Мракът сви полезрението му и той можеше да вижда само лицето на Блудния — образ, изгубил всякакъв чар заради изкривените от алчна жажда черти. Видя как богът вдига ръка и бавно свива пръсти… и натискът върху гърдите му се усили, ребрата му изпукаха…

Юмрукът, който се появи изневиделица, удари главата на Блудния отстрани като огромен чук. Лъскавото око сякаш угасна и богът се смъкна и се скри от помътения поглед на Брис.

Изведнъж намотките се разхлабиха, след това се стопиха на разпадащи се нишки.

Брис вдиша хрипливо блажения студен нощен въздух.

Чу тропот на конски копита, шест или повече животни, приближаваха се в лек галоп по улицата. Примига, превъртя се по корем, след това се надигна с усилие на колене.

Една ръка го сграбчи за колана и го изправи на крака.

Усети се, че е зяпнал тартенал — много добре познат тартенал. Тежките груби черти бяха нелепо намръщени.

— Имам въпрос за теб. Беше за брат ти и бях тръгнал при него, обаче те видях тук.

Ездачите дойдоха — малазански отряд, видя Брис, с извадени оръжия. Една тъмнокожа жена посочи с меча си.

— Вмъкна се в ей онази уличка. Хайде, да го накълцаме за яхния кучия му син!

Понечи да слезе от коня, но изведнъж омекна и се свлече на улицата. Оръжието й издрънча на хлъзгавата от росата каменна настилка.

Другите войници наскачаха от конете си. Трима се струпаха около припадналата, докато другите се развръщаха и настъпваха към уличката.

На Брис все още му беше трудно да се задържи прав. Усети, че се е подпрял на тартенала.

— Ублала Пунг — въздъхна той. — Благодаря ти.

— Имам въпрос.

Брис кимна.

— Добре, да го чуем.

— Бе точно там проблемът. Забравих какъв беше.

Един от малазанците, струпани около жената, се изправи и се обърна към тях.

— Синтър каза, че има неприятност — заговори той на търговската реч. — Каза, че трябва да бързаме, дотук, за да спасим някой.

— Вярвам, че опасността отмина — каза Брис. — Тя добре ли е, сър?

— Сержант съм, не съм „сър“… сър. Тя е отскоро. Двете със сестра й. — Мъжът се намръщи. — Все пак ще ви ескортираме, сър — тя изобщо няма да ни прости, ако нещо се случи с вас тепърва. Тъй че накъдето и да отивате…

Другите войници се върнаха и един каза нещо на малазански. На Брис не му трябваше превод, за да разбере, че не са намерили никого — инстинктите на Блудния пак го бяха отървали, макар да го бе повалил юмрук на тартенал.

— Изглежда, ще си имам ескорт, в края на краищата.

— Не е предложение, което можете да откажете, сър — каза сержантът.

„И няма да го откажа. Научих си урока, адюнкта.“

Войниците се мъчеха да вдигнат Синтър на седлото. Ублала Пунг пристъпи към тях и каза:

— Аз ще я нося. Хубава е.

— Правете каквото казва тоблакаят — рече сержантът.

— Хубава е — повтори Ублала Пунг, след като взе в прегръдките си отпуснатото тяло. — И доста вмирисана също, ама нищо.

— Кръгова охрана — отсече сержантът. — Зареди арбалетите. Излезе ли някой на пътя, заковаваш ги на място.

Брис се помоли наум дано оттук до двореца да няма ранобудници по улиците и се обади:

— По-добре да побързаме.

На един покрив недалече оттам Бързия Бен въздъхна и се отпусна.

— За какво беше всичко? — попита Хедж.

— Проклет Тоблакай… но не той е интересната част, нали? Не, далхонийката. Е, това може да почака.

— Пак бръщолевиш глупости, магьоснико.

„Маг на Мрака — Богове на бездната!“

Сам в мазето под казармените спални, Фидлър зяпна картата в ръката си. Лакираното дърво лъщеше мокро, сякаш плувнало в пот. Миризмата, която се вдигна от него, беше на хумус, богат и черен, миризма на сурова пръст.

— Тартено Тоблакай — прошепна той.

„Вестител на Живот.“

„Е, тъй значи.“

Остави я, а после примижа към втората карта, която беше изтеглил, за да приключи тази ужасна нощ. Необвързана. Верига. „Да, всички знаем за тях. Спокойно. Това е цената на живота.“

„Виж, да не бяха само толкова… силни. Само да бяха по-слаби. Само веригите ви да не стигаха чак до сърцето на Ловците на кости… да знаех само кой кого влачи, е, може би щях да имам повод за надежда.“

Но не знаеше, така че нямаше.

4.

Виж лакомниците щастливи

земята се е проснала сребриста

нанизана на свещници от мек калай

търкалят настрани посечените дънери

за да отворят пътя през леса

доскорошен преди изсечени

да бъдат дънерите

нарекохме го път на пънове

и назовахме го Леса когато

мечтите ни гладуваха.

И можеш да си правиш ветрила

с ребрата на овце, кесии за дрънкулки

от сплескани уши

на бабички и старци

защото старото е най-добро понеже

ухото все расте дори когато

за ядене си нямаш и трошица.

Тъй носехме богатството си

от геми и от диаманти

в полюшващи се като махала

космати сбръчкани кесии

богатство колкото да купиш

лес или път но може би

не и пантофки

от мека кожа гладичка отвътре

кат бузката на пеленаче.

И вече знаем чудна тайна:

когато нищо не остане

и сълзите небесни секнат

коремът лесно се издува

от диаманти и от геми

и от леса пак лесно става път

през онова което е било

но просто сянка няма да намериш.

Махалата някога бяха играчки

Бадале от Змията Корбанси

За да пътува в другите светове, един шаман или вещица трябваше да яхне Пъстрия кон. Седем билки, омесени с пчелен восък и направени на топче, а след това сплескани на кръгче, за да се лапне и да се задържи между устната и венеца. Устата бавно изтръпна от хладното и слюнката бликна от гърлото като от извор, смъденето се надигна и се струпа зад очите на вихрушка от цветове, а после с ослепителен блясък булото между световете изчезна. Из въздуха закръжиха фигури, сложни очертания заиграха по повърхността — повърхност, която можеше да е безпределна стена на кожена шатра или вълнистата шир на пещерна стена, по която тичаха зверове, — и накрая изникнаха петната — сърца, пулсиращи и затулили гледката на сладки вълни, с вкуса на майчино мляко.

Така дойде Пъстрия кон, водопад от петна — сърца, гънещи се по тялото му, по дългата му шия и гръб, закапали като узрели семена от гривата и опашката.

Езда в отвъдния свят. Езда сред предци и още неродени, сред високите мъже с вечно щръкналите им членове и сред жените с вечно пълните им утроби. През лесове от черни нишки, докосването до която и да е от тях е покана за вечно изтезание, защото това е обратният път за цял живот, а да се родиш означава да преминеш и да намериш обречената нишка на душата, разказа за бъдеща и неизбежна смърт. Да яздиш в обратната посока обаче бе ловко криволичене, избягване на тези нишки, та да не се заплете и стегне на възел тази ти съдба и с това да обречеш душата на вечен затвор, впримчена в паяжината на противоречиви съдби.

Между черните нишки можеше да се открият пророчества, ала светът отвъд този лес бе най-големият дар. Извън времето, дом на всички души, съществували някога. Там се разпръсваше тъгата, там пресъхваше скръбта и се разнасяше като прах, там раните изчезваха. Да пътуваш из този свят означаваше да се пречистиш, да върнеш целостта си, освободен от всички терзания и мрачни желания.

Да яздиш Пъстрия кон и да се върнеш означаваше да се преродиш — невинен и чист.

Калит знаеше всичко това, ала само от втора ръка. Ездачите сред нейния народ предаваха истините поколение след поколение. Всяка от седемте билки, поета сама, убиваше. Седемте, смесени в грешни пропорции, причиняваха лудост. И, най-сетне, само избраните за достойни от шаманите и вещиците можеха изобщо да познаят дара на пътуването.

За такава като Калит, затънала в тресавището на посредствеността, тъй жизненоважна за поддържането на семейство, село и за бита на Елан, да се посветиш на такъв ритуал — дори само да вкусиш седемте билки — бе смъртна присъда и проклятие.

Народа Елан го нямаше, разбира се. Нямаше вече шамани и вещици. Нямаше никакви семейства, нито села, нито кланове, нито стада — всеки каменен кръг от многото, осеяли височините, скътани в подножията на още по-големи височини, вече се бе превърнал в безжизнена останка от последен стан, стан, в който вече никой нямаше да се върне, камъните бяха осъдени бавно да потънат там, където лежаха, лишеят по тях да изсъхне, тревите, тъй равнодушно притиснати под тях, да побелеят като кост. Тези каменни кръгове чертаеха вече карти на заличаване и смърт. Не таяха обещания, възвестяваха само скръбта, идеща с всеки край.

Беше понесла проклятието си, неоправдано с никакво престъпление, с никаква истинска вина освен страхливото бягство: ужасното изоставяне на семейството й. Не бяха останали шамани, които да изрекат проклятието, но това едва ли бе важно, нали?

Седеше — слънцето чезнеше на запад и жилавите треви наоколо ставаха сиви — и гледаше плоското кръгче в шепата си.

Еланска магия. Свят, вече чужд за нея, както й бяха чужди машините на Че’Малле в Ампелас Вкоренения, когато очите й за първи път се бяха спрели на тях. Да яздиш Пъстрия кон носеше… какво? Не знаеше, не можеше да го знае. Щеше ли да намери духовете на своите близки — щяха ли те наистина да я погледнат с любов и опрощение? Това ли беше тайното й желание? Не странстване из световете на пророчеството, за да търси скрито познание? Не търсене на Смъртен меч и Щит-наковалня за К’Чаин Че’Малле?

Ужасен смут. Мотивите й бяха под подозрение… ха, прогнили дълбоко, до сърцевината!

А можеше ли да не съществува друг вид спасение, каквото търсеше тук? Подканата към лудостта, към самата смърт? Възможно.

Пази се от водача, който няма нищо за губене.

Народът й се гордееше с мъдрите си поговорки. И все пак сега, в мъртвото си безмълвие, мъдрост и гордост се оказваха равни по стойност. А именно: без никаква стойност.

Лагерът на Че’Малле — ако това можеше да се нарече лагер — бе зад гърба й. Запалили бяха огън, примамващ Калит с уюта си, но тази нощ уют не я интересуваше.

Убиецът Шай’гал все тъй кръжеше в помръкващото небе над тях — нощният им страж, вечно неуморен и вечно безмълвен, потенциалният им унищожител в случай, че се провалят. Духове милостиви, беше ужасно същество, демон, пред който бледнееха най-лошите й кошмари. Ох, как се рееше сред нощните ветрове, студеноок хищник, заклинание с едничка и зловеща цел.

Калит потръпна, стисна очи и пъхна кръгчето в устата си. Тънкият огнен сърп на слънцето потъваше под хоризонта.

Парене като при ухапване на змия, а след това — бавно изтръпване, унасяне…

— Не вярвай на водач, който няма нищо за губене.

При тези прошепнати от човешката женска думи Ловецът К’елл Саг’Чурок развъртя огромната си нашарена с белези глава. Три отделни клепача над очите му примигнаха последователно, за да пробудят отново във влажен поглед отразената светлина на огъня. Щерката на Матроната, Гунт Мач, сякаш трепна, ала съзнанието й остана затворено за плахия въпрос на Саг’Чурок.

Другите двама Ловци К’елл, безразлични към всичко, което би могло да изрече човешко същество, се бяха присвили с гръб към пръстена от камъни, обкръжил няколкото буци горяща тор от бедерин, та пламъците да не пречат на нощното им зрение. Огромните криви мечове в края на китките им бяха отпуснати, ръцете им бяха изпънати настрани. По природа К’елл не обичаха такива низши задачи като дежурство на пост. В края на краищата съществуваха, за да преследват плячка. Но Матроната бе решила да ги изпрати извън Кошера без Стражите Дж’ан. Още едно доказателство, че Гунт’ан Ацил се боеше за собствения си живот — държеше всичките си бранители край себе си.

Като старши сред тези К’елл, Саг’Чурок беше защитникът на Гунт Мач и щом дойдеше моментът, в който дестраянтът намереше Смъртен меч и Щит-наковалня, щеше да му се възложи задачата да ги придружи до Гнездото на Ацил.

Грешки в преценките мъчеха Ампелас Вкоренения. Една несъвършена Матрона създава несъвършено потомство. Това бе известна истина. Не нещо, което да може да се надвие или заобиколи. Потомството бе длъжно да следва. При все това Саг’Чурок усещаше познатото трайното чувство за провал, глождещо и непреодолимо терзание.

Пази се от водача…

Да. Избраният от тях, когото знаеха като Червената маска, се бе оказал един от най-несъвършените сред К’Чаин Че’Малле от Кошера и жестоката логика на това все още жилеше. Матроната навярно беше права в избора на човешко същество, което да се заеме с търсенето този път.

Изпълнени със смисъл видения зашепнаха в Саг’Чурок. Шай’гал Убиеца, закръжил високо над тях, ги бе пратил насила в мозъка на Ловеца К’елл. Хладни, жестоки, безразлични за болката, която нанасяше отпращането — всъщност бяха толкова мощни, че главата на Гунт Мач рязко се вдигна и очите й се впиха в Саг’Чурок, щом вълните им преляха и докоснаха сетивата й.

„Огромно стадо натрапници, безброй огньове.“

„Може би сред тях?“ — прати в отговор Саг’Чурок.

„Водещият не е за нас.“

Фразата бе последвана от скотска миризма, така позната на Саг’Чурок. Жлезите под тежките люспи по гръбнака на К’елл се разтвориха — първото от няколкото инстинктивни приготовления за лов и битка — и докато люспите се надигаха под сгъстяващата се мазнина, най-вътрешните клепачи се затвориха над очите му, повдигнаха се отдолу, за да скрият гледката му напълно. Балваните по склона на далечния хълм засияха, съхранили все още топлината на слънцето. Из тревите пъплеха дребни същества — издаваше ги дъхът им и бързо тупащите им сърца.

К’елл Риток и Кор Туран уловиха горчивия сигнал на мазнината, изправиха гърбове и вдигнаха мечовете си.

Поредна мисъл достигна до ума на Саг’Чурок. „Твърде много за убиване. По-добре да се избегнат.“

„Как да ги избегнем, Шай’гал Гу’Рул? Те на избрания от нас път ли са?“

Но Убиецът не удостояваше въпроси като този с отговор и Саг’Чурок усети презрението му.

Гунт Мач изпрати дискретна мисъл.

„Той иска да се провалим.“

„Но ако толкова жадува за убийство, защо не тези чужди същества?“

„Не съм аз тази, която може да каже. Гу’Рул не говори на мен, а на теб все пак. Не ще да го признае, но изпитва уважение към теб. Ти си ловувал и също като мен си понасял рани и си вкусвал от собствената си кръв, а в този вкус и двамата познахме своята тленност. Това ви свързва с Гу’Рул, докато Риток и Кор Туран не го споделят.“

„И все пак в безгрижната му мощ неговите мисли изтичат към теб…“

„Знае ли за моето израстване? Не мисля. Само ти знаеш истината, Саг’Чурок. На всички други не издавам нищо. Все още вярват, че не съм много повече от бръмчене, само една възможност, обещание. Но аз съм близо, първа любов, толкова близо.“

Знаеше го, да. Или поне си мислеше, че го знае. Но изненадата му сега криеше опасност от разкритие и К’елл се постара да не я издаде.

„Гунт’ан Ацил?“

„Не може да прозре нищо извън страданието си.“

Саг’Чурок не беше убеден в това, но не изпрати нищо в отговор. В края на краищата не беше негов дълг да съветва Гунт Мач. А и мисълта, че Шай’гал изобщо е решил да сподели нещо с него, беше обезпокоителна. Вкусът на тленността в крайна сметка пораждаше слабост.

Риток внезапно се обърна към него, изпратената мисъл прониза вътрешния му смут.

„Пробуждаш се като пред заплаха, а не усещаме нищо. Все пак не трябва ли да изгасим този безполезен огън?“

„Да, Риток. Дестраянтът спи и той не ни е нужен.“

„На лов ли тръгваме?“

„Не. Но не сме сами в тази земя — човешки стада се движат на юг.“

„Не желае ли точно това Ацил? Не трябва ли точно това да намери дестраянтът?“

„Не тези, Риток. Да, ще преминем през това стадо… мисля, че вие скоро ще вкусите от своята кръв. Ти и Кор Туран. Подгответе се.“

И с изумление Саг’Чурок видя, че са доволни.

Въздухът се сгъсти, чист като влага в око, и всичко, което Калит можеше да види през него, трептеше и се движеше, плуваше и се размиваше. Звездната шир се разсипваше безпосочно; тревите по хълмовете се полюшваха, рошени сякаш от капризни ветрове. Зрънца пясък се рееха безформени и смътно пулсиращи в пурпур, някои пропадаха надолу, за да се затъркалят по земята, а други политаха към небето, понесени от невидими течения.

Всяко място таеше в себе си целия спомен за онова, което някога е било. Равнина, която е била дъното на езеро, коритото на плитко море, безжизнената дълбина на огромен океан. Хълм, който някога е бил върхът на млада планина, един от верига острови, нащърбен зъбер, пръст, погребана под леда на глетчер. Прах, която е била растения, пясък, който е бил камък, петна, които са били кост и плът. Повечето спомени, Калит го разбираше, оставаха скрити, невидими под погледа на мъждукащия живот. Да, щом очите се пробудеха, се разбулваше всеки спомен: тук късче, там намек, гъмжило от истини, които шепнеха за вечност.

Такова знание можеше да съкруши душата със своята необятност или да я удави под пороя на непоносимо безсилие. Веднага щом се постигнеше отликата, отделянето на „аз“-а от всичко останало, от целия свят извън него — с вечното отмерване на времето, с капризната му игра, разигравана в бавна обсада и във внезапен разгром, — „аз“-ът се превръщаше в сирак, лишен от всякаква сигурност и изправен срещу свят, оказал се вече в най-добрия случай чужд, а в най-лошия — безжалостен, безсърдечен враг.

„В своята наглост осиротяваме себе си, а после негодуваме против ужасната самота, която намираме по пътя към смъртта.“

Но как можеше да се върне човек в света? Как можеше да се научи човек да плува сред тези течения? В самоутвърждаването си душата решаваше какво се таи вътре в противовес на всичко, което се простира отвън. Вътре, вън, познато, чуждо, притежавано, пожелавано, всичко достижимо и всичко, което си остава вечно недостижимо. Различаването бе като дълбоко, жестоко срязване на нож, разкъсало сухожилия и мускули, артерии и нерви.

Нож ли?

Не, не това беше оръжието метафора, жалък плод на ограниченото й въображение. Всъщност силата, която разделяше, бе нещо съвсем… друго.

Беше, както тя вече вярваше, може би нещо живо дори.

Многопластовата гледка пред нея изведнъж се преобрази. Тревите изсъхнаха и вятърът ги разнесе на прах. Високи пясъчни хълмове се нагънаха като гърбици до хоризонта и в една седловина точно пред себе си тя видя фигура, с гръб към нея, коленичила в рязко очертаната сянка на някакъв монолит. Камъкът — ако наистина беше камък — бе зацапан сякаш с ръжда, пъстрите петна по зелено-черната скала изглеждаха груби, почти пресни.

Тя някак си се приближи към монолита. Фигурата не просто бе коленичила в поза на преклонение или покорство. Ръцете й бяха заровени дълбоко в пясъка, почти до лактите.

Беше старец, със синкавочерна кожа. Плешив, с осеян с белези череп. С нищо не издаде, че я е усетил.

Миг от миналото ли беше това? Хилядолетия, разгърнали се, докато се разнасяха онези пластове? Спомен на Пустинните земи ли виждаше сега?

Монолитът, изведнъж осъзна Калит, беше изваян в подобие на пръст. А камъкът, който отпърво й се стори зелен и черен, вече ставаше прозрачен, змийскозелен, с вътрешни дефекти и пукнатини. Виждаше резки по него като жили от тъмен смарагд и дълбоко във вътрешността на статуята — образувания, наподобяващи кост с цвета на нефрит.

Старецът — чиято кожа не беше синя и черна, както Калит бе помислила отпърво, а толкова гъсто татуирана в подобие на къдрава козина, че не бе останало нищо от естествения цвят — вече говореше, макар да не преставаше да рови в подножието на монолита.

— Има едно племе в Санимон — рече той, — което твърди, че първи са усвоили коването на желязо. Все още правят сечива и оръжия по традиционния начин — закаляват ги в пясък, точно както аз правя сега, разбираш ли?

Макар да не знаеше езика, тя го разбра и при въпроса му отново се взря примижала в ръцете му. Ако дланите му стискаха оръжия, значи наистина ги бе заровил дълбоко в пясъка.

Но не виждаше никаква ковачница наоколо, нито огън дори.

— Не мисля — продължи старият мъж, като от време на време изпъшкваше болезнено, — не мисля, че го правя съвсем правилно обаче. Някакви тайни трябва да са замесени тук. Закаляване във вода или в купчини тор… никакъв опит нямам в такива неща. — Помълча. — Поне не мисля. Толкова много… забравено.

— Ти не си Елан — каза Калит.

Той се усмихна на думите й, но не я погледна; погледът му бе прикован в монолита.

— Но има едно нещо. Мога да назова по име, м-м, сто различни племена. Племена на Седемте града, племена на Кюон Тали, племена на Корел, племена на Дженабакъз. И всички те имат едно и само едно общо нещо помежду си, и знаеш ли кое е то?

Изчака, сякаш се бе обърнал към монолита, а не към Калит, която стоеше толкова близо до него, че можеше да го докосне.

— Ще ти кажа — продължи той след краткото мълчание. — Всяко едно от тях е изчезнало — или скоро ще изчезне. Ще се стопи и изчезне рано или късно, като всички народи. Понякога бледо подобие на кръвта им продължава да живее, да си намира нови домове, разредена, забравяща кръв. Или са само прах, дори имената им изчезват завинаги. Без никой, който да скърби за загубата… и всичко останало.

— Аз съм последната Елан — каза тя.

Той зарови ръце в пясъка по-дълбоко, толкова дълбоко, колкото можеше.

— Подготвям се… да владея най-могъщо оръжие. Мислеха да го скрият от мен. Не можаха. Оръжията трябва да се закалят, и да се закалят добре, разбира се. Те мислеха дори да го убият. Сякаш такова нещо изобщо е възможно… — Замълча. — Но пък може и да е. Ключът към всичко, виждаш ли, е чистото посичане, до средата. Чисто посичане — за това си мечтая.

— Аз мечтая за… това — промълви тя. — Яхнала съм Пъстрия кон. Намерих те в отвъдните селения — защо? Ти ли ме призова? Какво съм аз за теб? Какво си ти за мен?

Той се изсмя.

— Това вече ме развесели! Виждам накъде биеш — мислиш, че не виждам ли? Мислиш, че и за това съм сляп ли?

— Аз яздя…

— О, стига с тези глупости! Взела си нещо. Така си дошла тук, така всички идват тук. Или танцуват и танцуват, докато не пропаднат в и извън телата си. Каквото и да вземеш, отпуска те в ритъма, който съществува във всички неща — наречи го пулса на вселената, ако щеш. С достатъчно дисциплина не е нужно да взимаш нищо — което е добре, защото след десет или двайсет години поглъщане на билки или каквото и да е, повечето шамани бездруго свикват с въздействието им. Тъй че поглъщането служи само като ритуал, като разрешение за странстване. — Изведнъж движенията му спряха. — Пъстрия кон… да, зрителни халюцинации, цветове, плуващи пред очите. Племето Бивик го наричаха Туптяща рана — като разцъфващи петна кръв са имали предвид, предполагам. Туп, туп, туп… А Фенн…

— Матроната търси нашата раса — прекъсна го тя. — Старите порядки се провалиха.

— Старите порядки винаги се провалят — каза старецът. — Както и новите, най-често.

— Тя е отчаяна.

— Отчаянието носи отровни съвети.

— Нищо ценно ли нямаш да ми кажеш?!

— Тайната е в закаляването — каза той. — Това е ценното, което ще ти кажа. Оръжието ти трябва да е добре закалено. Здраво изковано, идеално наточено. Пръстът сочи право към тях, виждаш ли… е, ако това беше истинско небе, щеше да видиш.

Усмивката му бе по-скоро гримаса, отколкото израз на задоволство… и тя си помисли, че макар думите му да намекват друго, старецът може би е сляп.

— Слабост е — продължи той — да се гледа на смъртни и на богове все едно, че са на противоположни страни. Слабост. Най-основна грешка. Защото тогава, когато острието удари, ами че те завинаги остават изгубени едни за други. Е, дали разбира тя? Навярно. Но ако е така, то тя ме ужасява — защото такава мъдрост е почти… нечовешка.

Старецът се съвзе от унеса си, изправи рамене и измъкна ръцете си от пясъка.

Тя ги зяпна, зачудена що за оръжия държи… но нямаше никакви оръжия. Ръцете му, с цвета на ръжда, блестяха като излъскани.

Той ги вдигна нагоре.

— Зелено се очакваше, нали? Нефритенозелено, да, и сияещо. Но не и този път, не и за това, о, не. Готови ли са? Готови ли са да стиснат най-смъртоносното оръжие? Не мисля.

И отново навря ръцете си в пясъка.

Пешите съгледвачи, развърнали се далече на север пред главното човешко стадо, бяха забелязали самотния лагерен огън и сега се движеха към него. Прокрадваха се с невероятно умение, буквално невидими в равнината.

Един от съгледвачите, с боядисано в бяло лице, покрито с черен плат, мина покрай замръзнал неподвижно заек и той изобщо не усети воина, прокраднал се няма и на пет стъпки от него.

Малко равнини са безукорно гладки или безлики. Тази също не беше. Малки оврази и възвишения се стелеха във всички посоки. Наклонени ивици земя, подвеждащи всякакъв усет за отстояние или перспектива; могилки, скрити под туфи трева; тесни коварни долове, които няма да видиш, преди да се натъкнеш на тях. Да се движиш невидимо през тази шир означаваше да го правиш като четириногите хищници и плячка, от едно малко укритие до друго, на къси пробези и спирания, неуловим като сенките. Все пак Пустинните земи с право бяха назовани така — повечето растителност беше остъргана и широките пространства голи камъни и навят пясък подлагаха на изпитание всякое умение.

Въпреки тези ограничения съгледвачите, осемнадесет на брой, със затаен дъх се приближаваха към лагерния огън, който бяха видели. Макар всички да носеха оръжия — къси копия и чудновати извити саби, — първите оставаха затегнати на широките им гърбове, докато сабите бяха грижливо увити в плат и здраво завързани на кръста им.

Ясно беше, че към самотния бивак ги е привлякло любопитство — да открият с кого делят тази земя.

На по-малко от две хиляди крачки съгледвачите безшумно се вмъкнаха в широка падина и единственото, което вече ги осветяваше, бе бледото нефритено сияние на загадъчните странници в нощното небе.

Сърповидният им строй бавно се извърна така, че централният съгледвач продължи в челото, оформяйки върха му. Щом отрядът се доближеше още малко, водачът щеше да продължи към целта сам.

Гу’Рул стоеше и го чакаше. Огромния К’Чаин Че’Малле би трябвало да е ясно видим, но нито един от хората не го видя. Дойдеше ли време за убиване, Убиецът Шай’гал можеше да замъгли умовете на жертвите си, макар това да се оказваше ефикасно само ако жертвите не подозираха. Срещу друг Шай’гал, Стражи Дж’ан и Войници Ве’Гат такова объркване бе невъзможно.

Тези човешки същества бяха слаби, разбира се, и въпреки цялата им предпазливост светеха като маяци в очите на Гу’Рул поради телесната си топлина.

Предният съгледвач идваше право към Убиеца, който чакаше с присвити и изпънати назад криле. Шарнирните нокти на дългите му пръсти бавно излязоха от мембраните — кании, хлъзгави от парализиращата отрова, — макар че с тези човешки същества с меки кожи отрова не беше необходима.

Щом воинът влезе в обхвата му, Гу’Рул видя как се поколеба — сякаш някакъв инстинкт в него се беше пробудил, — но вече бе твърде късно. Убиецът замахна. Ноктите се врязаха в главата на мъжа от едната страна през плът и кост и силата на удара почти откъсна главата от врата.

Много преди първата жертва да е паднала, Гу’Рул вече се беше задвижил и връхлетя върху следващия воин. Ноктите се забиха в корема му, извиха се като куки под гръдния кош, Убиецът го надигна във въздуха и го запокити настрана.

Другите съгледвачи се хвърлиха в схватката и във въздуха засвяткаха ками. Две от хвърлените оръжия удариха Гу’Рул и отскочиха от дебелите му хлъзгави люспи. Хората вдигнаха копията, но Шай’гал вече беше сред тях, отбиваше паническите мушкания, ноктите му раздираха тела, главата му се люшкаше на дългия врат, челюстите трошаха черепи, захапваха и кършеха рамене. Кръв плискаше като дъжд по грубата камениста земя и изригваше на тъмна мъгла след смъртоносните удари на Убиеца.

Двама съгледвачи се обърнаха и побягнаха и в първия миг Гу’Рул ги остави, зает с последните обкръжили го воини. Разбираше, че не са страхливци — двамата вече тичаха колкото краката им държат на юг, всеки по своя пътека — искаха да известят за гибелта, за новия враг, на господаря на стадото.

Това бе неприемливо, разбира се.

След няколко мига Убиеца вече стоеше сам, опашката му плющеше във въздуха, от ръцете му се точеха дълги нишки черна лепкава кръв. Вдиша, за да напълни плитките си дробове, а след това дълбоките, за да върне сила и живост в мускулите си.

Разгъна криле.

Последните двама трябваше да умрат.

Гу’Рул се понесе във въздуха, крилете заплющяха, перата-люспи засвириха погребална песен.

Щом се извиси, светлите фигури на двамата бягащи съгледвачи грейнаха като огньове върху тъмната равнина. А зад Убиеца, докато маховете на крилете му го отнасяха все по-близо към двамата, шестнадесет трупа бавно изстиваха като гаснещи въглени от разпръснато огнище.

Саг’Чурок подуши кръвта във въздуха. Чу разочарования съсък от двамата непуснали кръв Ловци, които стояха до него с потръпващи крайници от сладостния приток на „нектара на убийството“, който вече течеше в жилите им. Опашките им плющяха безсилно във въздуха. Наистина бяха изгубили контрол над бойните си жлези, знак за неопитната им недодялана младост, и Саг’Чурок изпита едновременно насмешка и отвращение.

Макар че, честно казано, самият той едва задържа пълния поток на нектара, като разтвори с усилие сънните си жлези, за да противодействат на изгарящия огън отвътре.

Шай’гал беше ловувал тази нощ и с това се бе подиграл на К’елл, бе отнел славата им, бе им отказал търсената наслада, насладата, за която бяха родени.

Щом се развиделеше, Саг’Чурок щеше да отведе Търсенето далече оттук, от това място на убийство. Дестраянт Калит не биваше да узнае нищо за това — умът й бездруго бе достатъчно изтощен. Търсенето щеше да действа на изток, още по-навътре в пустинните земи, където за чуждите нямаше да се намери никаква храна. Разбира се, тази предпазна мярка навярно щеше да се провали, ако стадото се окажеше толкова огромно, колкото бе известил Гу’Рул.

Тъй че Саг’Чурок знаеше, че спътниците му Ловци скоро ще намерят своята кръв.

Съскаха и сумтяха, трепереха и разтваряха обезсърчено челюсти. Тежките остриета на крайниците им тупаха и стържеха в земята.

На Гу’Рул изобщо не му хрумваше, че безбройните глутници псета, терзаещи човешкото стадо, са нещо повече от лешояди, като зверовете, които проследяваха някога Фуриите на К’Чаин Че’Малле във времена на война, тъй че не обърна никакво внимание на шестте звяра, които се движеха успоредно на съгледвачите, и не направи никакво усилие да замъгли сетивата им. И макар тези зверове сега да бягаха на юг, явно към човешкото стадо, Гу’Рул не приписа никакво особено значение на странстванията им. Лешоядите бяха нещо обичайно, нуждите им — прости и съвсем ясни.

Убиеца довърши и двамата съгледвачи, като и двата пъти се спусна отгоре и откъсна главите от раменете им, щом всеки от тях спря, чул свисъка на крилете му. После, изпълнил задачата си, Шай’гал се издигна високо в тъмното небе, за да подири силни потоци въздух, които можеше да яхне — въздухът все още бе достатъчно хладен. Открил беше, че през деня крилете му, особено когато са изпънати изцяло, поглъщат огромно количество топлина, което на свой ред подлагаше на изпитание вроденото му невъзмутимо хладнокръвие.

А това не беше добре.

Калит видя как гледката пред нея се разсипа на късчета и след това изчезна, издухана сякаш от внезапен порив на вятър, който не бе усетила. Монолитът, старецът, лъскавите му ръце и всичките му думи — те бяха само разсейване, доказателство за невежеството й: съвсем лесно се бе оказала пленена от нещо — и някой, които не бяха предназначени за нея.

Но като че ли силата на волята не стигаше, особено след като нямаше никаква определена цел. Само бе посегнала в ума си за някаква представа, за някакво смътно усещане за познато. Чудно ли бе тогава, че се луташе така безцелно, изгубена и уязвима?

Смътно, сякаш от етера, чу стария мъж да казва:

— Винаги изглежда мъртво, тъй жестоко пронизано, и не, няма да видиш никакво движение, нито потръпване. Дори кръвта не капе. Но не се заблуждавай. Тя ще бъде освободена. Трябва. Необходимо е.

И като че ли каза още нещо, но гласът му заглъхна, а гледката пред нея доби нови очертания. Останки от клади догаряха по неестествено плоска равнина. Дим се виеше черен и горещ, щипеше очите. Не можеше да проумее какво вижда. Хоризонтите кипяха, сякаш армии се сражаваха във всички посоки, но не и близо.

Тежки сенки се плъзнаха по осеяната с отломки земя и тя погледна нагоре, но освен стълбовете дим, издигащи се от кладите, небето беше пусто и безцветно. Нещо в тези вихрещи се на воля сенки уплаши Калит, начинът, по който сякаш се сливаха, набираха скорост, и тя се почувства повлечена от тях, понесена в дирята им.

В този момент сякаш наистина остави тялото си и вече се носеше по същите течения, хвърляше своята жалка безформена сянка… и видя, че отломките изглеждат познати — не клади просто, а строшени и изкривени късове от механизмите, които бе видяла в Ампелас Вкоренения. Тревогата й се усили. Видение от бъдещето ли бе това? Или избеляла останка от далечното минало? Подозираше, че К’Чаин Че’Малле са водили мащабни войни преди векове, но също тъй знаеше, че предстои нова война.

Хоризонтът се приближи в точка, където огромните сенки сякаш бяха осъдени да се слеят. Кипналият му ръб наистина бяха вкопчени в битка войски, но тя все така не можеше да различи подробности. Хора ли бяха? К’Чаин Че’Малле? Не можеше да прецени, а докато се носеше към тях, станаха неразличими, погълнати сякаш в прах.

Нищо лесно нямаше да има в това, осъзна Калит. Никакви дарове, поднесени с проста яснота, с еднозначен смисъл. Обзе я внезапна паника и тя се помъчи да спре, да се отскубне от всичко това, да се върне… сенките се завихряха към една-единствена точка и изчезваха, гмуркаха се сякаш в нея… не искаше да ги последва. Не искаше да има нищо общо с това.

Две слънца блеснаха, пробудени за живот, и я заслепиха. Разкъсващ зной я обля, усили се и тя запищя, загърчи се в огнения вихър… но беше твърде късно…

Събуди се. Лежеше на мокрите треви. Клепките й изпърхаха и се отвориха и тя зяпна изсветляващо небе. Прашинки все още сънено се рееха пред погледа й, но усещаше, че губят силата си. Беше се завърнала — не по-мъдра, не по-сигурна в пътя напред.

Изстена и се надигна. И последната костица на тялото й се беше схванала. Иглички пронизваха всеки мускул и тя потрепери, премръзнала до корените на душата си. Вдигна глава и видя Саг’Чурок. Ужасните очи на Ловеца се бяха впили в нея, сякаш гледаше заек, затиснат под ноктестите му пръсти.

Калит бавно се изправи и чак сега подуши миризмата на огъня от суха тор и какво се пече на него. Обърна се. Гунт Мач клечеше до огъня, огромните й ръце ловко обръщаха шишове със сочно месо.

Проклетите същества бяха обсебени от вкуса на месото от мига, в който бяха напуснали Гнездото. В това пътуване все още не ги беше видяла да развият корени или буца хляб (или каквото там минаваше за хляб, защото макар да усещаше на езика си вкуса и плътността на млада гъба, беше виждала самуни от него в безкрайни форми и големини). Месо за нощния пир, месо на сутрешното спиране за отдих, месо по време на следобедния преход и месо за последна храна, след като слънцето залезе. Подозираше, че ако не беше тя, щяха да го ядат сурово. Пустинните земи предлагаха малко друга храна, както бе открила — дори тревите, дивите плодове и грудките, тъй обичайни в равнините на Елан, тук липсваха напълно.

Отчаяна и ужасно сама, тя тръгна да си вземе закуската.

Стейви погледна сестра си и видя, както винаги, собственото си лице, макар изражението никога да не приличаше на нейното. Може да бяха близначки, но бяха като двете страни на една монета и се редуваха с това, което предлагаха на света. Хетан го знаеше и неведнъж бе забелязвала как когато погледът на една от дъщерите й се спре върху другата, на детското личице се изписва изненада и нещо като гузност — сякаш като е видяло неочаквано отношение, изразено в другото му „аз“, момичето едва ли не е хванало натясно собствените си най-скрити чувства.

Не беше изненадващо, че Стейви и Сторий избягваха да се поглеждат — този мигновен смут сякаш бе неприятен и за двете. Предпочитаха да всяват смут у другите. Особено у своя пастрок, както забеляза за пореден път Хетан.

Макар и недостатъчно близо, за да може да чуе разговора, Хетан можеше да се досети как протича. Момичетата бяха издебнали горкия мъж, лукави като две излезли на лов котки, и каквото и да искаха от него, щяха да го получат. Неминуемо.

Или така поне щеше да е всеки път, ако не беше тяхната жестока и умна майка, която можеше да се намеси и да провали коварната им засада само с една дума или жест. Двете малки вещици, разбира се, го знаеха и затова винаги поне едната от тях следеше къде е Хетан и колко силно е вниманието й. Хетан знаеше, че стига само да се обърне към тях, момичетата ще прекъснат ласкателната си, глуповато манипулативна атака над баща си, ще я изгледат сърдито и ще се измъкнат като всички неуспели с коварните си планове зли пакостници по света.

О, можеха да са много милички, когато ги устройваше, и в наследство от истинския си баща и двете притежаваха вроден талант да изобразяват невинност, толкова чиста и абсолютна, че граничеше с идиотизъм, което неизменно предизвикваше гадене у майка им, а и у други майки също така. Ами че Хетан беше виждала дори стари бездетни лели — обикновено отстъпчиви, както се полага за далечната им роднинска роля — да присвиват очи, щом забележат това хитруване.

Разбира се, не беше лесна работа да се измери злонравието, нито дори да е сигурна доколко подобна оценка е уместна. Защото не е ли присъща за всяка жена дарбата да налага най-съществена насока върху всеки аспект от живота на избрания от нея мъж? Съответно Хетан съжаляваше бъдещите съпрузи на Сторий и Стейви. В същото време обаче не смяташе да позволи собственият й мъж да бъде изтормозен от тези две същества. Проблемът се свеждаше до простото притежаване. А колкото по-големи ставаха близначките, толкова по-безочливи ставаха опитите им да й го отнемат.

Да, тя разбираше всичко това. Не беше нещо пряко, нито съзнателно от страна на момичетата. Те просто изпробваха вродените умения в пленяването, разкъсването и изяждането. И също толкова естествено бе да го правят в надпревара със собствената си майка. Имаше времена, спомняше си Хетан, когато й се искаше да може да проследи далечния им, своенравен и лукав баща и да тръсне двете малки негоднички в скута му, по-точно върху шкембето му — да, Круппе от Даруджистан можеше с право да се порадва на неволната си придобивка.

Уви, Хетан много добре съзнаваше, че мъжът, който сега заемаше мястото на Круппе, няма да приеме подобен жест, колкото и за справедлив да го смяташе тя. Такива бяха неизброимите злощастия на родителството. И на лошия й късмет в избора на достоен съпруг.

Беше уязвим, склонен да се поддава на снизходителност, а близначките знаеха това и му се бяха нахвърлили като пирани. Не че Стейви и Сторий бяха съвсем безчувствени — като всички момичета на тяхната възраст, просто не ги интересуваше. Искаха каквото искаха и щяха да направят каквото е необходимо, за да си го получат.

Много преди да отраснат, разбира се, племенният живот сред баргастите Бяло лице щеше да им го избие или поне да потисне по-злонравните му подтици, всички от които, впрочем, нужни за един добър живот.

Сторий първа забеляза приближаването й и мрачната решимост в очите на майка им се отрази във внезапно пробягалия страх и злоба по сладкото закръглено личице на момичето. Пръстите й пернаха рамото на сестра й, Стейви трепна, обърна се и също я видя. Близначките мигновено скочиха и побягнаха като белки, а пастрокът им зяпна след тях изненадан.

Хетан спря до него.

— Скъпи, имаш ум колкото на бедерин, стане ли дума за тия двете.

Онос Т’уулан примига, после въздъхна.

— Боя се, че ги разочаровам все пак. Трудно е да се съсредоточа — говорят толкова бързо, че не мога да схвана какво искат да кажат или какво искат.

— Можеш да си сигурен, че каквото и да е, предназначението му е да ги разглези още повече. Но аз разбих обсадата им, Туул, за да ти кажа, че водачите на кланове се събират. Е, тези, които успяха да се отзоват на призива. — Хетан се поколеба. — Обезпокоени са, съпруже.

Дори това почти не успя да проникне през скръбта, в която се беше загърнал мъжът й след жестоката смърт на Ток-младши.

— Колко клана не са изпратили никого? — попита той.

— Почти една трета.

Той се намръщи, но замълча.

— Най-вече от южните окрайнини — продължи Хетан. — Затова тези, които вече са тук, казват, че сигурно са се разбунтували. Че са изгубили пътя си, волята си. Че са се прекършили и ги тегли в кралствата. Воините се наемат като телохранители при сафините и болкандо.

— Каза „най-вече“, Хетан. А другите?

— Всички външни кланове, онези, които са стигнали най-далече в разпръсването — освен един. Гадра. Те са намерили прилично стадо бедерини тук, в една ивица между ак’рините и оул’даните, достатъчно, за да ги изхрани известно време…

— Бойният водач на Гадра… Столмен беше, нали? Не долових никакво вероломство у него. Освен това какъв шанс за бунт биха имали в този район? Нямат къде да отидат — безсмислено е.

— Прав си, така е. Трябваше да получим вест от тях. Трябва да говориш на клановите вождове, Т’уулан. Трябва да им се напомни защо са тук. — Взря се за миг в кафявите му очи, след което извърна глава. Знаеше, че кризата обитава умовете не само на клановите вождове на баргастите, но и на мъжа, който стоеше до нея. Нейния съпруг, любовта й.

— Не знам — заговори бавно Туул, сякаш търсеше подходящите думи, — дали мога да им помогна. Шаманите прорицатели бяха смели в първите си пророчества, разпалиха огньовете, които ни доведоха тук, но с всеки ден езиците им сякаш се съсухрят все повече, думите им изсъхват и единственото, което мога да видя у тях, е страхът в очите им.

Тя го хвана за лакътя и го задърпа с нея. Излязоха от лагера, минаха оттатък загражденията, изкопите и рововете нужници и продължиха по отъпканата от стадата в сезона на дъждовете земя.

— Трябваше да водим война срещу Тайст Едур — заговори Туул, след като се изкачиха на един хълм и се загледаха на север към далечните облаци прах. — Шаманите прорицатели претупаха набързо ритуалите си, за да намерят пътища през лабиринтите. Целият Баргаст Бяло лице се изтощи в изкупуването на зърно и продоволствие. Забързахме след Сивите мечове. — Помълча малко, после добави: — Избрахме неподходящия враг.

— Не може да се намери слава в съкрушаването на съкрушен народ — отвърна Хетан; вкусваше горчивината на собствените си думи.

— Нито народ, изтерзан от своите.

Имало беше жестоки сблъсъци около това. Въпреки че след трагичната смърт на нейния баща бе издигнат за боен водач с пълно единодушие, Онос Т’уулан почти моментално бе влязъл в конфликт с всички кланови вождове. Една война срещу империята Ледер щеше да е несправедлива война, независимо от хегемонията на едурите. Не само че ледериите не им бяха врагове, но дори техният враг, тези Тайст Едур, присвити от страх под ужасната сянка на своя император, едва ли имаха каквато и да е връзка с онези древни едури, които бяха избивали баргастите преди толкова много поколения. Цялата идея за възмездие или за подновяване на война изведнъж бе загорчала, а колкото до Туул, Имасс, който изобщо не усещаше старите забрали рани в духа на баргастите — който всъщност оставаше глух за гнева на пробудилите се баргастки богове… той бе проявил пълна нетърпимост към жадните да проливат кръв.

Междувременно старите прорицатели бяха загубили единството във визията си. Пророчеството, което в началото бе изглеждало толкова просто и ясно, изведнъж се разми от двусмислия и пося сред шаманите такова разногласие, че дори предполагаемият им водач Кафал, брат на Хетан, не успяваше да потуши разногласията. Така те се бяха оказали безполезни в борбата на воли между Туул и водачите. Все толкова безполезни бяха и сега.

Кафал бе настоял да обиколи от племе на племе — Хетан не беше виждала брат си от месеци. Но и да беше успял да поправи някоя от нанесените щети, тя не беше чула за това. Дори сред клановите шамани в този лагер долавяше най-вече смут и горчива неохота да говорят с когото и да било.

Онос Т’уулан не бе пожелал да хвърли Белите лица във война с Ледер — и волята му се беше наложила до онзи съдбовен ден, когато падна последният Оул — когато беше загинал Ток-младши. Не само кланът на самата Хетан, сенаните, се бяха отприщили, но и мрачната страст на сестрата на самия Туул, Килава.

Липсваше й тази жена. И Хетан знаеше също така, че скръбта на съпруга й се бе утежнила от заминаването й — заминаване, което той със сигурност приемаше като изоставяне от нейна страна в момент на най-голяма нужда. Хетан обаче подозираше, че смъртта на Ток — и въздействието, което бе имала тя над брат й — се бе оказала за Килава жестоко напомняне за ефимерната природа на любовта и приятелството. Затова тя беше тръгнала да преоткрие собствения си живот. Егоистичен импулс навярно, и нечестно нанесена рана на брат, който вече бе наранен от загубата.

Да, Килава заслужаваше един хубав шамар по така хубавото й лице и Хетан се закле, че тя ще е тази, която ще я шамароса при следващата им среща.

— Не виждам враг — каза мъжът й.

Тя кимна. Да, това бе кризата, поразила народа й, затова всички гледаха към своя боен водач. Нуждаеха се от посока, от цел. А той не им даваше нищо.

— Твърде много млади воини имаме — каза тя. — Обучени в древните бойни навици, жадни да видят как мечовете им пият кръв — избиването на изтощената ледерийска армия с нищо не уталожи апетитите на мъжете в собствения ни клан — но беше достатъчно, за да разпали завист и омраза буквално сред всички други.

— Нещата бяха по-прости сред Имасс — промълви Туул.

— О, глупости!

Той я изгледа рязко, след това отново извърна очи, отпуснал рамене.

— Е, ние имахме цел.

— Имахте една нелепа война срещу враг, който не изпитваше никакво истинско желание да се бие с вас. И така, вместо да се изправите пред несправедливостта, която вършехте, отидохте и призовахте ритуала на Телланн. Хитро измъкване всъщност макар и доста безумно. Какво толкова страшно има в това да погледнеш грешките си?

— Скъпа, не бива да задаваш този въпрос.

— Защо не?

Той отново я погледна в очите, но без гняв този път, а само с мрачно отчаяние.

— Би могла да откриеш, че нямаме нищо друго освен грешки.

Въпреки изгарящата топлина на утрото тя се смрази.

— О… А за теб това включва ли мен?

— Не. Говоря, за да ти помогна да разбереш един Имасс, който някога е бил Т’лан. — Помълча за миг. — С теб, с децата ни бях започнал да вярвам, че тези неща са най-сетне зад мен — ужасните грешки и бремето, което носеха всички. А после, в един миг… ми се напомня за собствената ми глупост. Никаква полза няма да пренебрегваш недостатъците си, Хетан. Заблудата е удобна, но може да се окаже фатална.

— Ти не си мъртъв.

— Не съм ли?

Тя изсумтя и извърна очи.

— Също толкова лош си като сестра си! — После рязко се обърна отново към него. — Събуди се! Твоите двайсет и седем клана спаднаха до деветнайсет — колко още трябва да изгубиш, защото не може да те притесняват да вземеш решение?

Той присви очи. И попита тихо:

— Какво решение искаш да взема?

— Ние сме Баргаст Бялото лице! Намери ни враг!

Привилегията да си близо до дома се оказваше твърде болезнена, макар Торент — последният воин на Оул — да търсеше наслада в страданието. Наказание за оцеляването, за устояването, като последна капка кръв, отказваща да се стопи в червената кал. Не знаеше какво го държи прав, дишащ, с неспиращо да тупти сърце, с мисли, провиращи се през безкрайните завеси от прах. Някъде дълбоко в себе си се молеше да намери своята единствена, чиста истина, изстискана до един ашик, излъскана от всички безчувствени ветрове и безсмислени дъждове, от вихреното сгромолясване на сезон след сезон. Малко възелче от нещо като кост, което да го препъне, да го претърколи, да го просне.

Можеше и да го намери, но подозираше, че няма. Нямаше го нужния ум. Липсваше му онази острота като у Ток Анастер, мезла, който терзаеше сънищата му. Тътен на копита, раздрано от буря нощно небе, ветрове, виещи като вълци, и единственото око на мъртвия воин, втвърдено като опал в тъмната кухина. Лице, ужасяващо с червенината си, лъснала развалина — кожата отпрана, зацапаните зъби оголени в дива усмивка — о, може би мезла наистина яздеше в сънищата на Торент, предвестник на кошмари, присмехулник над неговата драгоценна, крехка истина. Едно беше ясно — мъртвият стрелец преследваше Торент, възпламенен от омраза към последния воин Оул, и преследването бе неумолимо, стъпките на Торент се влачеха дори когато бягаше на живот и смърт, задъхваше се и врещеше — докато не се събудеше сепнат, плувнал в пот и разтреперан.

Ток Анастер сякаш не бързаше да доведе своя лов до зловещия му край. Насладата на призрака беше в гонитбата. Нощ след нощ, след нощ.

Воинът оул вече не носеше маска. Дразнещият обрив, нашарил лицето му, вече се беше махнал. Беше избрал да се остави с децата на грижите на клана Гадра, вдигнали лагера си в самия край на Оул’дан. Не беше пожелал да види опустошителната скръб на странния воин на име Туул заради смъртта на Ток Анастер.

Скоро след като бе дошъл в клана и след спадането на обрива жените на Гадра бяха проявили интерес към него, а не бяха свенливи, дори проявяваха дързост, която почти плашеше Торент — неведнъж му се беше налагало да бяга от атаките им. А напоследък десетината жени, решили да го издебнат и хванат натясно, бяха започнали да си взаимодействат.

Затова той яхваше коня си, препусваше извън лагера и прекарваше цялата дължина на слънчевата дъга далече от хищните им попълзновения. С червени кръгове около очите от изтощение, окаян в самотата си и във война със самия себе си. Никога не беше лягал с жена в края на краищата. Представа нямаше какво включва това, освен стъписващите детски спомени как вижда през открехнатите врати на колиби как притискащи се възрастни пъшкат, стенат и въздишат. Но онова бяха оули — не тези диви, ужасни баргасти, които се сношаваха с викове, лай и смях, мъжете ревяха като мечки, а жените дращеха и хапеха.

Не, всичко това бе непонятно. Защото макар да се стараеше да избяга от тези луди жени с техните боядисани лица и блестящи очи, той искаше онова, което предлагаха. Бягаше от собствената си страст и всеки път, когато го направеше, изтезанието, което си нанасяше сам, го жилеше още по-болезнено.

„Никой не заслужава такова страдание!“

Трябваше да се радва на свободата си — тук, сред просторните равнини, толкова близо до Оул’дан. Да гледа стадата бедерини — които собственият му народ така и не беше помислил да опитоми — и родара, за които сега се грижеха оцелелите деца на оулите — и да знае, че проклетите ледерии вече не ги преследват, не ги избиват… трябваше да ликува в този момент.

Нима не беше жив? Спасен? И не беше ли водачът на клана на оулите? Неоспоримият владетел на огромно племе от няколко десетки деца, някои от които вече бяха забравили своя език и говореха чуждата варварска реч на баргастите, и бяха започнали да боядисват лицата си с червена и жълта охра, и да сплитат косата си?

Яздеше в бавен тръс, вече на повече от две левги от лагера. Предната нощ стадата бяха възвили на югоизток, тъй че не бе видял нито едно по пътя си. Щом зърна баргастките псета, си помисли, че може да са вълци, но щом го видяха, затичаха право към него — нещо, което вълча глутница нямаше да направи никога — и когато се приближиха, вече видя пъстрата им къса козина, сплесканите им муцуни и малки уши. По-едри от всяка оулска или ледерийска порода, зверовете бяха изключително свирепи. До този момент го оставяха на мира, освен да се озъби някое от тях, докато препускаше към лагера.

Той издърпа пиката си от ремъка и я закрепи в стремето на десния си крак. Шест кучета, и се приближаваха… Забеляза, че са изтощени.

Дръпна юздите и ги изчака, обзет от любопитство.

Зверовете забавиха бяга си, след това го заобиколиха. Наклякаха, легнаха, с изплезени, омазани с лепкава слюнка езици.

Озадачен, Торент ги гледаше. Можеше ли просто да мине през този странен кръг и да продължи по пътя си?

Ако това бяха оулски псета, какво щеше да означава поведението им? Може би ако бяха кучета за теглене на шейни, щеше да реши, че се е приближил враг. Намръщен, Торент се изправи на стремената, примижа и се загледа на север, откъдето бяха дошли. Нищо… Заслони очи с ръка. Да, нищо на хоризонта, но над хоризонта… кръжащи птици? Вероятно.

Какво да прави? Да се върне в лагера, да намери някой воин и да му каже какво е видял? „Кучетата ви ме намериха. Налягаха около мен. Далече на север… някакви птици.“ Торент изсумтя, плесна с юздите, смуши коня си между две от излегналите се кучета и пое на север. Не си струваше да съобщава за някакви си птици — трябваше да види какво ги е привлякло.

Две от шестте кучета затичаха след него. Останалите четири се отправиха към лагера на юг.

По времето на Червената маска Торент беше познал нещо близко до удовлетвореност. Оулите бяха намерили човек, когото да следват. Истински водач, спасител. А когато бяха дошли големите победи — смъртта на стотици ледерийски нашественици в свирепи победоносни битки, — те бяха доказателство за предопределеността на Червената маска. Торент не можеше да е сигурен кога нещата бяха започнали да тръгват на зле, но помнеше погледа в окото на Ток Анастер, цинизма, изписан на чуждото му лице. И с всяка изречена от него фраза здравите основи на вярата на Торент сякаш се разтърсваха, понесли сякаш убийствени удари… докато не се появиха първите пукнатини, докато самата страстна увлеченост на Торент не се обърна против себе си, преситена и изпълнена с присмех, докато онова, което беше сила, не се превърна в слабост.

Такава бе властта на скептицизма. Шепа думи, които да разклатят увереността, като семена, хвърлени в каменен зид — нищожни стръкчета и тънки коренчета, да, но с времето събарят стената.

Самата удовлетвореност би трябвало да събуди подозрението на Торент, но тя се бе извисила пред него като чисто божество и той драговолно бе коленичил със сведена глава, за да потърси утеха в сянката й. Във всеки друг век Червената маска нямаше да успее да се наложи като пълководец на оулите. Без отчаянието, без дългия низ от поражения и трупащи се загуби, без самото унищожение, чакащо пред тях като ръба на бездна, племената щяха да са го отхвърлили — както го бяха направили вече веднъж. По-мъдри бяха тогава.

Някои сили не може да бъдат надвити. Така беше и с ледериите. Тяхната алчност за земя, нуждата им да притежават и да властват над всичко, което притежават — тези ужасни страсти пълзяха като напаст и тровеха душите на врага. Щом треската да се гледа на света като тях пламнеше като пожар в нечий мозък, войната свършваше, поражението ставаше неотвратимо.

Дори тези баргасти — неговите варварски спасители — бяха обречени. Търговците ак’рини вдигаха становете си срещу охранителните линии. Конетърговци д’расилани превеждаха стадо след стадо в общо взето безсмислен парад покрай лагера и от време на време някой воин избираше някое от по-едрите животни, оглеждаше го и след това с презрителен смях го връщаше в табуна. Скоро, убеден беше Торент, щеше да дойде достатъчно висока и едра порода, и толкова.

Нашествениците не остават нашественици завинаги. Рано или късно стават не по-различни от всяко друго племе или народ в една страна. Езиците се смесват, навиците се разменят като пари и скоро всички започват да гледат на света еднакво. А ако този светоглед е погрешен, то нещастието е гарантирано — буквално за всеки и буквално завинаги.

Оулите трябваше да се преклонят пред ледериите. И сега щяха да са живи, вместо да лежат на безброй купчини тлеещи кости в калта на едно мъртво море.

Червената маска се беше опитал да спре самото време. Беше се провалил, разбира се.

Понякога вярата е самоубийство.

Торент бе захвърлил убежденията си, увереностите си, драгоценната си вяра. Нищо не правеше, за да предотврати младите да забравят езика си. Виждаше охрената боя по лицата им и сплетените коси — и оставаше безразличен към това. Да, той беше вождът на оулите, последният, който изобщо щеше да съществува, и задачата му бе да гарантира мирното заличаване на културата им. Обичаите щяха да останат в миналото. Беше се заклел, че няма да скърби за тях.

Не, Торент не носеше бакърена маска. Вече не. И лицето му беше чисто като очите му.

Забави галопа на коня, щом зърна труповете. Врани и лешояди със златистожълти клюнове подскачаха в гнусен танц, а сред тях прелитаха ризани и разпръсваха рояците хищни пеперуди — внезапно разлитащи се и утаяващи се също тъй бързо бели цветчета. Гледка из равнините, която Торент познаваше добре.

Отряд баргасти бе попаднал на засада. Избити.

Приближи се още.

Никакви явни следи, било от ходила или конски копита, не водеха на никъде. Баргастите бяха в група… и това беше странно, противно на всичко, което Торент беше видял в патрулите им. Може би се бяха свили в защита, помисли си той, а това предполагаше враг с многократно числено превъзходство. Но пък… никакви следи нямаше от това. Онези, които бяха избили воините, трябваше да са изнесли своите мъртви. Той обиколи с коня в кръг около убитите, но не видя никакви петна от кръв, никакви ивици през тревата от влачени трупове.

В този момент осъзна, че убитите не са погребани. Красивите им оръжия лежаха пръснати наоколо, без никаква кръв по остриетата.

Настръхна, докоснат сякаш от нещо нечестиво. Отново огледа труповете. Не стягане на бойния строй, а струпване… около единичен враг. И раните — въпреки старанието на лешоядите — изобщо не показваха това, което би очаквал човек. „Все едно са се нахвърлили от всички страни на някакъв звяр, и виж как ударите са падали отгоре върху всеки. Прерийна мечка? Не, нито една не е останала от тях. Последната оцеляла кожа на един от онези зверове — сред моя народ — казваха, че била отпреди седем поколения.“ Помнеше я: огромна, да, но надупчена на много места. А ноктите бяха изтръгнати и отдавна загубени. Но все пак…

Погледна двете кучета. Изглеждаха изненадващо уплашени, дебелите им опашки бяха подвити, погледите им — смутени и плахи. Ако бяха оулски псета, вече щяха да са тръгнали по дирите, настървени и настръхнали. Той се намръщи.

После обърна коня си и пое към лагера на Гадра. Кучетата забързаха след него.

Звяр, който не е оставил никаква следа. Призрачно същество.

Може би самотните му езди бяха приключили. Щеше да се наложи да се предаде на онези алчни жени. Дано поне да можеха да облекчат тревогата му.

„Остави преследването на баргастите. Дай на шаманите им нещо сериозно за вършене, вместо да се напиват всяка нощ с д’расиланска бира. Докладвай на водача, и да се свърши.“

Вече съжаляваше, че беше тръгнал да намери телата. Доколкото можеше да прецени, призрачното същество беше наблизо, беше го наблюдавало всъщност. Или нещо от мръсната му магия се бе задържало над околността и той вече беше белязан, и то щеше да го намери, където и да идеше. Можеше почти да подуши тази магия, просмукала се в дрехите му. Люта, гадна като змийски корем.

Сеток, наричана някога Стаянди, която в сънищата си виждаше странни сцени с познати лица, говорещи на странни езици, сцени на смях, любов и нежност — във времето преди озверяването си — стоеше загледана в пустия север.

Беше видяла дошлите в лагера четири кучета, събитие само по себе си незаслужаващо особено внимание. А ако патрулът бе закъснял с връщането си, какво пък, навярно бе изненадал някоя антилопа и я беше убил, което обясняваше липсата на две кучета, след като щяха да са впрегнати в теглича, за да довлекат месото. Подобни обяснения вършеха работа за момента, въпреки явните пропуски в логиката (в такъв случай тези четирите щяха да са останали с патрула да ядат червата и така нататък). Не че Сеток се замисляше всъщност много над възможните тълкувания, докато гледаше как хората се суетят възбудено около задъханите кучета.

Животните воняха на смърт, да.

А дивите вълци в пустошта, които й бяха дали живот, виеха с утрото своя разказ за ужас.

Отново насочи вниманието си на север.

Да, най-първото й семейство й осигури свята закрила с легендата, наречена „намирането на момичето“ — никой баргаст нямаше вече да преследва животните и дори на ак’рините им бе разказана историята за раждането й сред глутницата и за намирането й от самотния воин. Благословената от духове, казваха вече всички, щом я погледнеха. Владетелката на хиляда сърца.

Отначало това прозвище, последното, я смущаваше. Но спомените й бавно се пробуждаха с всеки ден, в който отрастваше, все по-висока и с по-остър поглед. Да, побрала беше в себе си хиляда сърца, дори повече. Вълчи дарове. Мляко, което беше сукала, мляко от кръв, мляко на хиляда избити братя и сестри. А не помнеше ли нощ на ужас и избиване? Нощ на бягство в тъмното?

Говореха за легендата й и дори шаманите прорицатели й поднасяха жертвоприношения и идваха да се докоснат до нея, за да облекчи тревогата, изписана на лицата им.

А сега Великият магьосник, Приемникът на баргастките богове, мъжът, наречен Кафал, бе дошъл при клана Гадра, за да говори с нея, да подири душата й, ако тя го позволи.

Дивите вълци й виеха, умовете им се бяха слели в объркана глъч от страх и тревога. Неспокойни за детето си, да, и за едно бъдещо време, когато бурите назряваха от всички посоки. Вълците разбираха, че тя ще е в самия център на онзи небесен пожар. Молеха да пожертват собствения си живот, за да може тя да живее. А това тя нямаше да позволи.

Ако беше благословена от духове, то вълците бяха духовете, които я бяха благословили. Ако беше същество, достойно за почитание тук сред баргастите, значи беше само един символ на дивото и тъкмо това диво трябваше да бъде почитано — стига да можеха да разберат това.

Погледна отново през рамо към наплашените кучета и за миг я обзе жал за това, което можеше да са зверовете, ако тяхната дивост не беше така окована.

Бог, деца мои, не ни очаква в дивото. Бог, деца мои, е самото диво.

Вижте законите му и се смирете.

В смирението намерете мир.

Но знайте това: мирът невинаги е живот. Понякога мирът е смърт. Пред лицето на това как може да не си смирен?

Дивите закони са единствените закони.

Щеше да предаде тези думи на Кафал. Щеше да види на лицето му въздействието им.

А след това щеше да му каже, че кланът Гадра ще умре и че много други кланове на Баргаст ще го последват. Щеше да го предупреди да гледа към небесата, защото от небесата идеше смъртта. Щеше да го предупреди да не предприема повече пътувания, а да се върне в своя клан. Трябваше да сключи мир с духа на своя род. Мирът на живота, преди да дойде мирът на смъртта.

Около кучетата се бяха събрали воини с готови за бой оръжия. Напрежението се изливаше от тях на вълни и се стелеше из целия лагер. След малко измежду двайсетината струпали се щеше да бъде избран боен водач. Съжаляваше ги всички, но най-вече този обречен водач.

Вятър задуха от изток, разроши избелялата й от слънцето коса и зашепна в нея като в сухи треви. А вонята на смърт все още изпълваше сетивата й.

Лицето на Кафал бе наедряло, станало беше по-грубо, отколкото в младостта, между веждите му и покрай устните се бяха врязали дълбоки бръчки на умора и гнет. Преди години, в една яма под пода на един храм, беше говорил с Благославящия, с малазанския капитан Гъноуз Паран. И в стремежа си да го впечатли — да докаже, че по някакъв начин мъдростта му надделява над малкото му години — беше изрекъл думи, които бе чул от устата на баща си, преструвайки се, че са негови.

„Мъж, който притежава власт, трябва да действа решително… иначе властта изкапва между пръстите му.“

Наблюдението, макар несъмнено да беше вярно, сега отекваше горчиво. Гласът, който го беше изрекъл тогава, беше съвсем не на място. Нямаше никакво право на онези думи. Кафал не можеше да повярва на собствените си претенции, изречени от онова по-младо негово „аз“, от онзи дързък, наивен глупак.

Една безсмислена, глупава злополука беше отнела баща му, Хъмбръл Тор. При цялата власт, която бе притежавал грамадният мъдър воин, нито мъдростта, нито самата власт му бяха помогнали срещу слепия шанс. Урокът бе ясен, посланието — мрачно и смиряващо. Властта не беше доказателство срещу нищо и това бе единствената мъдрост, която си струваше да бъде разбрана.

Чудеше се какво ли е станало с онзи окаян малазански капитан, избран и прокълнат (а всъщност имаше ли изобщо някаква разлика между двете?). И се чудеше също така защо сега копнееше да поговори с Гъноуз Паран, да размени няколко фрази, този път по-искрени, по-отмерени, изпълнени с повече знание. Да, младите бяха бързи в преценките си, бързи в своя укор към туткавите според тях стари. Младите нищо не разбираха от цената на трезвия размисъл.

В очите на тогавашния Кафал Гъноуз Паран бе нерешителен. Жалко, обезсърчаващо нерешителен. Ала за днешния Кафал, тук, на тази чужда равнина, под чужди небеса, онзи малазанец отпреди години с право бе проявявал предпазливост, измервана с благоразумие, за което Кафал се беше оказал ужасно сляп. „Така измерваме един живот, така градим моста от онова, което сме били, към това, което сме. Гъноуз Паран, поглеждаш ли изобщо надолу? Замръзваш ли изобщо някога пред тази бездънна пропаст долу?“

„Мечтаеш ли изобщо да скочиш?“

На Онос Т’уулан бе дадена цялата власт, която бащата на самия Кафал бе притежавал някога, и в това нямаше нищо незаслужено. А ето че бавно, неумолимо тя изкапваше между пръстите на стария воин. Кафал нищо не можеше да направи, за да го спре — беше също толкова безпомощен, колкото самия Туул. За сетен път слепият шанс бе заиграл против баргастите.

Когато до него стигна вестта, че бойни кучета са се върнали в лагера — дошли без придружители и съобщаващи с това, че нещо е сполетяло групата съгледвачи — и че се оформя бойна група, която да тръгне назад по дирята им, Кафал облече наметалото си от кожа на бедерин, изпъшка под тежестта му и срита свитата на пода на палатката дрипава рошава кукла.

— Събуди се.

Стиската овързани клечки плю на пода и се озъби, докато се изправяше лениво.

— Много смешно. Уважавай по-старите от теб. О, Велики магьоснико.

Иронията, процедила се от титлата като мъзга, накара Кафал да потрепери, а после той се изруга наум, щом Таламандас изсумтя насмешливо, видял ефекта от подигравката си.

— Трябваше отдавна да сме те изгорили на клада.

— Твърде много ме цениш, за да си позволиш това. Аз пътувам по лабиринтите. Нося съобщения и се разправям с чужди богове. Говорим за изключително важни неща. Война, измени, съюзи, измени…

— Повтаряш се.

— … и война.

— А баргастките богове доволни ли са от усилията ти, Таламандас? Или ръмжат от яд, докато щъкаш насам-натам по повелята на човешки богове?

— Те не могат да живеят в изолация! Ние не можем! Те са упорити! Липсва им всякаква изтънченост! Смущават ме!

Кафал въздъхна и пристъпи навън.

Куклата от клечки пъргаво заситни след него.

— Ако се борим сами, всички ще умрем. Трябват ни съюзници!

Кафал спря и погледна надолу, зачуден дали Таламандас всъщност не е луд. Колко пъти можеха да повтарят същия този разговор?

— Съюзници срещу кого? — попита той, както беше правил безброй пъти.

— Срещу онова, което иде!

И ето го, същия безсмислен отговор, отговор, който нито Кафал, нито Туул можеше да използва. Великият магьосник изсъска обезсърчено и закрачи отново, без да обръща повече внимание на ситнещия след него Таламандас.

Бойната група беше напуснала лагера и вече изкачваше на бегом височината на север. Щом прехвърлеха билото, щяха да се скрият от поглед.

Кафал видя детето вълк, Сеток — стоеше в края на лагера, гледаше след воините и нещо в стойката й издаваше, че копнее да затича след тях, озъбена и настръхнала, жадна да се включи в лова.

Нямаше съмнение, че Сеток е ледерийка, но това потекло бе само на повърхността — кожата й, чертите й, следите от бащата и майката, които я бяха родили и след това изгубили. Но вроденият отпечатък от цивилизация след това бе изчезнал, заличен. Върната беше на дивото, принесена в жертва девица, чиято душа бе погълната цялата. Сега беше на вълците и може би на Вълчите бог и богиня, Господаря и Господарката на Зверския трон.

Баргастите бяха дошли да намерят Сивите мечове, да се бият на тяхна страна — с вярата, че Ток Анастер и армията му познават чакащия ги враг. Баргастките богове бяха жадни да служат на Тогг и Фандърей, да тичат с дръзката глутница в търсене на кръв и слава. Бяха, както Кафал вече разбираше, по-лоши от деца.

От Сивите мечове не бе останало нищо повече от гниеща плът, когато първите съгледвачи ги намериха.

Толкова със славата.

Дали Сеток бе наследила благословията, дадена някога на Сивите мечове? Дали беше сега детето на Тогг и Фандърей?

Дори Таламандас не знаеше.

— Не нея! — изръмжа стиската клечки зад него. — Прогони я, Кафал! Изхвърли я в пустините, където й е мястото!

Но той продължи. Когато стигна на десетина крачки от нея, тя за миг се обърна към него, но после отново се загледа към пустите земи на север. Той спря до нея.

— Те ще умрат — промълви тя.

— Какво? Кои?

— Воините, които тръгнаха току-що. Ще умрат като отряда съгледвачи. Намерихте врага, Велики магьоснико… но е погрешният враг. Отново.

Кафал рязко се обърна. Видя Таламандас клекнал в тревата на пет крачки зад тях.

— Догони ги — рече той на куклата от клечки. — Догони ги и ги върни.

— Не вярвай на приказките й!

— Това не е молба, Таламандас.

Куклата се изкикоти присмехулно, врътна се и драсна като ужилен от пчела заек по дирята на бойната група.

— Няма полза — каза Сеток. — Целият клан е обречен.

— Такива изявления ме уморяват — отвърна Кафал. — Ти си като отровен трън в сърцето на този клан. Отнемаш силата и гордостта му.

— За това ли си дошъл? — попита тя. — Да… извадиш този трън ли?

— Ако трябва.

— Тогава какво чакаш?

— Искам да знам източника на изявленията ти, Сеток. Видения ли те обсебват? Духове ли навестяват сънищата ти? Какво си видяла? Какво знаеш?

— Риназаните шепнат в ухото ми — отвърна тя.

Дразнеше ли го?

— Крилатите гущери не шепнат нищо, Сеток.

— Нима?

— Да. Само безсмислици ли имаш да ми кажеш? Нищо ли друго не съм освен обект на презрението ти?

— Воинът Оул, онзи, когото наричат Торент, е намерил бойната група. И той се опитва да ги убеди като куклата ти. Но… бойният водач е млад. Безстрашен. Защо глупците избират хора като него?

— Когато по-стари воини видят глутница бойни псета да се довлече в лагера сама, се събират да обсъдят въпроса — каза Кафал. — Младите грабват оръжията и очите им блясват.

— Чудно е, че някои воини изобщо успяват да остареят.

„Да. Чудно е.“

— Оулът ги убеди.

— Не Таламандас?

— Не. Казват, че мъртвите магьосници никога нямат нещо добро за казване. Казват, че твоята стиска клечки коленичи в нозете на Жътваря на смърт. Наричат го малазанска кукла.

„В името на всички духове, не мога да възразя на нищо от това!“

— Ти усещаш всичко, което става в тези равнини, Сеток. Какво знаеш за врага, който е убил съгледвачите?

— Само това, което шепнат риназаните, магьоснико.

„Отново крилатите гущери… духове на бездната!“

— В нашето отечество, по високите пустинни плата, има по-малка разновидност, наричахме ги ризани.

— По-малка, да.

Той се намръщи.

— В смисъл?

Тя сви рамене.

— Просто това. По-малка.

Искаше му се да я разтърси за раменете, да изтръгне тайните й.

— Кой уби съгледвачите?

Сеток оголи зъби, но не се обърна към него.

— Вече ти казах, Велики магьоснико. Кажи ми, виждал ли си зелените копия в небето нощем?

— Разбира се.

— Какво са те?

— Не знам. Знае се, че е имало неща, падали от небето, докато други просто преминават като пламнали фургони, прекосяват небесната твърд нощ след нощ, седмици или месеци… а след това изчезват също тъй загадъчно, както са се появили.

— Безразлични към света долу.

— Да. Твърдта е осеяна с безброй светове, не по-различни от нашия. За звездите и за огромните горящи фургони ние сме като прашинки.

Тя се обърна и го изгледа.

— Това е… интересно. В това ли вярват баргастите?

— В какво вярват вълците, Сеток?

— Кажи ми, когато ловец хвърли копие по бягаща антилопа, ловецът цели ли се в нея?

— И да, и не. За да удари точно, ловецът трябва да хвърли пред антилопата — на пътя, по който тя ще мине. — Погледна я замислено. — Да не би да ми казваш, че тези копия от зелен пламък са копията на ловец и че ние сме антилопата?

— А ако антилопата кривне?

— Един добър ловец няма да сгреши.

Бойната група се бе появила на височината, придружена от воина Оул на коня му и още две кучета.

— Ще ида при Столмен — каза Кафал. — Той ще поиска да говори с теб, Сеток. — Помълча, после добави: — Може би бойният водач на Гадра ще успее да изтръгне по-ясни отговори от теб, защото аз със сигурност се провалих.

— Вълците са достатъчно ясни, когато говорят за война — отвърна тя. — Всичко друго ги обърква.

— Значи наистина служиш на Господаря и Господарката на Зверския трон. Като жрица.

Тя сви рамене.

— Кой е врагът? — попита отново Кафал.

Сеток го погледна.

— Врагът, Велики магьоснико, е мирът.

И се усмихна.

Ръфащите бяха издърпали тялото на Висто на десетина крачки встрани на равното, но нещо ги беше предупредило да не ядат съсухрената сбръчкана плът на мъртвото момче. На разсъмване Бадале и още няколко други отидоха и се струпаха около изсъхналото изтърбушено телце на някогашния Висто.

Другите зачакаха Бадале да намери думите си.

Рут позакъсня, защото трябваше да нагледа Хелд и да я повие. Когато дойде, Бадале вече бе готова.

— Чуйте ме тогаз — проговори тя. — За свършека на Висто.

Издуха мухите от устните си и огледа лицата около себе си. Имаше едно изражение, което искаше да намери, ала не можеше. Дори да си го спомни как изглеждаше й беше трудно, невъзможно направо. Изгубило й се беше, честно. Но го искаше и знаеше, че ще го познае, стига да го види пак. Изражение… някакво изражение… какво беше? След малко заговори:

Всички идем отнякъде

и Висто не беше различен

дойде

от някое

място

и то бе различно

и беше същото

и вие знаете за какво

говоря знаете

трябва да знаете

всички които

стоите тук

въпросът е че Висто

не помнеше нищо

за онова място

освен че дойде от него

и с много от вас

е не по-различно

тъй че нека да кажем сега,

че той се върна там

на онова място

откъдето дойде

и всичко което вижда

го помни

и всичко което помни

е ново…

Винаги изчакваха, без да знаят дали е свършила, докато не станеше съвсем ясно, че е свършила. Този път тя погледна надолу към Висто. Яйцата на ездачите сатра бяха полепнали като трохи по устните на Висто, все едно беше нагъвал сладкиш. Възрастните червеи бяха изпълзели навън през сдъвкания му стомах и никой не знаеше къде са отишли, в земята може би — правеха всичко това през нощта.

Може би някои от Ръфащите бяха проявили непредпазливост, с настървените им и вечно гладни за плът челюсти, което щеше да е добре, тъй като по-малко от тях щяха да са достатъчно силни, за да нападат ребърчатата змия. Нямаше да е зле, ако им се наложеше да се влачат далече от колоната, все повече да изнемощяват, както ставаше с децата, докато не паднат от изтощение и не престанат да бъдат неприятност. С това човек можеше да преживее, също като с враните и лешоядите горе. Животните показваха добре как да се осланяш на търпението, нали?

Тя вдигна глава и като по сигнал останалите се обърнаха и бавно тръгнаха към пътя, където чакаха онези, които все още можеха да се държат на крака и се подготвяха за дневния преход.

— Харесвах Висто — промълви Рут.

— Всички харесвахме Висто.

— Не трябваше.

— Не.

— Защото така е по-тежко.

— Ездачите сатра също харесваха Висто. Дори повече от нас.

Рут премести Хелд от свивката на дясната си ръка в свивката на лявата.

— Побеснял съм като Висто вече.

Брейдерал, появила се и тръгнала в главата на змията едва преди два дни — може би беше дошла от тялото на змията, може би отнякъде другаде, — се приближи и застана до тях. Сякаш искаше да стане част от нещо, нещо, нагласено от Рут, Хелд и Бадале. Но каквото и да беше това нещо, нямаше място в него за нея. Свършекът на Висто не оставяше дупка. Пространството просто се беше затворило.

Освен това нещо в това високо кокалесто момиче притесняваше Бадале. Лицето й беше твърде бяло въпреки изгарящото слънце. Напомняше на Бадале за мършавите… как им казваха? Квизитори? Квидатори? Квидаторите май, да, мършавите, дето бяха по-високи от всички други и от височината си виждаха всичко и командваха всички, и като кажеха: „Гладувай и мри“, ами, точно това правеше всеки.

Ако знаеха за Чал Манагал, щяха да са ядосани. Може би дори щяха да я подгонят и да намерят главата й, да намерят Рут и Бадале, а след това да направят онова Квидаторско нещо с ръцете си, онова, когато кършеше вратовете на хора като Рут и Бадале.

— Щяхме да сме… Квидирани докрай.

— Бадале?

Тя вдигна очи към Рут, издуха мухите от устните си, а след това — без да забелязва Брейдерал, все едно че не съществуваше — бавно тръгна към ребърчатата змия.

Пътят се изпъваше напред, прав като обида към природата, а в далечния край на каменистата безжизнена земя хоризонтът блещукаше като покрит с натрошено стъкло. Чу зад себе си дращещите стъпки на Рут, след това леко възвиха, когато той тръгна към челото на колоната. Можеше да е втората след него, но Бадале нямаше да върви с него. Рут си имаше Хелд. Това бе достатъчно за Рут.

Бадале си имаше думите, а това бе повече от достатъчно.

Видя, че Брейдерал тръгна след Рут. Двамата бяха почти еднакви на ръст, но Рут изглеждаше по-слабият, по-близо до свършека от Брейдерал, и като видя това, Бадале за миг изпита гняв. Трябваше да е обратното. Рут им трябваше. Брейдерал не им трябваше.

Освен ако не се канеше да заеме мястото на Рут, когато Рут най-сетне се прекършеше. Освен ако не се канеше да е новата глава на змията, плъзгавият й език, зъбатите й челюсти. Да, може би Бадале виждаше точно това. И Брейдерал щеше да вдигне Хелд, увита хубаво и предпазена от слънцето, и всички отново щяха да тръгнат някой ден, поведени от нея вместо от Рут.

Това беше понятно донякъде. Не по-различно, отколкото при глутниците на Ръфащите — когато водачът се поболееше или окуцееше, или просто престанеше да е достатъчно силен, ами да, тогава друг Ръфащ се появяваше и започваше да тича редом до него, идваше точно за този момент. За да поеме. За да продължат нещата.

Не по-различно от това, което синове правеха на бащи и дъщери, правеха на майки, и принцове на крале, и принцеси на кралици.

Брейдерал крачеше почти до Рут, там, в челото. Може би говореше с Рут, а може би не. За някои неща няма нужда да се говори, а пък и Рут не беше от онези, които ще ти кажат много.

— Не харесвам Брейдерал.

И да я чу някой наблизо, не го издадоха.

Бадале издуха накацалите мухи. Трябваше да намерят вода. Дори само половин ден още без нея и змията щеше само на ребра да стане, особено в тази горещина.

Тази сутрин тя правеше това, което правеше винаги. Хранеше се с думи до насита, пиеше дълбоко пространствата помежду им и беше луда — толкова луда, — че нищо от това не й даваше никаква сила.

Садик беше вторият тръгнал след Рут — Хелд беше първата. Сега вървеше с първата раздърпана групичка, четири деца, на няколко крачки зад Рут и новото момиче. Бадале беше малко по-назад, в следващата групичка. Садик я боготвореше, но нямаше да се доближи до нея, все още не, защото нямаше смисъл. Самият той почти нямаше думи — беше изгубил повечето от тях в самото начало на пътуването. Стига да беше достатъчно близо, за да чува Бадале, беше доволен.

Тя го хранеше. С онова, което казваше, и с онова, което виждаше. Държеше го жив.

Мислеше си за онова, което бе казала за свършека на Висто. За това как част от него не беше вярно, онова дето Висто не помнел нищо за мястото, от което бил дошъл. Помнил беше твърде много всъщност. Тъй че Бадале нарочно бе казала неистина за Висто. За свършека му. Защо го беше направила?

„Защото Висто си отиде. Думите й не бяха за него, защото той си отиде. Бяха за нас. Казваше ни да се откажем от спомнянето. Да се откажем, тъй че когато го намерим отново, всичко да е като ново. Не самото спомняне, а нещата, които си ще си спомним. Градовете и селата, и семействата, и смехът. Водата и храната, и пълните стомаси. Това ли ни казваше тя?“

Е, той си беше изял храната за днес, нали? Бадале беше щедра в това отношение.

Ходилата му бяха като табани от щавена кожа. Почти не ги усещаше и това беше облекчение, след като камъните по пътя бяха остри и много други имаха накървавени стъпала, от което им беше трудно да вървят. По земята от двете страни на пътя беше още по-лошо.

Бадале беше умна. Беше мозъкът зад челюстите, езикът. Поемаше онова, което очите на змията виждаха. Придаваше смисъл на онова, което езикът вкусваше. Даваше имена на нещата в този нов свят. За пеперудите, които се преструваха на листа, и дърветата, които канеха пеперудите да са листа, тъй че пет дървета да си делят една група листа, а щом дърветата огладнееха, листата отлитаха да търсят храна. Никое друго дърво не можеше да прави това, тъй че никое друго дърво не живееше в Елан.

Говореше за джавалите, месоядните птици, не по-големи от врабци, които първи се спускаха върху тяло, щом паднеше, и с острите си клюнове мушкаха и пиеха. Понякога джавалите дори не чакаха тялото да падне. Садик ги беше виждал да нападат ранен Ръфащ, дори лешояди и врани. Понякога се нападаха и едни-други, като се настървяха.

Ездачите сатра и това, което бяха направили с бедния Висто, и изтичащите червеи, които се движеха на врящ килим, избутваха се под трупа и се гърчеха в сянката му. Хапеха и се квасеха в онова, което изкапваше, а щом земята омекнеше, отиваха долу, успели най-сетне да разкъсат кожата на изгорялата пръст.

Садик гледаше в почуда този нов свят, слушаше с благоговение как Бадале дава имена на странните неща и прави нов език за всички тях.

Някъде към обед намериха водна дупка. Разнебитени останки от вдигната набързо ограда за животни обкръжаваха плитка кална яма.

Змията спря, а след това започна бавно, мъчително пълзене навътре и навън от кипналата кал. Самото чакане уби десетки деца, а докато излизаха от блатясалата чернилка, някои падаха и започваха да се гърчат, свити на кълбо и с пълни с кал черва. Някои се изпущаха и омърсяваха за всички, които идваха след тях.

Беше поредният лош ден за Чал Манагал.

По-късно следобед, в най-жестокия пек, зърнаха сивкав облак на хоризонта напред. Ръфащите започнаха да вият, да скачат и да се въртят от ужас, а щом облакът се понесе към тях, кучетата най-сетне побягнаха.

Онова, което приличаше отдалече на дъжд, не беше дъжд. Онова, което приличаше на облак, не беше облак.

Бяха скакалци, но не от обикновените скакалци.

Лъскави крилца, роякът — изпълнил половината небе, а след това — цялото небе, оглушително щракане във въздуха — шумоленето на крила, изщракването на отварящите се челюсти — всяко същество един пръст дълго. От недрата на облака, докато поглъщаше колоната, се понесоха бръмчащи топки, в които насекомите се бяха струпали почти плътно. Щом някоя от тях удареше в скупчена групичка деца, изригваха писъци на болка и ужас — лъсваше червено месо, а след него кост — а след това роякът помиташе напред, като оставяше зад себе си валма коса и купчини лъскава кост.

Тези скакалци ядяха месо.

Това бе първият ден на Елитрите.

5.

Художникът трябва да е ням,

скулпторът — глух.

Талантите се дават

по един,

както знаят всички.

О нека дилетантстват

усмихваме се в опрощение

безкраен е талантът ни

за снизхождения

ала талантите се дават

по един

един ти разрешаваме

достоен за похвала

а всичко друго нека служи

услужливо.

Но величие?

И тази титла дава се

поединично

не ставай алчен

недей изпитва

наш’то снизхождение.

Защото наше е

всепозволението височайше

зад бързо съградената стена —

зад тухлите на основателното ни

неверие.

Стихове, които служат

Астатл Пом

Споменът на ефрейтор Тар за баща му можеше непълно да се сумира в един-единствен цитат, кънтял през цялото детство на Тар като смъртни талиански камбани. Сурово и гръмко отекваща фраза, която пердашеше свития от страх син.

— Съчувствие? Да, имам съчувствие — към мъртвите и никой друг! Никой на тоя свят не заслужава съчувствие, освен ако не е мъртъв! Разбираш ли ме, сине?

„Разбираш ли ме, сине?“

Да, сър. Добри думи, за да те направят войник. Пазят мозъка да не стане прекалено… задръстен. С неща, които могат да го отвлекат да не държи щита точно както трябва, да не мушка с късия си меч точно където трябва. Беше от този вид дисциплина, който други можеха да нарекат твърдоглава глупост, но това само показваше, че повечето хора не разбират войнишкия занаят.

Започваше да открива, че ученето на някои хора на дисциплина не е лесно. Крачеше покрай дългата редица ледерийски войници — и да, това определение беше жалка подигравка, — които стояха в поза, минаваща за „мирно“ сред тия туземци. Под жарката слънчева светлина почервенелите лица капеха като стапящ се восък.

— Бригада Харидикт — изръмжа Тар. — Що за име?! Кой, в името на Качулатия, е бил тоя Харидикт… не, не ми отговаряй, проклет глупак! Някой некадърен генерал или още по-лошо, някоя търговска къща, имала щастието да ви накипри с униформата на дома си. Търговци! Бизнесът няма място във военщината. Ние изградихме империя на три континента, като го държахме настрани! Търговците са лешоядите на войната и клюновете може да приличат на усмивки, но от мен го знайте, те са си само клюнове.

Спря, изчерпал словесния си репертоар, и махна на Кътъл, който пристъпи напред с корава усмивка — идиотът обичаше тази „ебаси“ роля, както се наричаше сега („Ледериите имат старши сержанти; ние малазанците имаме ебаси сержанти, и го казвайте през зъби, когато го казвате, момчета, гледайте шегата да си остане между нас“ — тъй рече Рутан Ръд, а това, бе решил Тар там и веднага, беше войник).

Кътъл беше широк в раменете и стабилен, идеално пасваше на ролята. По-широк от Тар, но с половин глава по-нисък, което означаваше, че Тар пасва още по-добре. Никой от тези жалки пародии на войници изобщо не можеше да се мери с който и да е от двамата малазанци в каквото и да е за повече от двайсет удара на сърцето, и това беше ужасната истина. Бяха меки. Не мекушави — меки.

— Тази бригада — заговори Кътъл високо и с презрение — е загуба на място!

Замълча и огледа свирепо лицата, които започваха бавно да се изопват от обидата.

Крайно време. Тар продължи да ги наблюдава, пъхнал палци в оръжейния си колан.

— Да — продължи Кътъл, — слушал съм пиянските ви приказки… — Тонът му ги подканяше сякаш да седнат на масата му: вещ, разумен и едва ли не скапано… съчувствен. — И да, виждал съм лично оная груба, гадна свинщина, която тук наричате „магия“. Недисциплинирана — без ей тоничко финес — брутална сила, но нищо умно в нея. Тъй че за вас, нещастници, боят означава да ядете пръст, а бойното поле е там, където умират стотици, без никаква сериозна причина. Вашите магове са превърнали войната в една жалка, безполезна шега… — Извъртя се рязко към един войник и опря нос в неговия. — Ти! Колко пъти тази бригада е понасяла петдесет или повече процента в едно сражение?

Войникът — а Кътъл беше избрал добре — почти изръмжа в лицето му:

— Седем пъти, ебаси сержант!

— Седемдесет и пет процента загуби?

— Четири, ебаси сержант!

— Деветдесет процента загуби?

— Веднъж, ебаси сержант, но не деветдесет — сто процента, ебаси сержант.

Ченето на Кътъл увисна.

— Сто?

— Тъй вярно, ебаси сержант!

— Ометени до последния войник?

— Тъй вярно, ебаси сержант!

Кътъл — лицето му беше станало мораво — изрева:

— И нито веднъж ли не ви хрумна — на който и да е от вас, — че може да се оправите по-добре, ако избиете всичките си магове в самото начало на битката?

— Но тогава другата страна ще…

— Преговаряте първо с тях, разбира се — всички се разбирате да изколите кучите синове! — Обърна се рязко и вдигна ръце. — Вие не водите войни! Вие не се биете в битки! Вие просто се строявате и правите нови гробища! — Отново се завъртя към тях. — А бе всички вие идиоти ли сте?

Застаналият на един балкон с изглед към парадния плац Брис Бедикт потрепери. До него, застанала в сянката, кралица Джанат изсумтя, след което промълви:

— Има право, знаеш ли.

— За момента е почти без значение — отвърна Брис. — Малко сериозни магове са ни останали, а и те са се изпокрили. Изглежда, е в ход някаква тиха революция и подозирам, че щом прахта улегне, цялата дисциплина на магиката ще е преобразена. — Помълча и добави: — Във всеки случай не това ме обезпокои, докато слушах онзи войник долу. Притеснява ме идеята им да взимат нещата в собствените си ръце.

— Подкана за бунт — съгласи се Джанат. — Но човек може да го погледне и другояче. Начинът им на мислене на свой ред държи командирите им нащрек. Да изпълняваш заповеди е едно, но ако тези заповеди са самоубийствени или просто глупави…

— Мисълта, че войниците ми подлагат на съмнение всеки мой ход, едва ли вдъхва увереност. Започвам да съжалявам, че наехме тези малазанци за преустройството на ледерийската военна система. Може би начинът, по който правят нещата, върши работа за тях, но от това не следва задължително, че ще работи и за нас.

— Може би си прав, Брис. Има нещо необичайно в малазанците. Намирам ги за очарователни. Представи си, цяла цивилизация, която не търпи глупаци.

— Според това, което чух, това не ги предпазва от измяна — изтъкна Брис. — Собствената им императрица е била готова да ги пожертва до един.

— Но те не са коленичили под брадвата, нали?

— Схващам мисълта ти.

— Съществува обмен на доверие между управляващия и управлявания. Наруши ли се от която и да е посока, взаимните споразумения се анулират.

— Гражданска война.

— Освен ако онеправданата страна има избора просто да напусне. Стига да не се интересува от отплата или възмездие.

Брис се замисли за това, докато продължаваше да гледа безмилостното насилие над ледерийските му войници от страна на двамата Ловци на кости долу на двора.

— Може би все пак имат на какво да ни научат — каза накрая.

Кътъл се доближи до Тар и изсъска:

— Богове на бездната, ефрейтор, те са по-зле и от овце!

— Много са бити, това им е проблемът.

— Какво правим с тях тогава?

Тар сви рамене.

— Освен пак да ги набием, друго не се сещам.

Очичките на Кътъл се присвиха.

— Нещо не ми звучи добре.

Тар се намръщи.

— Знам. Но друго не ми хрумва. Ако имаш друга идея, давай, сапьор.

— Ще ги накарам да помаршируват — това ще ми даде време да помисля.

— Там долу трябва да има някаква хитра стратегия — заключи след малко Брис и се обърна към кралицата. — Май трябва да се явим при Техол — той спомена нещо за среща преди срещата с адюнктата.

— Всъщност беше Бъг. Техол предложи среща, за да обсъдим идеята на Бъг за среща преди… о, чуй само как говоря! Този човек е като зараза! Да, хайде, да тръгнем целеустремено към моя съпруг — твоя брат — и поне да разберем каквото трябва да се разбере, преди малазанците да са ни скочили. Какво ли си мислят те? Кралят ни ходи облечен по одеяло!

Ръката на Лостара Юил пропълзя към ножа на бедрото й и се отдръпна. Някакъв глас шепнеше в главата й, че оръжието й се нуждае от почистване, но тя тъкмо го беше почистила и наточила няма и преди една камбана време, и дори канията беше нова. Беше съвсем нелогично. Нямаше никакъв смисъл. Да, тя разбираше причините за своята обсебеност. Извратени, жалки причини, но пък забиването на нож в сърцето на мъжа, когото бе обичала, нямаше как да не остави незаличимо петно върху душата й. Ножът се беше превърнал в символ — щеше да е глупачка, ако не разбираше това.

Все пак ръката я сърбеше отчаяно да извади ножа.

Мъчеше се да се разсее, като гледаше как Юмрук Блистиг крачи покрай отсрещната стена и измерва килия, която никой друг не можеше да види — но тя знаеше размерите й. Шест крачки на дължина, около две на ширина, таванът толкова нисък, че да го принуди да се изгърби, подът гладко изтъркан, почти излъскан. Лостара разбираше този вид изобретение, цялото усилие да се погрижиш решетките да са здраво стегнати, ключалката да е здрава и ключът — хвърлен в морето.

Юмрук Кенеб също го гледаше и се справяше чудесно с нелеката задача да не споделя мислите си. Само той седеше до масата, привидно отпуснат, макар Лостара да знаеше много добре, че е сигурно също толкова натъртен и пребит, колкото и тя — проклетото „четене“ на Фидлър ги беше оставило всички в много лоша форма. Да те пребият до безсъзнание никога не е приятно преживяване.

Влезе Бързия Бен. Около Висшия маг витаеше аура на виновност, което изобщо не беше нещо ново. Въпреки цялото му перчене, обвиненията се лепяха по него като мухи по паяжина. Разбира се, че криеше тайни. Разбира се, че играеше невидими игри. Той беше Бързия Бен, последният оцелял магьосник на Подпалвачите на мостове. Смяташе, че надхитрянето с боговете е забавна игра. Но дори той беше изял бой на четенето на Фидлър и това би трябвало да го е посмирило.

Той ги изгледа примижал, после тръгна с полюшваща се походка към масата, издърпа стола до Кенеб, седна и започна да барабани с пръсти по лакираната повърхност.

Нямаше много смирение тук.

— Къде е тя? — попита Бързия Бен. — След една камбана се виждаме с краля — трябва да уговорим какво правим.

Блистиг — беше започнал отново да крачи — изсумтя и подхвърли:

— Тя вече го е уговорила. Това е само учтивост.

— Откога адюнктата се интересува от учтивости? — отвърна Бързия Бен. — Не, трябва да обсъдим стратегии. Всичко се промени…

— Какво се е променило, Висш маг? — попита Кенеб. — След четенето ли? Може ли да си малко по-подробен?

Магьосникът се ухили.

— Мога, но може би тя не иска.

— Тогава ние останалите да вземем просто да ви оставим да се оправяте двамата, а? — възкликна Блистиг ядосано. — Освен ако самолюбието ви не държи на публика.

— Публиката винаги е полезна за самолюбието, Блистиг.

Лостара въздъхна. Грижите им изобщо не я засягаха. Всъщност изобщо не я интересуваше къде ще свърши тази безсмислена армия. Може би адюнктата просто щеше да разформирова жалката сган, да ги уволни и изхвърли всичките. Ледерас беше достатъчно хубав град, макар и малко твърде влажен за вкуса й — навътре в сушата сигурно беше по-сухо, далече от тази затлачена река.

Знаеше, че подобен изход не е вероятен, разбира се. Беше невъзможен всъщност. Тавори Паран може и да не робуваше на пристрастеността на благородническата класа към материалните притежания. Но Ловците на кости бяха изключение. Това беше нейната армия. И тя не искаше да се кипри на някой рафт като скъпоценна дрънкулка. Не, тя искаше да я използва. „Може би дори докрай.“

Което бе причината всички да дойдат тук. Блистиг и Кенеб, Бързия Бен и Синн. Рутан Гъд — не че той изобщо си правеше труда да присъства на заседания — и Абрин, и самата Лостара. Добави към това осем и половина хиляди войници под личната команда на Тавори, редом с Изгорените сълзи и перишите, и всичко това, според Лостара, задоволяваше благородническата алчност, която можеше да таи адюнктата, че и отгоре.

Не беше чудно, че тези мъже тук бяха изнервени. Нещо тласкаше адюнктата, нейната собствена жестока, свирепа обсебеност. Бързия Бен може би имаше някаква идея за това нещо, но Лостара подозираше, че това неговото е предимно блъф и шашма. Единственият войник, който можеше да го знае добре, дори не беше тук. „Благодаря на боговете горе и долу поне за тази милост.“

— Тръгваме на марш в Пустинните земи — каза Кенеб. — Това поне го знаем, предполагам. Просто не знаем защо.

Лостара Юил се покашля.

— Това е слух, Юмрук.

Той вдигна вежди.

— Доколкото разбрах, е много по-сериозно.

— Е — заговори Бързия Бен, — неточно е, както се оказват повечето слухове обикновено. По-точно, непълно е. Поради което повечето спекулации дотук бяха безполезни.

— Продължи — подкани го Кенеб.

Магьосникът отново забарабани с пръсти по масата.

— Не отиваме в Пустинните земи, приятели. Минаваме през тях. — Усмихна се, но усмивката му беше малко пресилена. — Виждате ли как един добавен детайл го прави много по-различно? Защото слуховете сега ще имат нова тема, с която да се занимават. Идеята за цели, нали? Нейните цели. Какво има нужда да направим ние, за да ги постигне. — Помълча, после добави: — Какво трябва да направим ние, за да убедим себе си и войниците си, че постигането им изобщо си заслужава.

Е, това беше казано достатъчно ясно. „На ви сега нова тема, с която да се занимавате.“

— Без свидетели — промърмори Кенеб.

Бързия Бен махна пренебрежително с ръка.

— Не мисля, че имаме проблем с това. Тя вече каза каквото трябваше да каже по въпроса. Уредено е. Следващото предизвикателство за нея ще дойде, когато най-после излее какво точно замисля.

— Но смяташ, че вече си го отгатнал.

Лукавата усмивка на Висшия маг не подведе Лостара. „Тоя идиот не знае нищо. Също като всички нас.“

В този момент адюнкта Тавори влезе, повлякла Синн за мършавата ръка — изражението на момичето бе истинска буря от възмущение и гняв. Тавори издърпа стола срещу Кенеб и бутна Синн да седне, след това отиде до единия край и остана там права. Когато заговори, тонът й беше нехарактерно рязък, сякаш гневът кипеше под повърхността.

— Боговете може да имат своята война. Ние няма да бъдем използвани. Нито от тях, нито от никого. Не ме интересува как ще ни съди историята — надявам се това да бъде разбрано добре.

Лостара се усети, че е запленена. Не можеше да откъсне поглед от адюнктата. Най-после виждаше една нейна страна, останала скрита толкова дълго — страна, която всъщност може би никога не се беше разкривала. Беше ясно, че другите са също толкова стъписани, след като никой не проговори, за да запълни тишината, когато Тавори замълча — и ги огледа един по един със стоманените си очи.

— Четенето на Фидлър го показа ясно — продължи тя. — Това четене беше оскърбление. Към всички нас. — Започна да смъква кожените си ръкавици с някак жесток педантизъм. — Никой не владее умовете ни. Нито императрица Ласийн, нито самите богове. Скоро ще разговаряме с крал Техол Ледерски. Ще официализираме намерението си да напуснем това кралство и да потеглим на изток. — Плесна първата ръкавица на масата. — Ще помолим за необходимите разрешения, които да гарантират мирното ни преминаване през дребните кралства извън границите на Ледер. Ако това не може да бъде постигнато, ще си пробием път със сила. — Втората ръкавица тупна до първата.

Дори в стаята да имаше някакво съмнение, че тази жена командва Ловците на кости, то беше заличено. Категорично.

— Вероятно — продължи със стържещ глас Тавори — желаете да научите целта на похода ни. Тръгваме на война. Тръгваме срещу враг, който дори не знае, че съществуваме. — Леденият й поглед се впи в Бързия Бен и това, че той не трепна, беше белег за храбростта му. — Висш маг, край на увъртанията ви. Знайте, че ценя склонността ви да общувате с боговете. Сега ще ми докладвате какво според вас предстои.

Бързия Бен облиза устни.

— Трябва ли да съм подробен, или да резюмирам, адюнкта?

Тя не каза нищо.

Висшият маг сви рамене.

— Ще бъде гадна война, да, и страшно объркана. Сакатия бог беше деен, но усилията му без изключение бяха защитни, защото Падналия също знае какво предстои. Кучият син е в паника, може би е сериозно уплашен и досега по-често се проваля, отколкото успява.

— Защо?

Бързия Бен примига.

— Ами, разни хора му се пречкат…

— Хора, да. Смъртни.

Бързия Бен кимна, присвил очи.

— Бяхме оръжията на боговете.

— Кажете ми какво е усещането, Висш маг.

Въпросите й биеха от неочаквани посоки и на Лостара й беше ясно, че духът на Бързия Бен се олюлява под ударите им. Това беше ярък талант, изненадващ, и говореше на Лостара, че адюнкта Тавори притежава черти, които я правят страхотен тактик… но защо никой от тях не беше виждал това досега?

— Адюнкта — отвърна магьосникът колебливо, — боговете неизбежно са съжалявали, когато са ме използвали.

Отговорът му очевидно я задоволи.

— Продължете, Висш маг.

— Те ще го оковат отново. Този път ще е абсолютно и щом бъде окован, ще изсмучат всичко от него — като мухи кръвопийци…

— Боговете обединени ли са в това?

— Разбира се, че не — извинете, адюнкта. По-скоро боговете никога не са обединени, дори когато са в съгласие. Предателствата са почти гарантирани — поради което не мога да проумея мисленето на Сенкотрон. Той не е толкова глупав — не може да е толкова глупав…

— Той те е надхитрил — каза Тавори. — Не мисленето му не можеш да проумееш, а скритите му намерения. Висш маг, първият бог, когото споменахте тук, е този, когото повечето от нас изобщо не биха очаквали да е на първа линия във всичко това. Качулатия, да. Тогг, Фандърей — дори Финир. Или Опонн. А Древните богове? Маел, К’рул, Килмандарос. Не. Вместо това споменавате Сенкотрон, парвенюто…

— Някогашния император на Малазанската империя — вметна Кенеб.

Бързия Бен се намръщи.

— М-да, още тогава — и не е лесно да се признае това — той беше хитър кучи син. Когато съм си мислил, че съм го надхитрил, че явно съм го надвил, винаги се оказваше, че ме е изиграл. Той беше владетелят на сенките много преди да се възнесе до тази титла. Танцьора му даде цивилизованото лице, маската на искреност и моралност — както прави Котильон и досега. Но не се заблуждавайте, тия двамата са безскрупулни. Никой от нас, смъртните, не струва нищо за тях, освен като средство за определена цел…

— И каква ще да е тази цел, Висш маг?

Бързия Бен вдигна ръце.

— Имам само груби предположения, адюнкта.

Но Лостара забеляза как нещо блесна в очите на мага, все едно се беше пробудил от дълъг, дълъг сън. Зачуди се дали е било същото с Уискиджак, с Дужек Едноръкия. Нищо чудно, че виждаха в него своя ашик в дупката.

— Бих искала да чуя тези предположения — каза адюнктата.

— Пантеонът рухва. И това, което се появява от прахта и пепелищата, е почти неразпознаваемо. Същото е и с магията. Лабиринтите — царството на К’рул. Всичко е основно променено.

— И все пак, предполага се, че на върха… Сенкотрон и Котильон.

— Добро предположение — призна Бързия Бен. — Поради което не залагам на него.

Тавори се изненада.

— Алтруизъм от страна на тези двамата?

— Не вярвам дори, че е алтруизъм, адюнкта.

— Откъдето идва и объркването ви.

Магьосникът направи гримаса, все едно вкусваше нещо непоносимо противно.

— Кой би могъл да твърди, че промените създават нещо по-добро, нещо по-разумно? Кой би могъл да твърди, че онова, което изниква, не е дори още по-лошо от това, което имаме сега? Да, би могло да изглежда добър ход — да се бутне тази сган от жалки богове в някоя пропаст или да се натика някъде другаде, което да ги направи недостижими, което да направи нас недостижими за тях. — Вече разсъждаваше на глас, забравил сякаш за публиката си. — Но разсъдете над тази възможност. Без боговете, ние, сами за себе си. А останали сами за себе си — Бездната да не дава! — каква пакост бихме могли да направим! Какво гротескно изобретение, което да съсипе света!

— Но… не съвсем сами за себе си.

— Забавлението ще втръсне — продължи Бързия Бен, подразнен от възражението. — Сенкотрон трябва да разбере това. Кой ще му остане, за да си играе с него? А след като К’рул стане труп, магията ще загние, ще стане отровна — ще убие всеки, който дръзне да я използва.

— Може би — заяви безмилостно Тавори — намерението на Сенкотрон не е да преобрази каквото и да било. А по-скоро да го приключи веднъж завинаги. Да заличи света окончателно.

— Съмнявам се. Каллор го опита и всички схванаха този урок — как иначе? Боговете знаят, тогава Келанвед отиде и взе онзи разрушен лабиринт за своята империя, тъй че не може да е сляп… — Думите му заглъхнаха, но Лостара усети как мислите му се понесоха по нова, опасна пътека без ясна цел.

„Да, те поискаха наследството на Каллор. Но… какво означава това?“

Дълго никой не проговори. Блистиг стоеше вцепенен — не беше помръднал от мига, в който адюнктата бе заговорила, а на грубото му лице нямаше и следа от очакваното объркване. Вместо това се беше затворил в себе си с израз на упорита войнственост, сякаш всичко, което бе чул досега, беше без значение и не можеше да разбие клетката му — клетката, която хем го държеше затворен, хем го пазеше от всичко външно.

Синн гледаше намръщено масата и се преструваше, че не слуша какво се говори, но беше по-бледа от обикновено.

Кенеб се бе подпрял на лакти и стискаше главата си с ръце — позата на човек, който съжалява, че не е някъде другаде.

— Свежда се до портали — измърмори Бързия Бен. — Не знам как, нито защо, но усетът ми подсказва, че става дума за портали. Куралд Емурлан, Куралд Галайн, Старвалд Демелайн — старите — и Азатите. Никой не е проникнал в тайните на Къщите, дори Готос. Прозорци към миналото, към бъдещето, пътеки, водещи към места, които никой смъртен не е посещавал. Пропълзели са из скелета на съществуванието, гладни като костни червеи…

— Твърде много допускания — каза Тавори. — Овладейте се, Висш маг. Кажете ми, виждали ли сте лицето на нашия враг на изток?

Погледът, който й хвърли, беше мрачен, измъчен.

— Справедливостта е хубава идея. Колко лошо, че прилагането й винаги се оказва удавено в невинна кръв. Честното правосъдие е жестоко, адюнкта, ужасно жестоко. А това, което го превръща в бедствие, е начинът, по който се разпростира, поглъщайки всичко по пътя си. Позволете ми да цитирам имперския историк Дюйкър: „Целта на правосъдието е да изцеди света от цвят.“

— Някои биха го видели така…

Бързия Бен я прекъсна.

— Някои? Онези хладнокръвни съдии не могат да го видят другояче!

— Природата държи на равновесие…

— Природата е сляпа.

— Което подкрепя възгледа, че справедливостта също е сляпа.

— С наочници, но не сляпа. Цялата идея се основава на една заблуда: че истините са сводими до…

— Чакайте! — изръмжа Кенеб. — Чакайте… чакайте! Объркахте ме, и двамата! Адюнкта, да не би да казвате, че справедливостта е нашият враг? Което ни прави какво, борци за несправедливост? Как може справедливостта да е враг — как може да очаквате да водим война срещу нея? Как може един прост войник да посече една идея? — Столът му залитна назад, щом стана рязко. — Умовете ли си загубихте? Не разбирам…

— Седнете, Юмрук!

Стъписан от заповедта, той се смъкна на стола, объркан и съкрушен.

Гуглата знаеше, Лостара Юил изпита съчувствие към него.

— Коланси — заговори Тавори. — Според ледерийските писания изолирана конфедерация от кралства. Нищо особено, нищо особено уникално, освен склонност към монотеизъм. През последното десетилетие преживява ужасна суша, достатъчна за да осакати една цивилизация. — Помълча за миг. — Висш маг?

Бързия Бен се потърка енергично по челото, после отвърна:

— Сакатия бог е паднал на късове. Всички го знаят това. Казват, че повечето от него паднало на Корел, откъдето идва другото име на континента: Юмрук. Другите късове са паднали… другаде. Въпреки щетата, нанесена на Корел, не там е паднало истинското сърце на бога. Не, то се е откъснало от останалото от него. Намерило си е свой континент.

— Коланси — каза Кенеб. — Паднало е в Коланси.

— Споменах за тази склонност към монотеизъм — продължи Тавори. — Едва ли е изненадващо, след като това трябва да е било крайно болезнено пришествие на бог — гостът така и не си е отишъл.

— Значи — заговори със стиснати зъби Кенеб — тръгваме натам, където се събират боговете. Богове, решени да оковат Сакатия бог за сетен път. Но отказваме да сме нечие оръжие. Ако е така, тогава какво в името на Гуглата ще търсим там?

— Мисля, че ще намерим отговора на това, когато стигнем — изграчи Бързия Бен.

Кенеб изпъшка и отново стисна главата си с ръце.

— Коланси е бил узурпиран — каза Тавори. — Не в името на Сакатия бог, а в името на справедливост. Справедливост от най-ужасен вид.

— Акраст Корвалайн — каза Бързия Бен.

Синн подскочи като ужилена, след което отново се сви. Кенеб отпусна ръце, по челото му бяха останали отпечатъци от пръстите му.

— Извинявай, какво?

— Древният лабиринт, Юмрук — каза Адюнктата. — На Форкрул Ассаил.

— Те подготвят портала — каза Бързия Бен. — А за това им трябва много кръв. Много.

Лостара най-сетне проговори. Не можа да се сдържи. Знаеше повече за култа на Сянката от всички тук, може би с изключение на Бързия Бен.

— Адюнкта, казвате, че не тръгваме по повелята на който и да било бог. Но все пак подозирам, че Сенкотрон ще е изключително доволен, когато тръгнем към Коланси, за да унищожим онзи нечестив портал.

— Благодаря ти — каза Тавори. — Доколкото схващам, вече разбираме тревогата на Висш маг Бързия Бен. Страха му, че по някакъв начин сме играчки в ръцете на Сенкотрон.

„Мисля, че е точно така.“

— Още докато беше император, той се научи да трепери от жилото на правосъдието — каза Кенеб.

— Окупацията на Ейрън от Т’лан Имасс — намеси се Блистиг и кимна.

Тавори се обърна към него.

— Дори да имаме може би общ враг, това не значи, че сме съюзници.

„Адюнкта, това е твърде нагло. Четенето на Фидлър беше съвсем ясно“ — помисли Лостара.

Но беше изумена. От това, което бе постигнала тук Тавори. В тази стая вече витаеше някаква настръхналост, засегнала всички присъстващи — дори Блистиг. Дори онова кошмарно хлапе, Синн. Ако някой бог в този момент си покажеше лицето в тази стая, шест юмрука щяха да се надпреварят да го посрещнат.

— За какво е порталът? — попита Лостара. — Адюнкта? Знаете ли какво е предназначението на портала?

— Въздаване на правосъдие — предложи в отговор Бързия Бен. — Или поне така се предполага.

— Правосъдие над кого?

Висшият маг сви рамене.

— Над нас? Боговете? Крале и кралици, жреци, императори и тирани?

— Сакатия бог?

Бързия Бен се ухили дивашки.

— Те седят точно върху него.

— Тогава боговете биха могли да станат и да оставят Форкрул Ассаил да им свършат работата.

— Едва ли. Не можеш да смучеш сила от един мъртъв бог, нали?

— Значи в края на краищата бихме могли или да се окажем оръжието в ръцете на боговете, или заклещени между двама жадни за кръв противници, ако не съдействаме.

Още докато изричаше думите, Лостара съжали за тях. „Защото щом се изрече, всичко сочи към… сочи към най-лошото въобразимо нещо. О, Тавори, вече разбирам непокорството ти в това как ще ни съди историята. И думите ти, че това, което ще направим, ще бъде видяно — вече мисля, че това не беше толкова обещание. Беше повече като молитва.“

— Време е — каза адюнктата и взе ръкавиците си — да говорим с краля. Вече можеш да бягаш, Синн. Останалите идвате с мен.

Брис Бедикт трябваше да остане за малко сам, така че изостана, когато кралицата влезе в тронната зала, и се отдръпна на няколко крачки встрани от двамата стражи с шлемове на входа. Мислеше си за Блудния, едноокото въплъщение на възмездието, стискащо хиляда ками. Можеше почти да усети усмивката на бога, ледена и смразяваща като зимен дъх във врата му. Отвътре и отвън, пред него и зад него, беше все едно. Блудния преминаваше през всяка врата, стоеше от двете страни на всяка преграда. Жаждата за кръв бе всепроникваща и Брис се чувстваше пленен като муха в кехлибар.

Ако не беше юмрукът-млатило на тантала, Брис Бедикт щеше да е мъртъв.

Все още беше потресен.

След завръщането си в света на смъртните се беше почувствал странно безтегловен, сякаш нищо тук не можеше да го задържи, не можеше да го закрепи здраво на земята. Дворецът, който преди беше самата сърцевина на живота му, единственото му бъдеще, сега изглеждаше само като временна отсрочка. Затова бе помолил брат си да му даде командването на ледерийската армия — дори при липсата на врагове можеше да оправдае заминаването си извън града, скитането до самите гранични предели на кралството.

Какво търсеше? Не знаеше. Щеше ли — можеше ли — да го намери сред просторите извън градските стени? Дали го чакаше нещо там, отвън? Тези мисли бяха като физически удари в душата му, защото го караха да се олюлява и да залита… в сянката на брат им Хул.

„Може би той ме терзае сега. Сънищата му, нуждите му, които се плъзгат като була пред очите ми. Може би той ме е проклел със собствената си жажда — твърде огромна, за да бъде утолена в един-единствен живот — не, сега той ще използва моята.“

Несправедливи страхове. Хул Бедикт беше мъртъв. Единственото, което измъчваше Брис сега, бяха спомените му за него, а те си бяха само негови и на никой друг, нали?

„Позволи ми да поведа армията. Позволи ми да поема към непознати земи — позволи ми свободата, братко, да опитам отново, да донеса на чуждите нов смисъл на името «ледерии» — не омърсено от измяна, не онова, което се е превърнало в проклятие за всяка нация, на която сме се натъквали.“

„Позволи ми да изцеря раните на Хул.“

Зачуди се дали Техол изобщо би разбрал нещо от това и изсумтя — това стъписа двамата стражи и те извъртяха очи към него и отново настрани. Разбира се, че Техол щеше да разбере. Прекалено добре всъщност, на нива, далеч надвишаващи жалките усилия на Брис. И щеше да подхвърли нещо между другото, нещо, което щеше да среже до костите — или може би не, Техол никога не беше толкова жесток, колкото се боеше Брис. „И що за странна сила е това? Само че той е твърде умен за мен… ако притежавах остротата на неговия ум, щях да го прилагам с цялото убийствено умение, което прилагам в боравенето с меч.“

Хул беше мечтателят, а мечтите му бяха такива, че се хранеха от собствената му съвест. „И виждаш ли как го заслепи това? Виждаш ли как го унищожи това?“

Техол обуздаваше всяка мечта, която таеше. Помагаше това, че имаше Древен бог на своя страна и жена, която може би не отстъпваше на гения на Техол. „Помага и това, че е малко луд.“

А самият Брис тогава? Най-малкият от тримата братя? Взел меч и превърнал го в мярка, в икона на правосъдието. Един майстор на оръжието стои между два свята: сложният в обхвата на острието и опростеният извън него. „Аз съм противоположността на Хул, във всичко.“

„Защо тогава копнея да тръгна по неговите стъпки?“

Беше затворен в камък върху неосветеното дъно на океан. Душата му беше нишка, заплетена в кълбо от непознати и изоставени богове. Как можеше това да не го е променило? Може би новата му жажда беше тяхната жажда. Може би тя нямаше нищо общо с Хул Бедикт.

Може би всъщност беше тласкането на Блудния.

Въздъхна, обърна се към двукрилата врата на тронната зала, оправи оръжейния си колан и влезе.

Техол, кралят на Ледер, беше в разгара на пристъп на кашлица. Джанат стоеше до него и го тупаше по гърба. До тях Бъг държеше чаша вода.

Ублала Пунг стоеше пред трона. Обърна се рязко при влизането на Брис. На лицето му бе изписано пълно отчаяние.

— Преда! Благодаря на духовете, че дойде! Можеш да ме арестуваш и да ме екзекутираш!

— Защо да те екзекутирам, Ублала?

— Виж, аз убих краля!

Но Техол вече се съвземаше — поне дотолкова, че да вземе поднесената му от Бъг чаша. Отпи, изпъшка, смъкна се на трона и каза раздразнено:

— Няма нищо, Ублала, не си ме убил… все още. Но беше на косъм.

Тартеналът изхленчи и Брис разбра, че огромният мъж е готов всеки момент да побегне.

— Кралят преувеличава — каза Джанат. — Успокой се, Ублала Пунг. Добре дошъл, Брис. Чудех се къде се дяна, след като можех да се закълна, че беше по петите ми само допреди няколко мига.

— Какво съм пропуснал?

— Ублала Пунг тъкмо ни информираше, наред с други неща, за нещо, което беше забравил — поясни Бъг. — Въпрос, хм, крайно необичаен. Свързан с воина Тоблакай, Карса Орлонг.

— Убиецът на Рулад Сенгар се е върнал?

— Не, за щастие това ни е спестено, Брис. — Бъг се поколеба.

— Оказва се — заобяснява Джанат, докато Техол бързо изгълта още няколко глътки вода, — че Карса Орлонг е възложил на Ублала Пунг задача, за която той до днес напълно бил забравил, както беше разсеян напоследък с издевателствата, наложени му от неговите колеги в гвардията.

— Извинявам се… какви издевателства?

Техол най-сетне проговори:

— Можем да се върнем на това по-късно. Проблемът все едно може да се окаже несъществен, след като, както изглежда, Ублала се налага да ни напусне скоро.

Брис примижа към окаяния тартенал.

— Къде отиваш?

— До островите, Преда.

— Островите ли?

Ублала кимна тежко.

— Трябва да събера всички тартенали и да направя армия. А след това трябва да идем да намерим Карса Орлонг.

— Армия ли? За какво му е на Карса Орлонг армия от тартенали?

— За да унищожи света!

— Според последното ми преброяване в момента има хиляда четиристотин петдесет и един тартенали, уседнали на островите — намеси се Бъг. — Половината от тях все още са малолетни според тартеналските сметки — под седемдесет години. Потенциалната „армия“ на Ублала ще наброява около петстотин пълнолетни на прилична възраст и със съмнителни бойни умения.

— Да унищожи света! — ревна отново Ублала. — Трябва ми кораб! Голям!

— Главозамайващо звучи — каза Брис. — Което значи, че трябва да се обсъди по-подробно. Но в момента — прощавай, Ублала — ни предстои да се срещнем с висшето командване на малазанците. Не е ли време да започнем обсъждането на тази предстояща среща?

— Какво да й обсъждаме? — попита Техол и изведнъж се намръщи на чашата в ръцете си. — Богове на бездната, аз съм пил вода!? Бъг, да ме отровиш ли се опитваш? Вино, човече, вино! Уф, извинявай, Брис, колко нетактично от моя страна. Бира, човече, бира!

— Малазанците вероятно ще дойдат с молба — каза Брис. — По някаква непонятна причина възнамеряват да тръгнат на поход в Пустинните земи. Ще искат да получат разрешителни за преминаване — което ще предполага дипломатически усилия от наша страна, — както и достатъчно продоволствие за войската си. Крал Техол, признавам, че не храня голяма увереност по отношение на тези разрешителни — всички познаваме присъщото за Болкандо и сафините двуличие…

— Искаш да осигуриш на малазанците ескорт — каза Джанат.

— Голям! — изрева Ублала, който сякаш не бе разбрал, че разговорът в тронната зала се е изместил. — Искам капитан Шурк Елале. Защото е дружелюбна и обича секс. А, и ми трябват пари за храна и пилета също, и вакса за ботуши за армията ми. Мога ли да получа всичко това?

— Разбира се, че можеш! — отвърна с широка усмивка Техол. — Канцлер, ще се погрижиш, нали?

— Още днес, кралю — обеща Бъг.

— Може ли да си ходя вече? — попита Ублала.

— Ако искаш.

— Ваше величество — почна Брис, вече раздразнено, — мисля, че…

— Може ли да остана? — попита Ублала.

— Естествено!

— Ваше величество…

— Скъпи ми братко — прекъсна го Техол, — нищичко ли не си чул за кралското ми хладнокръвие? Разбира се, че можеш да придружиш малазанците, макар че според мен шансовете ти с адюнктата са съвсем минимални, но кой съм аз, че да смачкам под петата си нечий безнадежден оптимизъм? Искам да кажа, щях ли дори да съм женен за тази чудесна жена тук до мен, ако не бяха нейните привидно нереалистични надежди? — Бъг донесе на краля халба бира. — Благодаря, Бъг! Мислиш ли, че Ублала е зажаднял?

— Несъмнено, ваше величество.

— Излей тогава!

— Не изливай! — извика Ублала. — Искам малко!

— Това би ми дало възможност да наблюдавам малазанската военна система в полеви условия, ваше величество — обясни Брис, — и да науча какво мога да…

— Никой не възразява, Брис!

— Просто изтъквам точните причини, оправдаващи желанието ми да…

— Желанията никога не трябва да се оправдават — каза Техол и размаха пръст. — В крайна сметка човек рискува да издаде скритите причини по силата на очевидното им отсъствие. Е, братко, в момента ти си най-подходящата партия за женитба от всички Бедикт — легитимно имам предвид, — тъй че защо да не хвърлиш широко аморозната си мрежа? Дори ако, по някакъв странен каприз от твоя страна, адюнктата се окаже не по твоя вкус, винаги е налице помощникът й… как беше онова чуждестранно име, Бъг?

— Блистиг.

Техол се намръщи.

— Сериозно?

Брис се потърка по челото, чу някакъв странен плисък зад себе си и се обърна. Ублала лочеше от една огромна делва, а пред босите му стъпала се лееше кафява локва.

— Казва се Лостара Юил — въздъхна Брис, неописуемо уморен и обезверен.

— Тогава кой е Блистиг, Бъг? — попита строго Техол.

— Един от Юмруците… м-м, Атри-Предите — под нейна команда. Моя грешка.

— Хубав ли е?

— Сигурен съм, че все трябва да има някой на света, който би могъл да го каже, ваше величество.

— Техол. Трябва да обсъдим мотивите на тези малазанци — каза Брис. — Защо Пустинните земи? Какво търсят? Какво се надяват да постигнат? Те са армия в края на краищата, а армиите съществуват, за да водят войни. Срещу кого? Пустинните земи са пусти.

— Няма полза — подхвърли Джанат. — Вече се опитах да поставя проблема пред съпруга си.

— Беше крайно полезна дискусия, мила съпруго, уверявам те.

— О? Моите заключения не са точно такива.

— Не е ли очевидно? — попита Техол и погледът му пробяга от Джанат към Брис, после към Бъг и оттам към Ублала, след това отново към Брис — и после, с леко разширяване на очите, отново към тартенала, който току-що бе изгълтал почти цялата делва и сега се оригваше, а от брадичката му капеше златна пяна. Забелязал кралското внимание, Ублала Пунг отри брадичката си и се усмихна.

— Какво не е ли очевидно? — попита Джанат.

— А? А, те не отиват в Пустинните земи, мила ми кралице, отиват в Коланси. Само минават през Пустинните земи, тъй като вече не разполагат с транспортните кораби, за да ги закарат до Коланси по море. Нито ние имаме нужните съдове, за да ги поемат, уви.

— Какво ще търсят в Коланси? — попита Брис.

Техол сви рамене.

— Откъде да знам? Може би трябва да ги попитаме, какво мислите?

— Бих се обзаложил, че ще ни кажат направо, че не е наша работа — отвърна Бъг.

— Не е ли?

— Ваше величество, въпросът ви ме принуждава да лицемернича, а не бих искал да го правя.

— Напълно разбираемо, Бъг. Да го оставим тогава. Лошо ли ти е, Ублала Пунг?

Великанът гледаше намръщено в краката си.

— Пиш ли направих?

— Не, това е бира.

— О. Добре тогаз. Но…

— Какво, Ублала?

— Къде са ми ботушите?

Джанат се пресегна и спря ръката на съпруга си, докато вдигаше халбата да отпие.

— Стига вече, съпруже. Ублала, преди малко ни уведоми, че си оставил ботушите си на другите гвардейци в спалното.

— А, да. — Ублала пак се оригна, изтри пяната от носа си и се усмихна. — Спомних си.

Техол удостои жена си с благодарен поглед и рече:

— Това ме подсети, пратихме ли лечители в дворцовата казарма?

— Да, ваше величество.

— Браво, Бъг. Е, понеже чувам вече малазанската свита в коридора: Брис, колко голям искаш да е ескортът ти?

— Две бригади и два батальона, ваше величество.

— Разумно ли е това? — попита Техол и огледа останалите.

— Нямам представа — отвърна Джанат. — Бъг?

— Аз не съм военачалник, кралице.

— Трябва ни експертно мнение значи — каза Техол. — Брис?

Нищо добро нямаше да излезе от това, смяташе Ботъл. Но също тъй разбираше необходимостта, затова обикаляше, без да се оплаква, в компанията на Иброн по патрулния маршрут през площада, сред гъмжащата шумна тълпа, увлечена в трескаво купуване, продаване и ядене — като чайки, трупащи се на една и съща скала ден след ден, за да подновят едни и същи ритуали, които трупаха живот на пластове от… „хайде, недей да шикалкавиш сега… от курешки. От лайна сиреч.“

В това да си войник имаше скрита привилегия, реши той. Беше изхвърлен от нормалния живот, предпазен от тегобите по удовлетворяването на най-основни нужди — храна, пиене, дрехи, подслон: всичко това му беше осигурено под една или друга форма. „И семейство — не забравяй.“ Всичко това — в замяна на дълга да причинява ужасно насилие. Само от време на време, разбира се, защото такива неща не могат да продължават дълго, без да съкрушат способността да чувстваш, без да унищожат човечността на един смъртен.

В този контекст, премисли Ботъл — с болезнен спазъм дълбоко в душата, — замяната в края на краищата май не беше чак толкова разумна. Не толкова привилегия, колкото бреме, проклятие. Докато гледаше пробягващите пред очите му лица в тази тълпа, въртящия се, вихрен водопад от маски — всяка една стъписваща алтернатива на неговата собствена, — се чувстваше не просто изхвърлен, а отчужден. А това го объркваше, дори го притесняваше, докато гледаше привидно нелепите им, безсмислени занимания и неволно изпитваше завист към този техен повърхностен, лишен от драматизъм живот — в който единствената потребност беше засищането. Притежаване, натъпкан корем, трупане на пари.

„Какво знае който и да е от вас за живота? — искаше му се да ги попита. — Опитай се да се тътриш пребит през горящ град. Опитай се да държиш в прегръдката си умиращ приятел, с кръвта му като дрипав саван наоколо. Опитай се да погледнеш оживеното лице до теб, а след миг да го погледнеш пак и да го видиш пусто и безжизнено.“

Един войник знае какво е реално и какво е ефимерно. Един войник разбира колко тънка, колко крехка е тъканта на живота.

Можеше ли човек да изпитва завист, докато гледа защитения, невежествен живот на другите — тези хора, чиято закътана вяра намираше сила в слабостта, които намираха надежда в лъжливата сигурност на ежедневието? „Да, защото осъзнаеш ли веднъж тази крехкост, връщане няма. Губиш хиляда маски и ти остава само една, с нейните смътни черти на презрение, с извърнатата й надолу уста, само на фраза разстояние от сарказма, с обещанието й за пълно равнодушие.“

„Богове, та ние само обикаляме тук, няма нужда да мисля за всичко това.“

Иброн го дръпна за ръката и влязоха в тясна, оградена с високи стени уличка. На двайсет крачки по-нататък проходът се разшири в закътана кръчма на открито под сянката на четири вековни смокини на всеки ъгъл.

Детсмел вече седеше на една маса, смъкваше късове месо и зеленчуци от бронзови шишове с камата си и с едно бодване ги вдигаше към зацапаната си с мазнина уста. Пред него имаше висока чаша изстудено вино.

„Некромантите намират удоволствие навсякъде и във всичко.“

— Закъсняхте — изфъфли Детсмел с пълна уста.

— Не си страдал много, както гледам — сряза го Иброн и седна срещу него.

— Е, човек все трябва да се оправя някак. Препоръчвам ви тия неща — като тапу на Седемте града са, макар и не толкова пикантни.

— Какво е месото? — попита Ботъл, докато сядаше и той.

— Нещо, наречено ортен. Деликатес, както ми казаха. Вкусно.

— Ами, можем да хапнем и пийнем — каза Иброн. — Докато обсъждаме жалкото изчезване на магията и началото на бъдещия ни безполезен живот.

Детсмел се отпусна назад и присви очи към мага.

— Ако ще ми разваляш апетита, ти плащаш.

— Четенето беше — подхвърли Ботъл и ах, как впримчи вниманието им, да не говорим, че ги отклони от започващата свада. — Това, което разкри гадаенето, ни връща към деня, в който пробихме градската стена и ударихме към двореца — помните ли онези пожари? Онова проклето земетресение?

— Беше от дракона, дето се появи — каза Детсмел.

— Муниции бяха — възрази Иброн.

— Нито едното, нито другото. Беше Икариум, Крадеца на живот. Той беше тук и чакаше на опашката да кръстоса мечове с императора, но така и не стигна до него заради онзи Тоблакай — който беше не друг, а старият приятел на Леоман от Вършачите в Рараку, между другото. Все едно, Икариум все пак направи нещо тук в Ледерас. — Ботъл замълча и погледна Иброн. — Какво получаваш, когато разбудиш лабиринта си?

— Бъркотия, сили, които пращят една срещу друга, нищо, което можеш да стиснеш здраво, нищо, което можеш да използваш.

— А след гадаенето стана още по-зле, нали?

— Стана — съгласи се Детсмел. — Иброн ще ти каже лудницата, която развихрихме в нощта на четенето — можех да се закълна, че Гуглата е нахлул в стаята ни. Но в интерес на истината, Жътваря изобщо го нямаше никакъв. Най-много да е изхвърлен оттатък като парцал. И сега всичко е… нестабилно, усукано. Сграбчиш и всичко трепери и ти се изплъзва.

Ботъл кимаше.

— Точно затова Фид изпитваше такава неохота. Гадаенето засмука в онова, което Икариум направи тук преди няколко месеца.

— Направи ли? — попита Иброн намръщено. — Какво е направил?

— Не съм сигурен…

— Лъжец.

— Не, Иброн. Наистина не съм сигурен… но имам идея. Искаш ли да чуеш, или не?

— Давай. Трябва да си довърша списъка с причини да се самоубия.

Сервитьорът дойде — мъж, по-стар и от чорапи на джагът, и следващите няколко минути минаха в крещене на глухия чешит — безполезно, — докато Иброн не го осени гениалната идея да посочи блюдото и чашата на Детсмел и да му покаже два пръста.

Щом мъжът се изниза, муден като охлюв, Ботъл каза:

— Може би не е чак толкова лошо, Иброн. Смятам, че това, с което си имаме работа тук, е налагането на нов шаблон върху стария, познатия.

— Шаблон ли? Какъв шаблон?

— Лабиринтите. Този шаблон.

Детсмел пусна последния шиш — напълно остърган — върху блюдото си и се наведе над масата.

— Искаш да кажеш, че Икариум е взел, че е направил нова мрежа от лабиринти?

— Преглътни каквото си лапнал, преди да зяпаш, моля те. Да, това е идеята ми. Казвам ви, играта на Фидлър беше безумие. Почти толкова лошо, колкото някой да се опитва да чете, седнал в скута на К’рул. Е, не съвсем, тъй като новият шаблон е млад, кръвта все още е прясна…

— Кръв ли? — учуди се Иброн. — Каква кръв?

— На Икариум — отвърна Ботъл.

— Той мъртъв ли е?

— Мъртъв ли? Откъде да знам? К’рул мъртъв ли е?

— Разбира се, че не — отвърна Детсмел. — Ако беше, лабиринтите щяха да умрат — стига теориите ти за К’рул изобщо да са верни…

— Верни са. Това е кръвна магия. Така са направили нещата Древните богове — когато прилагаме магия, ние се храним с кръвта на К’рул.

Дълго време никой не проговори. Сервитьорът се появи с тежък поднос. Все едно да гледаш как идва приливът.

— Е — осмели се най-после Иброн, след като подносът изтрака и една трепереща ръка наслага безразборно чинии и чаши по масата, — мислиш ли, че нещата ще улегнат, Ботъл?

— Не знам — призна той и си наля, щом сервитьорът пак изпълзя настрани. — Може би ще трябва да проучим.

— Какво?

— Новите лабиринти, естествено.

— Как може да са различни? — попита Иброн. — Точно това, че са същите, обърква работите, така трябва да е. Ако бяха напълно различни, нямаше да я има тая неприятност.

— Прав си. Е, явно трябва да видим дали можем да понаместим нещата, докато си напаснат точно.

— Ботъл, ние сме отдельонни магове, Гуглата да те вземе — изсумтя Детсмел. — Ние сме като мухи, хранещи се от стадо бедерини — а ти предлагаш да се опитаме да подкараме стадото. Няма да стане. Нямаме силата — дори да се захванем заедно.

— Точно затова си мисля, че трябва да включим Бързия Бен, може би и Синн…

— Не си и помисляй за това — прекъсна го Иброн. — Не ти трябва тя да припарва наблизо, Ботъл. Още не мога да повярвам, че адюнктата я направи Висш маг…

— Е — намеси се Детсмел, — но пък след като е няма, поне ще е единственият Висш маг в историята, който изобщо не се оплаква.

— Само Бързия Бен тогава.

— Той ще се оплаква и за двамата — съгласи се Детсмел.

— Колко точно е гаден той? — обърна се Иброн към Ботъл.

— Бързака ли? Ами, накървави носа на дракон.

— Истински дракон или соултейкън?

— Няма никаква разлика, Иброн — изобщо не можеш да ги различиш на вид. Соултейкън ще го познаеш само като се превъплъти. Все едно, не забравяй, че засрами едурските магове, когато напуснахме Седемте града.

— Онова беше илюзия.

— Иброн, там бях — много по-близо от тебе. Вярно, може би беше илюзия, но може би — не. — Помълча замислено. — Това също трябва да го обсъдим. Местните магове. Използват сурова магия, много хаотична, и нищо друго. Никакви лабиринти. Но сега тук има лабиринти. Местните магове са в по-лоша форма от нас.

— Все пак не ми харесва идеята за някакъв колективен ритуал — каза Детсмел. — Когато си под обсада, не си показваш главата над парапета, нали? Освен ако не искаш да ти украсят очите с пера.

— Е, Фид взе, че направи точно това с гадаенето, нали? Никой не умря…

— Глупости. Цяла сграда се срути!

— Нищо ново в това, Иброн. Целият този град е на неустойчив терен.

— Умряха хора, за това ти говоря, Ботъл. И не стига това, ами има много свидетели, които твърдят, че са видели два дракона да излитат от развалините. — Наведе глава и се озърна. — Не обичам дракони. Не обичам места, където непрекъснато изникват дракони. Да речем, че пробваме някой ритуал — ако петдесет дракона вземат, че изригнат от небето и се пльоснат точно върху нас? Тогава какво, а?

— Ами, не знам, Иброн. Зависи. В Смисъл, истински ли са, или соултейкън.

Синн стискаше силно ръката на Гръб с потната си длан. Пристъпваха отново към двора на старата кула Азат. Денят беше горещ, душен и въздухът над разровените могили искреше от кръжащи насекоми.

— Надушваш ли го? — попита тя.

Той не отвърна.

Тя го изгледа свирепо, след това го задърпа по лъкатушещата каменна пътека.

— Всичко е ново, Гръб. Можеш да го пиеш като вода. Вкусът е сладък…

— Вкусът е опасен, Синн.

— Мога почти да го видя. Нови шарки, стават все по-силни — пуска корени точно през това място. Всичко е ново — повтори тя почти без дъх. — Също като нас — ти и аз, Гръб, ще оставим всички стари хора зад себе си. Усети тази сила! С нея можем да направим каквото си поискаме! Можем да събаряме богове!

— Нищо не искам да събарям, особено богове!

— Не трябваше да слушаш Тавори, Гръб. И Бързия Бен.

— Не можем просто да си играем с това нещо, Синн.

— Защо не? Никой друг не го прави.

— Защото е развалено, затова. Изобщо не е както трябва — тези нови лабиринти, сбъркани са, Синн. Формата е сбъркана.

Спряха пред зейналата врата на кулата и привидно безжизненото гнездо на оси. Тя го погледна с грейнали очи.

— Ами тогава хайде да го оправим.

Гръб я зяпна.

— Как?

— Хайде — подкани го тя и го задърпа след себе си в сумрака на кулата Азат.

Поведе го без колебание към стъпалата, под краката им захрущяха изсъхнали мъртви оси. Качиха се до празната зала, била някога възелът на силата на Азат.

Вече не беше празна.

Вътре пращяха кървавочервени нишки, заплетени в хаотична паяжина, която обхващаше цялата зала. Във въздуха се носеше кисела металическа миризма.

— Използва каквото намери — прошепна Синн.

— Сега какво?

— Сега влизаме.

— Ако помаршируват още малко в кръг, ще окапят.

Ефрейтор Тар примижа към задъханите, влачещи крака войници.

— Не са във форма, това е ясно. Жалка картинка. Ние, разбира се, уж трябваше да измислим нещо.

Кътъл се почеса по брадичката.

— Значи ги разкатахме все пак. Я виж, Фид идва насам, слава на боговете.

Сержантът се намръщи, като видя двамата си войници, и почти бе готов да се обърне, преди отчаяното махане на Кътъл да разбие защитата му или поне да събуди съжалението му. Зачеса с пръсти червено-сивата си брада и се приближи към тях.

— Какво правите вие двамата на тия нещастни кучи синове?

— Не знаем какво да ги накараме да правят вече — отвърна Кътъл.

— Ами, стига са набивали крак из двора. Изведете ги извън града. Дайте им да поупражняват правене на окопи, редути и насипи. Обърнете склонността им към безразборно бягство в някакво подобие на организирано отстъпление. Изпънете командната им верига и вижте на кой ще му стиска да излезе напред, като се скъса. Тях ги направете отдельонни командири. Бойни игри също — пратете ги срещу някоя от другите бригади или батальони, дето ги тренира морската ни пехота. Трябва да спечелят няколко пъти, преди да се научат как да избягват загубата. Значи, ако Хедж намине насам, не сте ме виждали, ясно?

Забърза по колонадата. Двамата се загледаха след него.

— Това е потискащо — измърмори Кътъл.

— Никога няма да стана сержант — заяви Тар. — И след хиляда години. Проклятие.

— Браво, повдигна ми настроението, ефрейтор. Благодаря.

Хедж издебна стария си приятел в края на колонадата.

— Защо се занимаваш с тях, Фид? Тия Ловци на кости не са Мостоваци и тия ледерии не са войници. Губиш си времето.

— Богове на бездната, престани да ме дебнеш!

Лицето на Хедж посърна.

— Не те дебна, Фид. Просто… бяхме приятели, нали…

— А след това ти умря. И аз те прежалих. А сега непрекъснато ми изникваш отново. Ако беше просто някой призрак, може би щях да се оправя с това — да, знам, че ми шепнеше от време на време в ухото и че ми спаси кожата, и всичко останало, и не че не съм благодарен. Но… добре де, не сме вече другари по отделение, нали? Взе, че се върна, когато не трябваше, и в главата си все още си Подпалвач на мостове и мислиш същото и за мен. Поради което непрекъснато шкартираш тия Ловци на кости, все едно че са някаква съперничеща дивизия. Но не са, защото Мостоваците приключиха, Хедж. Свършиха. Прах и пепел. Няма ги.

— Добре, добре! Значи може би и аз трябва да се приспособя малко. Мога да го направя! Лесно. Виж ме! Първо — ще накарам капитана да ми даде отделение…

— Какво те кара да мислиш, че заслужаваш да водиш отделение?

— Защото бях…

— Точно. Проклет Мостовак! Хедж, ти си сапьор…

— Ти също!

— Това го оставям предимно на Кътъл напоследък…

— Ти направи барабана! Без мен!

— Теб те нямаше…

— Няма значение!

— Как може да няма значение?

— Чакай да помисля. Работата е, че двамата вършехме сапьорската работа, Фид. Всъщност работата е, че двамата трябва да се напием и да си намерим курви…

— Само че първо са курвите, Хедж.

— Сега пък ти се размечта! И слушай, ще си намеря един кокал от пръст за халка на носа, за да се вместя по-добре сред тия жадни за кръв Ловци на кокали, дето толкова се гордееш с тях, как ти звучи това?

Фидлър го зяпна. Нелепата му кожена шапка с наушници, обнадеждената му усмивка.

— Намери си халка за носа и ще се самоубия, Хедж. Добре, дай да раздвижим нещата. Само не си и помисляй да искаш отделение, ясно?

— Какво да направя тогава?

— Прикачи се към отделението на Геслер — мисля, че им трябваше попълнение. — Изсмя се горчиво. — Попълнение. Ти. Добре.

— Казах ти, че вече не съм мъртъв, Фид.

— Щом казваш.

Лейтенант Поурс седеше на капитанския стол зад капитанското писалище, скръстил ръце пред гърдите си, и гледаше двете жени, които бяха гнили доскоро в килии в някакъв ледерийски форт.

— Сестри сте, нали?

След като никоя от двете не отговори, Поурс продължи:

— Един съвет тогава. В случай, че някоя от вас един ден стигне до по-висок ранг — капитан, да речем, — вие също ще научите изкуството да се изтъква очевидното. Междувременно сте длъжни да изпълнявате абсурдното изискване да отговаряте на тъпи въпроси с искрени отговори, като през цялото време лицата ви са изпънати. С мен ще ви се налага да го правите много и често.

Жената отдясно каза:

— Да, сър, сестри сме.

— Благодаря, сержант Синтър. Дали беше задоволително? Сигурен съм, че беше. Това, което ще ме задоволи още повече, е да ви видя как миете казармените клозети две седмици. Приемете го като награда за това, че сте били толкова некадърни да се оставите местните глупаци да ви пленят. И след това да не можете да избягате. — Поурс се намръщи. — Вижте се двете: само кожа и кости! Тия униформи приличат на траурни савани. Заповядвам ви да си върнете изгубеното тегло, на подходящите места, за същия двуседмичен период. При неизпълнение ви чака месец на половин порцион. По-нататък: искам двете да си отрежете косите, до черепа, и да представите въпросната остригана коса на това писалище точно на осмата камбана тази вечер. Не по-рано и не по-късно. Ясно ли е?

— Тъй вярно, сър! — излая сержант Синтър.

— Много добре. — Поурс кимна. — Сега се разкарайте оттук и ако видите лейтенант Поурс в коридора, напомнете му, че му е заповядано да даде дежурство на Втори девичи форт, и че проклетият идиот трябва вече да е тръгнал натам. Свободни сте!

Щом двете се махнаха, Поурс скочи иззад капитанското писалище, огледа повърхността му, за да се увери, че нищо не е разместено, а след това грижливо намести стола точно както трябва. Хвърли нервен поглед през прозореца, бързо се премести в чакалнята и седна зад собственото си, много по-малко писалище. Щом чу тежките ботуши в коридора, започна да рови из свитъците и восъчните таблички пред себе си, като изписа на лицето си задълбочено намръщена физиономия точно преди помпозното нахълтване на капитана.

Щом вратата се отвори, Поурс скочи и застана мирно.

— Добрутро, сър.

— Вече е следобед, лейтенант. Ужилванията на осите явно са размътили малкото останало от мозъка ви.

— Да, сър!

— Двете далхонийски сестри явиха ли се?

— Не, сър, ни кожа, ни… косъм, сър. Би трябвало да видим едната или двете всеки момент…

— О, и това е защото смятате да ги спипате лично ли, лейтенант?

— Веднага щом приключа с тая канцеларска работа, сър, ще направя точно това, та дори да ме отведе чак до Втори девичи форт сър.

Кайндли се намръщи.

— Каква канцеларска работа?

— Ами, сър… — Поурс посочи. — Тази канцеларска работа, сър.

— Добре, не се мотайте, лейтенант. Както знаете, трябва да се явя на заседание на седма и половин камбана и ги искам в кабинета си преди това.

— Слушам, сър!

Кайндли мина през стаята и влезе вътре. Където, предполагаше Поурс, щеше да прекара остатъка от следобеда в разглеждане на колекцията си от гребени.

— Всичко е точно — измърмори Кисуеър, докато двете със сестра й се връщаха към спалното. — Капитан Кайндли не само е кучи син, но е побъркан. Каква беше тая идиотщина с косата?

Синтър сви рамене.

— Нямам представа.

— Ами, в устава няма никакви разпоредби за косата. Можем да се оплачем на Юмрука…

— Не, няма — прекъсна я Синтър. — Кайндли иска коса на писалището, даваме му коса на писалището.

— Не моята!

— Нито моята, Кисуеър.

— Чия тогава?

— Не чия. От какво.

Ефрейтор Правалак Рим чакаше на входа.

— Е, похвалиха ли ви?

— Миличък, Кайндли не раздава похвали, само наказания — отвърна Кисуеър.

— Какво?!

— Капитанът ни заповяда да се поохраним и позакръглим — каза му Синтър, докато влизаше покрай него. — И други неща. — Спря и се обърна към Правалак. — Ефрейтор, намери ни малко настриг и конопен чувал.

— Слушам, сержант. Настриг ли? Колко голям?

— Все ми е едно, просто намери някакъв.

Кисуеър отпрати младежа с широка усмивка, след което влезе и закрачи през спалното. Спря до един нар, постелята на който беше оплетена в нещо, което наподобяваше гнездо, а в центъра на въпросното гнездо клечеше сбръчкан, нашарен с белези татуиран кошмар с малки лъскави очички.

— Неп Фъроу, трябва ми проклятие.

— Ъ? Ъ бяй т’ка! Емош! А койо?

— На капитан Кайндли. Мислех за обрив, от най-краставите. Не, чакай, това само ще го озлоби още повече. Направи го кривоглед — но не толкова, че да го забележи, само всички други. Можеш ли да направиш това, Неп?

— Ъхъ, ма ша ко да го павя, ъ?

— Какво ще кажеш за малко масаж?

— Чичките ’а Кис?

— Моите собствени, да.

— Коко дъго, ъ? Коко?

— От камбана до камбана, Неп.

— Гоуо?

— Кой, ти или аз?

— Дамата!

— Добре, но трябва да наемем стая, освен ако не държиш на публика?

Видя, че Неп Фъроу започна да се възбужда, по най-шантавия начин: подскачаше, въртеше се неспокойно, кожата му лъсна от пот.

— Штаа т’ка, Кис, штаа!

— Но да залостим вратата. Не искам да влезе някой външен.

— Ипитана? Поклятя?

— Да, кривоглед, но той да не го разбере…

— Имош. Швен глюса.

— Илюзия? Магийка? О, много добре. Давай тогава, благодаря ти.

Щом Синтър се свлече на нара до него, Бадан Грук се почеса по челото и попита:

— Какво правиш тук, в името на Качулатия?

Тъмните й очи го погледнаха — сладки като милувка.

— Ти си от малкото войници, на които човек може да се довери, Бадан, знаеш ли го?

— Какво? Не, аз…

— Не си напорист. Не си скроен за насилие, тъй че не го търсиш. Използваш първо ума си, а онзи глупав „близач на кокали“ за теб е последното средство. Опасните го правят обратно, а това всеки път струва живота на хора. Всеки път. — Синтър замълча. — Правилно ли съм чула? Някаква пияна сержантка от морската пехота е прекосила цялата тая проклета империя от кръчма на кръчма?

Той кимна.

— И е оставила по пътя си местни симпатизанти. Но не се е бояла да лее кръв, Синтър. Просто е избирала подходящите обекти — хора, които никой не обича. Бирници, кметове, адвокати.

— Но е пияница?

— Да.

Синтър поклати глава, отпусна се на нара и зяпна тавана.

— Как точно тя не се е издънила?

— Защото е от Гмурците в бурята от Ю’Гатан, затова. Тия, дето се гмуркат под вълната.

— О, добре. — Помисли малко и отрони: — Е, скоро тръгваме значи.

Бадан пак се почеса по челото.

— Но никой не знае накъде, нито защо. Пълна каша, Синтър… Имаш ли някакви лоши предчувствия за това?

— Никакви предчувствия нямам, Бадан. За нищо. И не, не знам какво ме хвана за гърлото в нощта на четенето на Фид. Всъщност почти нищо не помня от онази нощ, нито пътуването, нито това, което последва.

— Нищо не последва. Общо взето, ти просто припадна. Все едно, някакъв Фенн вече се беше намесил. Удари с юмрук един бог в слепоочието.

— Добре.

— Какво? Само това ли ще кажеш?

— Ами, както казва еднооката вещица, на света има всякакви култове, Бадан.

— Не раз… — Но погледът, който му хвърли, стри на прах думите в устата му. Той потръпна и извърна очи. — Онова, дето го каза за ума, Синтър, и то ли беше шега?

Синтър въздъхна и затвори очи.

— Не, Бадан. Не. Ще ме събудиш, като се върне Рим, нали?

С Лостара Юил, Кенеб, Блистиг и Бързия Бен по петите, адюнкта Тавори закрачи през тронната зала и спря на десет крачки от двата трона.

— Добре дошли на всички ви — заговори крал Техол. — Адюнкта, моят канцлер ме уведомява, че имате списък с искания, повечето от които несъмнено допринасят за процъфтяването на кралската съкровищница. Прочие, ако бях користолюбив, щях да настоя да се заемем направо с това. Но не съм от този тип и затова бих искал да обсъдим най-напред съвършено друг проблем, от изключителна важност.

— Разбира се, ваше величество — отвърна Тавори. — На ваше разположение сме и ще ви съдействаме по всякакъв възможен начин.

Лицето на краля засия.

Въздишката на кралицата учуди Лостара Юил, но не задълго.

— Чудесно! Е, веднага щом си спомня специфичните детайли на това, което исках да попитам, ами, ще го направя. Междувременно моят Цеда ми съобщава, че сте разбунили магическо гнездо на пакости. Канцлерът ми обаче ме уверява, че смущението е преувеличено — на кого от двамата трябва да вярвам? Моля ви, ако можете, предложете ми изход от тази задънена улица.

Тавори се обърна към хората си и каза:

— Висш маг, можете ли да вземете отношение към проблема?

Бързия Бен пристъпи напред и застана до адюнктата.

— Ваше величество, както вашият канцлер, така и вашият Цеда са прави по същество.

Лостара забеляза усмивката на Бъг, който стоеше вдясно от краля, а след това го видя как се намръщи.

— Колко очарователно — измърмори кралят, наведе се напред и подпря брадичка на ръката си. — Бихте ли могли да разясните, Висш маг?

— Вероятно не, но ще се опитам. Положението, колкото и ужасно да е, вероятно е временно. Гледането на Драконовата колода, на което присъства Брис Бедикт, изглежда, е осветило структурен недостатък в… хм… тъканта на реалността, рана, един вид. Изглежда, ваше величество, че някой — някой много могъщ — се е опитал да наложи нова структура върху вече съществуващите лабиринти на магия.

Брис Бедикт — стоеше вляво от кралицата — попита:

— Висш маг, бихте ли могли да обясните тези „лабиринти“, които, изглежда, са централни във вашите представи за магията?

— За разлика от магията, която преобладаваше на този континент доскоро, Преда, магията навсякъде другаде съществува в по-формализирано състояние. Силата, която е толкова сурова тук, другаде е пречистена, разделена на отделни аспекти, организирана е в нещо като теми и тези теми са това, което наричаме „лабиринти“. Много от тях са достъпни както за богове, така и за смъртни. Други са… — той погледна към Бъг — Древни. Някои на практика са изчезнали или са недостъпни поради невежество или изрични ритуали на запечатване. Някои освен това са завзети и се владеят от елементи, които или са родни за тези лабиринти, или са толкова дълбоко свързани с тях, че разликата е несъществена.

Крал Техол вдигна пръст.

— Момент да мигна, че нещо ми влезе в окото… Сега да поумуваме малко над казаното дотук — много съм добър в умуването, между другото. Ако ви разбирам правилно, Висш маг, селението на Тайст Едур, наречено Куралд Емурлан, представлява един от тези лабиринти, нали?

— Да, ваше величество. Лабиринтите Тайст — а има три такива, доколкото знаем — са Древни. Два от тях, между другото, вече не се владеят от тайстите. Един е на практика запечатан. Другият е узурпиран.

— А как се отнасят тези лабиринти към вашата Драконова колода?

Висшият маг трепна.

— Не моята Колода, ваше величество, уверявам ви. Няма прост отговор на този ваш въпрос…

— Крайно време! Започвах вече да се чувствам много глупаво. Моля да ме разберете, нямам никакъв проблем с това да съм глупав. Да се чувстваш глупав е съвсем друга работа.

— А, да, ваше величество. Ами, Драконовата колода вероятно е възникнала като средство за гадаене — не толкова грубо като плочки, изгорели кости, фигури по тинята, ашици, вътрешности, фекалии…

— Разбрано! Моля, тук присъстват дами, уважаеми!

— Простете, ваше величество. По някакъв очевиден начин Върховните домове на Колодата са свързани с определени лабиринти и с това представляват нещо като прозорец към тези селения — съответно, разбира се, определени неща на свой ред могат да надничат от другата страна, което всъщност прави гледането толкова… рисковано. Колодата е безразлична към прегради — в подходящи ръце тя може да разкрие шаблони и отношения, скрити за смъртни очи.

— Дори това, което описвате, трудно обяснява случилото се на онова четене, Висш маг — каза Брис.

— Така е, Преда. Което ни връща на въпроса за раната, която представлява този град. Някой е извадил нож и е врязал нова шарка тук. Нова и същевременно — невероятно древна. Имаше опит за съживяване, но съживеното бе прекършено.

— А знаете ли кой би могъл да е този „някой“? — попита крал Техол.

— Икариум Крадеца на живот, ваше величество. Поборник, който трябваше да кръстоса оръжие с император Рулад Сенгар.

Техол се отпусна назад и рече:

— Цеда, имате ли нещо да добавите в този момент?

Бъг се сепна и се намръщи.

— Познанията на Висшия маг са много впечатляващи, ваше величество. Необикновено.

— Може ли тази рана да се изцери, Цеда? — попита кралица Джанат. — Ако не, каква е заплахата за Ледерас в случай, че продължи да… кърви?

Старецът се намръщи.

— Ледерас сега е като локва с разбъркана тиня. Заслепени сме, бъркаме напосоки и никой от нас не може да извлече повече от една плитка шепа магия. Ефектът е вълнообразен и скоро ще обезсили маговете из цялото кралство.

— Висш маг — продължи Джанат, — преди малко казахте, че ефектът е временен. Предполага ли това, че изцеряването предстои?

— Повечето рани зарастват сами с времето, ваше величество. Очаквам това да започне… веднага щом ние, малазанците, се разкараме на Гуглата си оттук. Четенето удари силно по тая рана. Швирна кръв, а в този случай кръвта е сила.

— Виж ти — отрони кралят замислено. — Колко очарователно, колко омайващо, колко обезпокоително. Смятам, че ще е най-добре да се заемем спешно с въпроса със запълването на кралската хазна. Адюнкта Тавори, вие желаете снабдителен обоз, достатъчен, за да ви осигури до и, предполагаме, през Пустинните земи. Ние сме щастливи да осигурим това, на гратисна, намалена тарифа — в израз на нашата благодарност за изключителните ви усилия в премахването на едурската тирания. Прочие, моят канцлер вече е започнал да урежда нещата от наша страна и ме уведомява, че дори според грубата му оценка количеството, което ще е нужно, за да удовлетвори нуждите ви, е значително. Ще ни отнеме приблизително четири седмици, за да съберем такъв обоз и, надяваме се, едва няколко мига, за да ни платите вие за него. Разбира се, Брис ще осигури продоволствието на своя ескорт, тъй че не е нужно да се безпокоите за това.

И млъкна, забелязал неволното издалото се стъписване на адюнктата.

— А, за ескорта ви. Да, моят брат настоява да ви придружи през съседните кралства. Защото виждате ли, изобщо не може да се разчита нито на Сафинанд, нито на Болкандо, че няма да нарушат съглашенията и да ви затрудняват при всеки удобен случай. Отчайващи съседи, макар че и ние бяхме такива за тях до неотдавна. Замислям обявяването на Кралски проект за строителството на най-високия плет на света, който да отдели завинаги съответните ни територии, с малко градинарска декорация за смекчаване на ефекта. Да, да, мила съпруго, знам, че се разбъбрих, и, да, смешно е!

— Ваше величество — заяви Тавори, — благодаря за предложението ви за ескорт, но ви уверявам, че не е необходим. Кралствата, през които възнамеряваме да минем, може да са коварни, но се съмнявам, че ще успеят да ни изненадат. — Тонът й беше твърд и макар да не можеше да я види, Лостара бе убедена, че погледът й е още по-твърд.

— Те са крадци — каза Брис Бедикт. — Обозът ви, адюнкта, ще е огромен — земите, към които тръгвате, са опустошени — вероятно дори самата Коланси няма да може да ви приеме.

— Извинете — каза Тавори. — Не помня да съм заявявала крайната цел на похода ни.

— Там няма почти нищо друго. — Брис сви рамене.

Адюнктата не отвърна нищо и атмосферата в залата отново стана напрегната.

— Преда Брис — наруши мълчанието кралят — ще ви съдейства в охраната на обоза, докато преминавате през две държави на джебчии.

Тавори все пак се поколеба.

— Ваше величество, нямаме намерение да въвличаме кралството ви във война в случай, че Сафинанд и Болкандо се опитат да нарушат съглашенията за преминаване.

— Самото ни присъствие ще гарантира да не предприемат нищо открито — отвърна Брис. — Моля разберете, адюнкта, ако не ви придружим и впоследствие се окажете въвлечени в жестока война без възможен път за отстъпление, то ние, от своя страна, няма да имаме никакъв избор, освен да тръгнем, за да ви избавим.

— Точно така — съгласи се кралят. — Тъй че приемете ескорта, адюнкта, или ще затая дъх, докато царствената ми физиономия не посинее.

Тавори сведе глава примирено.

— Оттеглям всичките си възражения, ваше величество. Благодаря ви за ескорта.

— Така вече е по-добре. Сега трябва да потърся уверения от своя персонал по три отделни проблема. Канцлер, удовлетворен ли сте по всички въпроси, свързани с осигуряването на силите на адюнктата?

— Да, ваше величество — отвърна Бъг.

— Чудесно. Кралски ковчежник, уверен ли сте, че малазанците разполагат с достатъчно средства за това начинание?

— Напълно, ваше величество — отвърна Бъг.

— Добре. Цеда, съгласен ли сте, че заминаването на малазанците ще ускори изцеряването на онова, което сполетя града?

— Съгласен, ваше величество — отвърна Бъг.

— Най-после единодушие! Колко приятно! А сега какво да правим?

Кралица Джанат стана.

— В трапезарията ни очаква храна и вино. Позволи ми да поканя гостите ни там.

И слезе от подиума.

— Скъпа съпруго, за тебе съм готов на всякакви отстъпки — каза Техол.

— Радвам се, че така драговолно приемате подобно бреме, съпруже.

— Аз също — отвърна той.

6.

Бръмбарът, който пълзи бавно, няма от какво да се бои.

Сафинска поговорка

Оплискан с кръв и кал, Ведит препусна през валмата дим, оставяйки зад себе си жалните писъци и рева на бушуващите пламъци, които поглъщаха триетажното правителствено здание в центъра на града. Повечето други сгради по главната улица вече бяха изтърбушени, макар че пламъците още облизваха почернелите входове и мръсният пушек се издигаше на стълбове към небето.

Зад Ведит изскочиха още четирима ездачи с извадени ятагани от ейрънска стомана с оцапани с кръв остриета.

Чул дивашките им викове, Ведит се намръщи. Счупеният кръгъл щит, нахлузен на дясната му ръка, беше набил трески в китката му и с тази ръка не можеше да държи юздите. В лявата си ръка държеше ятагана — острието бе откършено на педя от дръжката. Щеше да го е захвърлил, но ценеше дръжката и ефеса твърде много, за да се раздели с него.

Юздите на кобилата се влачеха между предните й крака и всеки момент животното, уплашено и ранено, можеше да оплете копито в тях.

Той се надигна на стремената, наведе се напред, захапа кобилата за лявото ухо и дръпна назад. Животното изцвили от болка и вдигна глава, биещите копита забавиха. Това даде време на Ведит да пъхне в ножницата останалото от бащиното му оръжие, а след това да плъзне ръка около конския врат и да отпусне захапката си.

Ранената кобила излезе от каменното платно на пътя, мина през високата трева на канавката и спря, цялата разтреперана.

Воинът замърмори успокоително, пусна ухото на животното и се изправи в седлото, хванал юздите със здравата си ръка.

Четиримата му събратя по оръжие го догониха и докато конете им подскачаха на пътя, вдигнаха високо оръжията си в триумф, макар да храчеха кал и кръв.

На Ведит му се гадеше. Но ги разбираше. Растящият списък от забрани, непрекъснато смаляващата се свобода, несправедливостите и неприкритото презрение. Всеки ден през последната седмица бяха идвали още и още войници на Болкандо, малките укрепления никнеха около лагера на хундрилите като гъби на тор. И напрежението се натягаше все повече. Разприте пламваха спонтанно, а след това изведнъж…

Изведе кобилата на пътя и загледа с гняв към горящия град. А след това огледа хоризонта от двете страни. Стълбове къдрещ се черен дим се издигаха навсякъде като криви копия… да, търпението на Изгорените сълзи се беше изчерпало и той знаеше, че поне десетина села, два пъти по толкова колиби, десетки ферми и вече един град бяха изпитали гнева на хундрилите.

Четата на Ведит, трийсет воини — повечето едва в третото си десетилетие — се бяха сблъскали с гарнизон. Боят беше жесток. Беше загубил повечето си бойци, а това се оказа достатъчно, за да подпали яростта на хундрилите и да нанесат безмилостна мъст над ранените войници и цивилните жители на града.

Вкусът на тази касапница оставяше мръсно, отровно петно отвътре и отвън.

Кобилата не можеше да стои на място. Посеченият й хълбок продължаваше да кърви силно и тя се въртеше в кръг, мяташе глава и риташе с ранения си заден крак.

Бяха оставили стотици трупове в безименния град. До тази сутрин беше спокойно и мирно място, животът се пробуждаше и плъзваше по стария си познат коловоз, сърцето туптеше бавно. Сега беше развалина и овъглена плът — не си бяха направили дори труда да плячкосват, толкова свирепа беше страстта да избиват.

За един горд народ презрението на другите нанася най-дълбоката рана. Тези болкандо си бяха мислили, че ножовете на хундрилите са затъпели. Затъпели ножове, затъпели умове. Бяха си мислили, че могат да измамят диваците, да им се подиграят, да ги упоят с мръсен спирт и да откраднат богатствата им.

„Ние сме от Седемте града — мислите ли, че сте първите, опитали се да ни играят такива игри?“

Все още идваха изостанали — трима, двама, самотен ранен воин, отпуснат на седлото, още двама.

Войниците на гарнизона не знаеха как да посрещнат конна атака и гледаха зяпнали прецизното избиване, убийствено точния разчет на хвърлените копия, когато двете страни се оказаха само на десетина крачки една от друга. Линията на болкандо — строена през главната улица — се огъна, когато копията с тежките остриета забиха през щитове и ризници, а поразените залитаха назад, блъскаха и събаряха онези зад себе си.

След това хундрилските бойни коне и техните ревящи, сечащи с ятаганите ездачи връхлетяха върху разбития строй.

Клане. Докато задните части на болкандо не се пръснаха и не драснаха в страничните улици и улички, в заслонените входове на дюкяни и жилищни сгради. Тогава битката се раздроби на малки схватки. Хундрилските воини бяха принудени да слязат от конете, след като не можеха да нахлуят в тесните проходи или да извлекат на открито войниците, свити зад вдигнатите щитове в нишите на входовете. Все още отстъпващи по численост, воините на Изгорените сълзи започнаха да падат.

Отне им почти целия предобед, докато заловят и убият и последния гарнизонен войник. И само една камбана, за да изколят гражданите, които не бяха избягали — или може би си бяха въобразили, че седемдесет и пет войници ще надделеят срещу някакви си трийсетина диваци, — а след това хундрилите подпалиха града и опекоха живи малцината успели да се скрият.

Такива сцени бушуваха сега из цялата околност, знаеше Ведит. Никой не оставаше пощаден, а за да се разнесе посланието по най-ясния възможен начин, всяка ферма на Болкандо беше опразнена и оголена от всичко, което ставаше за ядене или някакво използване. Въстанието беше подпалено от последното вдигане на цените от Болкандо — сто процента, отнасяше се само за хундрилите — за всички жизненонеобходими неща, включително фуража за конете. „Презирайте ни, да — докато ни отнемате златото и среброто.“

Имаше вече дванадесет воини, един от които навярно скоро щеше да умре — много преди да стигнат до лагера. И дебели трески в ръката, като нови кокалчета, пулсиращи от болка.

Да, загубите бяха високи. Но пък кой друг отряд беше нападнал гарнизонен град?

Все пак се чудеше дали Изгорените сълзи не бяха изритали погрешното гнездо.

— Превържете раните на Сидаб — изръмжа той. — Пази ли си меча?

— Да, Ведит.

— Дайте ми го — моят се счупи.

Макар да умираше и да го знаеше, при тези думи Сидаб вдигна глава и се усмихна на Ведит с кървясала уста.

— Ще тежи в ръката ми като меча на баща ми — каза Ведит. — Ще го нося с гордост, Сидаб.

Мъжът кимна и усмивката му посърна. Изхрачи кръв, а след това се смъкна от седлото и тупна тежко на камъните на пътя.

— Сидаб остава тук.

Другите кимнаха и плюха в кръг около трупа, за да осветят земята — това бе единственият погребален ритуал, нужен на хундрилските воини по пътя на войната. Ведит се пресегна и хвана юздите на коня на Сидаб. Щеше да вземе и него, за да облекчи болката на своята кобила.

— Връщаме се при Боен водач Гал. Думите ни ще накарат очите му да блеснат.

Бойният водач се отпусна тежко в трона си от еленови рога и въже и възлите изскърцаха.

— Сладък дъх на Колтейн — въздъхна той и стисна очи.

Джараб, Сълза вестоносец на бойния водач и единственият друг в шатрата на Гал, смъкна шлема си, а след това подплатената шапка от сърнешка кожа, прокара дебелите си пръсти през косата си, пристъпи напред и се смъкна на коляно.

— Заповядай ми.

— Не сега, Джараб — простена Гал. — Времето за игра свърши — моите проклети от Пропада млади смелчаци ни донесоха война. Двайсет набега се върнаха в лагера с вой, с чували пълни с кокошки, кутрета и какво ли още не. Обзалагам се, че поне хиляда невинни фермери и селяци вече са мъртви…

— И стотици войници, Боен водач — напомни му Джараб. — Укрепленията горят…

— Знам, кашлям от пушека цяла сутрин… Нямаше нужда да ги палим — това дърво можеше да свърши работа. Само плюем и се зъбим като пустинна котка в леговището й, а какво мислиш, че ще направи крал Таркуф? Чакай, него го остави — тоя човек има гъбички вместо мозък — от канцлера и от хитрия му конквестор трябва да се безпокоим. Нека да ти кажа какво ще направят те, Джараб. Няма да настоят да се върнем в този лагер. Няма да искат репарации и кръвнина. Не, те ще вдигнат армия и ще тръгнат право срещу нас.

— Боен водач — каза Джараб и се изправи, — дивите земи ни зоват на север и на изток. Щом излезем в равнините, никой не може да ни хване.

— Всичко това много добре, но тия болкандо не са враговете ни. Те ни снабдяваха…

— Плячкосваме всичко, което можем, преди да побегнем.

— И как само ще се зарадва адюнктата, че сме огладили пясъка пред нея. Това е бъркотия, Джараб. Ужасна бъркотия.

— Какво тогава ще правим, Боен водач?

Гал най-сетне отвори очи, примига и се закашля. След малко заговори:

— Няма да се опитвам да поправя непоправимото. Това с нищо не помага на адюнктата. Не, трябва да хванем бика за кура. — Изправи се и загърна наметалото си от врански пера. — Вдигаме този лагер, избиваме всички животни и опушваме месото. Ще минат седмици, докато болкандо съберат броя, който им трябва срещу нас. За да осигурим безопасен преход на Ловците на кости — да не говорим за Сивите шлемове, — трябва да настъпим към столицата. Да станем такава заплаха, че Таркуф да се насере и да се наложи над съветниците си — искам да си помисли, че може би е изправен пред тристранно нашествие в насрания си нужник, наречен кралство.

Джараб се усмихна. Виждаше жарта, разпалена в тъмните очи на Бойния водач. Което означаваше, че след като изревеше заповедите и всички вестоносци препуснаха, оставяйки прашни дири след себе си, настроението му можеше много да се подобри.

Достатъчно може би, за да го покани отново за малко… игра.

Трябваше само да се погрижи жената на стария да не е наблизо.

Щит-наковалня разкърши болезнено рамене под тежката плетена ризница. Плъстената подплънка се беше протрила на дясното му рамо — трябваше да я закърпи тази сутрин и щеше да го е направил, ако не бързаше толкова да види слизането на първата кохорта Сиви шлемове на тази окаяна земя.

Въпреки цялото си бързане завари Смъртен меч Кругава вече застанала на възвишението над бреговата линия, с почервеняло лице под тежкия шлем. Макар слънцето едва да се беше показало над планинските върхове на изток, въздухът беше душен, потискащ, гъмжащ от пясъчни мухи. Щом се приближи, видя в очите й тежката орис на безчет епични поеми, все едно бе посветила живота си да попива трагедиите на безчет рухнали велики цивилизации — и все едно това адски й харесваше.

Да, свят ужас беше тази корава, не, желязна жена.

Спря пред нея и се поклони за поздрав.

— Смъртен меч. Моментът е знаменателен.

— Да, но само двамата с вас стоим тук, сър — изръмжа тя в отговор. — А трябваше да сме трима.

Той кимна и каза:

— Да, трябва да бъде избран нов дестраянт. За кого от стареите сте мислили, Смъртен меч?

Четири тромави широки ейвара — десантните съдове на Троновете на войната — бързо се приближаваха по лъкатушещото през тинестите низини русло, веслата бляскаха над водата. Приливът изобщо не помагаше. Заливът трябваше да е набъбнал от водния приток. Но вместо това водата кипеше объркано. Танакалаян примижа към първия ейвар, очакваше всеки момент да заседне до брега. Тежко натоварените братя и сестри трябваше да скочат и след това да изгазят през тинята. Зачуди се колко ли дълбока е калта.

— Не съм решила — най-сетне призна Кругава. — Никой от стареите ни не е достатъчно стар.

Съвсем вярно. Дългото морско пътуване беше изтощило живота на двайсетина, че и повече от най-старите братя и сестри. Танакалаян се обърна и огледа двата лагера, разположени на две хиляди разтега навътре в сушата, един отсам реката, а другият на отсрещния, западния бряг. Досега не бяха имали пряк контакт с делегацията на ак’рините — стига тълпата чорлави, непрекъснато пеещи и размахващи копия варвари да заслужаваха тази почетна титла. Докато си стояха отвъд реката, ак’рините можеха да си пеят, докато планините потънат в морето.

Лагерът на Болкандо, непрекъснато разрастващ се град от пищни яркоцветни палатки, вече бръмчеше — предстоящият десант на перишите ги беше възбудил. Странен народ бяха тези болкандо. Нашарени с белези лица и в същото време изнежени, учтиви и същевременно — кръвожадни. Танакалаян изпитваше недоверие към тях, а ескортът им през планинските проходи и в кралството като че ли наброяваше цяла армия — три, дори четири хиляди бойци — и макар той да не смяташе, че средният боец болкандо може да се надява, че ще се опре на Сив шлем, все пак числеността им беше повод за безпокойство.

— Смъртен меч — каза той, — очакваме ли измяна?

— Трябва да приемем, че това пътуване е през враждебна територия, Щит-наковалня. Ще вървим с броня, с готови оръжия. Ако ескортът на Болкандо ни изпревари през прохода, няма да имам никакъв повод за тревога. Ако се разделят на предна част и ариергард, ще съм принудена да преценя силата на този ариергард. Ако е скромна, нямаме сериозен повод за безпокойство. Ако е съотносима с авангардния елемент, тогава ще трябва да обмислим възможността втора армия да ни чака в другия край на прохода. Предвид това — добави тя, — че трябва да пътуваме в колона, такава засада би ни поставила в неизгодна позиция, поне в началото.

— Да се надяваме тогава, че намеренията им към нас са почтени — каза Танакалаян.

— Ако не са, ще съжалят за глупостта си.

Три легиона, осемнадесет кохорти и три снабдителни роти. Пет хиляди братя и сестри в сухопътната сила. Останалите легиони щяха да придружат Троновете на войната по зле картираните морски пътища южно от крайбрежието, в търсене на Пеласиарско море. По преценка и на адюнктата, и на самата Кругава, Изгорените сълзи се нуждаеха от подкрепа. Предвид донесенията за оскъдните ресурси на Пустинните земи Ловците на кости трябваше да се придвижват независимо от по-южните сили, съставени от хундрилските конни и перишките пехотни легиони. Двата елемента щяха да се придвижат на изток по успоредни маршрути с може би двайсет левги отстояние помежду им, докато достигнат границите на първото кралство отвъд Пустинните земи.

Танакалаян много добре знаеше, че според Кругава ги очаква свещена война, единственият смисъл на съществуването им, и на тази чужда земя Сивите шлемове щяха да намерят своята слава, своя героичен триумф в служба на Вълците на Зимата. Споделяше чувството й за цел, дръзкото обещание на съдбата, и също като нея не се боеше от войната. Обучени бяха в насилие, врекли се бяха в тези върхове на историята, изсечени като бойни полета. С меч и воля можеха да променят света. Такава бе истината за войната, колкото и да искаха друго мекушавите глупци, колкото и да мечтаеха за мир и съгласие между чужди.

Романтиците с техните пожелателни идеи неизбежно захапваха със зъбите на пепелянка, все едно дали го искат, или не. Надежда и вяра се събираха като най-сладкия нектар, за да вкиснат в най-злата отрова. Повечето добродетели, както добре знаеше Танакалаян, бяха незащитими. Податливи на злоупотреба и поквара, дори създадени, за да се обръщат против притежателя си. Нужен беше самозаблуден ум, за да наложи справедливост над свят, когато този свят не се интересува изобщо; когато реалността се надсмива над праведниците с безразличието си.

Войната отмиташе настрана такива игри. Беше чиста и неоправдаваща се в своята жестокост. Справедливостта идваше с вкуса на кръв, едновременно сладък и горчив, и това бе точно така, както трябваше да бъде.

Не, нямаше да каже на Смъртния меч нищо за последните, изпълнени с ужас думи на дестраянта, за неудържимата паника и пронизително отекващите му предупреждения. В края на краищата такива слабости не служеха никому.

При все това Танакалаян се беше заклел да остане нащрек, бдителен, да не се доверява на нищо и да очаква предателство от всеки чужд.

„Рун’Турвиан беше твърде стар за война. Страхът отне живота му — виждах го съвсем ясно. Беше сляп и тласнат към безумие. Бълнуваше. И всичко това бе толкова… недостойно.“

Ейварите бях спрели на стотина крачки от най-високата линия на прилива. Тежко натоварените войници газеха до прасците в гъмжащата от мухи кал, докато екипажите се напрягаха да избутат лодките назад и да тръгнат обратно към закотвените Тронове.

Чакаше ги дълъг ден.

— Е, добре — измърмори канцлер Рава, докато четеше шифрованото писмо. — Скъпият ни крал, изглежда, е вкарал скъпото ни кралство в истинска кралска каша.

Авалт крачеше пред стария мъж от едната стена на сумрачната палатка до другата. Можеше да се досети за повечето подробности в свитъка пергамент в ръцете на Рава. Голата истина беше, че коментарът на канцлера бе крайно неточен. „Кашата“ не идваше от крал Таркуф. Всъщност нямаше съмнение, че е продукт на известни крайности от страна на слугите на канцлера, както и на самия конквестор Авалт.

— Това, което трябва да разберем — заговори той с все още пресипнал глас след тирадата, която бе изнесъл преди малко пред отбрана компания от търговски агенти и шпиони, — е характерът на връзката между нашите приятели периши и хундрилските разбойници.

— Така е — отвърна Рава. — Само че, доколкото си спомням, перишите като че ли се придържат към една нелепо извисена представа за чест. Щом им представим нашата версия за внезапното и необяснимо избухване на хундрилите… след като им разкажем за жестокостите и за избиването на стотици, ако не и на хиляди невинни… — Канцлерът се усмихна. — Убеден съм, че за наше огромно облекчение ще видим крайно строго осъждане от страна на Смъртния меч.

Авалт кимна рязко.

— Което ще ми позволи да съсредоточа силите си върху съкрушаването на хундрилите, без да се налага да се безпокоя от перишите.

Воднистите очи на Рава се плъзнаха по Авалт.

— Има ли повод за безпокойство, конквестор? Не разполагаме ли с военната мощ да унищожим и двете сили, ако се наложи?

Авалт се вцепени.

— Разбира се, канцлер. Но забравихте ли последните разузнавателни данни от Ледер? Третият елемент в този чуждоземен съюз се кани да мине през кралството ни. Вероятно дори тогава бихме могли да съкрушим и трите сили. Но на ужасна цена. Нещо повече, все още не знаем какви споразумения са сключени между ледериите и тези малазанци — би могло накрая да се въвлечем в същата тази война, която се стараем да избегнем по всякакъв възможен начин…

— Което издава измамните ни намерения по отношение на предполагаемите ни съюзници, сафините и ак’рините.

— И прави очевидна измяната, която им готвим — но изведнъж ще се окажем неспособни да я подкрепим със сила. Едно е да даваме обещания и след това да изоставим съюзниците си на бойното поле — ако не можем да окупираме земите на тези съюзници, след като армиите им бъдат унищожени, цялото начинание пропада.

— Да приемем, засега — каза Рава, — че ледерийската заплаха вече не съществува, тъй че не се налага великият Съюз Болкандо да показва хартиените си нокти. Това, пред което сме изправени в момента, в най-лошия случай, са три несвързани помежду си армии, минаващи всяка по свой отделен маршрут през кралството ни. Една от тях вече ни е накървавила носа, но вероятно хундрилите бързо ще се оттеглят, след като задоволиха жаждата си за кръв. Ще си вземат плячката и ще побегнат в Пустинните земи. Естествено, това ще е фатална грешка — трябва само да преместим няколко легиона от вашата Трета Редовни да заемат граничните фортове и окопите, тъй че изпълзелите обратно останки от хундрилите да не представляват заплаха. — Канцлерът вдигна пръст. — Трябва да се разпоредим командирите ни да се възползват от поробването на хундрилските бежанци.

— Разбира се.

— По този начин ни остава да се справим с перишите и малазанците, а по всичко личи, че и едните, и другите са високо цивилизовани. Дотолкова, че да осъдят хундрилските ексцесии и дори донякъде да се почувстват виновни. Всъщност биха могли да предложат репарации.

— А засадата, която подготвяме в прохода?

— Бих предложил да остане на място засега, конквестор. Поне докато не преценим реакцията на Смъртния меч, когато им съобщим за хундрилите и с нищо непредизвиканите им безчинства.

— Предполагам, че ще уверите Смъртния меч за доверието ни към нея и Сивите шлемове — каза Авалт. — И че разбираме, че действията на варварите — съюзници или не — не могат да бъдат предсказани, и че по никакъв начин не смятаме перишите за отговорни.

Рава кимаше.

— И след като бъде заявено точно това, фактът, че ни виждат да подреждаме ескорта си в защитна формация, просто ще покаже нашата… предпазливост.

— Което ще подтикне Смъртния меч към отстъпки, за да облекчи нововъзникналата ни несигурност.

— Точно. Добре казано, конквестор.

Авалт закрачи отново.

— Значи изтласкваме хундрилите в Пустинните земи и след това поробваме всеки, който се опита да се върне. Нападаме от засада перишите и се сдобиваме с цяло съкровище изключително въоръжение и броня — достатъчно за снаряжаването на нова елитна част…

— Две части — напомни му Рава. — Вашата лична гвардия и една за мен.

— Както се разбрахме, канцлер. След което оставаме срещу една армия. Малазанците.

— Длъжни сме да допуснем, че вестта за съдбата на съюзниците им ще стигне до тях.

— На което те ще реагират или с усещането, че внезапно са се оказали уязвими, при което ще се оттеглят, или с гняв, който ще ги подтикне към агресия.

— По-малко от десет хиляди глупаци — отбеляза Рава. — Ако поканим съюзниците си ак’рини и сафини, можем да си поделим плячката…

— Искам тези техни арбалети — заяви Авалт. — Не мога да ви опиша разочарованието си, че все не успяваме да откраднем един. С един-два легиона, въоръжени с тези оръжия, можем да завземем Сафинанд за месец.

— Всичко по реда си.

— Но всичко това при условие, че ледериите няма да се намесят.

Канцлерът въздъхна и се намръщи.

— Най-добрите ми шпиони падат един след друг в двора им, а малкото, които успяха да избягат, са убедени, че крал Техол е по-зле и от Таркуф. Безполезен празноглав идиот.

— Но вие не сте убеден, канцлер?

— Разбира се, че не съм. В повечето случаи. Вероятно си имаме работа със ситуация удивително идентична на нашата тук.

— Блудния да не ни сбута дано, възможно ли е, Рава?

— Де да знаех. Жената на Техол Бедикт си остава неизвестна величина.

— Но едва ли може да се сравнява с кралица Абрастал?

Рава сви рамене.

— Външно — едва ли. Тя няма своя лична армия. Никакви елитни части като легиона Евъртайн на Абрастал, или нещо съпоставимо. Ако има лични шпиони — а коя ли кралица ги няма, — то те, изглежда, са ангажирани само в събирането на разузнавателни данни, вместо в активен саботаж.

— Все пак явно някой излавя вашите шпиони…

— Дори в това не мога да съм сигурен. Всеки от тях умря при загадъчни обстоятелства — е, обстоятелства, които аз намирам за загадъчни. Трагични злополуки, всички до една. Сякаш Блудния лично е удостоявал всеки от тях с… вниманието си.

— Виж, това е обезпокоителна мисъл, канцлер.

— Е, за щастие никой от тях не е бил разкрит или заловен. Злополуките, които претърпяваха, неизменно водеха до внезапна смърт.

Авалт се намръщи.

— Единственото обясняващо ситуацията, което мога да си представя, канцлер, е, че собствената ни мрежа е дотолкова компрометирана пред ледериите, че не са били необходими нито публично излагане, нито изтезания. Подобна представа ме смразява до кости.

— Допускате, че ледериите са успели да внедрят своя агентура. Не е ли по-вероятно компрометирането да е възникнало в нашето кралство?

— Едва ли шпионите на Таркуф…

— Не, всички те са в ръцете ни. Не, приятелю, наистина ли е толкова немислимо кралицата да е внедрила свои агенти в двореца на Техол?

— Които активно премахват съперници. Да, това изглежда ужасяващо възможно — призна Авалт. — Тогава какво крои тя?

— Де да знаех. — Рава се наведе напред и изгледа твърдо Авалт. — Уверете ме, конквестор, че тази ситуация в никакъв случай няма да изкара кралицата на преден план — в никакъв случай, Авалт, няма да й дадем повод да изтика настрана некадърния си съпруг и да подаде сигнала за сбор.

Авалт потрепери. Мисълта как легионът Евъртайн се раздвижва, как тръгва в настъпление, за да разчисти бъркотията, в която е затънало кралството… не, това беше недопустимо.

— Разбира се — заговори той колебливо, — тази сегашна игра е твърде дребна, за да обезпокои кралица Абрастал.

Лицето на Рава бе помръкнало. Той вдигна съобщението и го размаха като малко бяло знаме.

— Една добавка ме уведомява, конквестор, че четиринадесетата дъщеря на краля и личната й слугиня вече не пребивават в двореца.

— Какво? Къде са заминали?

На това канцлерът нямаше отговор.

Мълчанието му изпълни Авалт със страх.

Командирите на Болкандо излязоха бавно от лагера си и много тържествено поеха нагоре към билото, където стояха Танакалаян и Смъртният меч. Беше късно следобед. Легионите на перишите, в пълно снаряжение, се бяха строили и се придвижваха в марш към низината на хиляда крачки навътре в сушата, където тиловите части бяха започнали да вдигат редиците палатки. Рояци насекоми кръжаха над братята и сестрите на блеснали от слънцето облаци, прорязвани от прелитащите оранжевокрили лястовици.

Речните гущери, които се грееха лениво на слънцето през по-голямата част от деня, бяха започнали да се вдигат на късите си тромави крака и да се тътрят към водата под бдителните погледи на газещи през обраслите с тръстика плитчини чапли и щъркели.

Нощите в тази страна нямаше да са приятни, подозираше Танакалаян. Можеше да си представи всевъзможните ужасни отровни твари, промъкващи се, пълзящи и прехвърчащи в душната спарена тъмнина. Колкото по-скоро успееха да се изкачат в планинските проходи, толкова по-добре щеше да се почувства. Тази представа за безумно враждебна природа бе нова за него и крайно нежелана.

Вниманието му отново се насочи към канцлер Рава и конквестор Авалт, докато нелепата двойка — и двамата седнали на столове, закрепени върху превитите гърбове на четирима здрави, бавно изкачващи се по склона роби — се полюшваше като крале на клатещи се тронове. Други роби от двете им страни развяваха ветрила от пера, за да прогонват насекомите. След двамата се точеше свита от дванадесетима души. Този път поне нямаше въоръжена охрана — нищо видимо, макар Танакалаян да подозираше, че повечето от тези уж роби са всъщност телохранители.

— Сърдечни поздрави — извика канцлерът отдалече и махна вяло с ръка. След това кресна нещо на носачите и те смъкнаха стола му. Той стъпи изискано на земята и оправи гънките на копринения си халат. След малко до него застана и Авалт и двамата закрачиха към перишите.

— Безупречно изпълнен десант — поздравления, Смъртен меч. Войниците ви наистина са тренирани превъзходно.

— Много мило от ваша страна, канцлер — отвърна гърлено Кругава. — Строго казано обаче, те не са мои войници. Те са мои братя и сестри. Ние сме по-скоро жречески орден, отколкото военна част.

— Разбира се — промърмори Рава. — И точно това определено ви прави уникални на този континент.

— О?

Конквестор Авалт се усмихна и предложи обяснение:

— Идвате при нас с кодекс на поведение, несравним с нито една местна военна сила. Желаем да научим много от вас — неща, свързани с дисциплина и поведение, които можем да приложим към своите хора, за благото на всички.

— Натъжава ме, че имате толкова лошо мнение за войниците си, конквестор — каза Кругава.

Танакалаян примижа, все едно някое далечно оръжие е блеснало в очите му; надяваше се с това уж неволно изражение да прикрие усмивката си.

Когато отново погледна, видя как очите на Авалт леко се разшириха в плетеницата от изрисувани белези, а след това се присвиха.

— Погрешно ме разбрахте, Смъртен меч.

Рава заговори:

— Вероятно вече сте забелязали отчасти непрекъснатата интрига, утежняваща съюзи и споразумения за взаимна защита между граничните държави, Смъртен меч. Такива неща, макар и достойни за съжаление, са необходими. Сафините не вярват на ак’рините. Ак’рините не вярват на оулите, нито на д’расиланите. А Болкандо не вярва на никои от тях. Към чужди армии, както отдавна сме се научили, не може да се предявяват високи претенции за поведение, каквито човек предявява към собствените си сили. — Канцлерът разпери ръце. — Конквестор Авалт просто изрази нашето спонтанно удоволствие от това, че намираме у вас такава безукорна чест.

— А-а — отвърна Кругава с цялата възприемчивост на планинска коза.

Авалт се мъчеше да овладее гнева си и Танакалаян знаеше, че Смъртният меч — въпреки привидната й разсеяност и безразличие — добре забелязва тази интересна слабост у пълководеца, командващ обединената военна мощ на кралство Болкандо. Един командир с невъздържан нрав и очевидно неспособен да се владее — особено пред чужди хора и потенциални врагове — щеше да е склонен да разхищава войниците си в отговор на всяко оскърбление, реално или въображаемо. Следователно беше едновременно по-голяма опасност и по-малка заплаха, първото заради риска да действа неочаквано и безразсъдно, а второто — защото действията му най-вероятно щяха да са открити и лесно предсказуеми, подхранвани от нуждата му за удовлетворение.

Танакалаян бързо превъртя тези подробности в ума си, мъчеше се да формулира изводите, до които знаеше, че Кругава трябва да е стигнала. След като дестраянта вече го нямаше, на Щит-наковалня се падаше да потърси път колкото може по-близо до Смъртния меч, да се добере до ума й, до начина, по който разсъждава, и до задълженията, тласкащи я към решенията, които взима.

Канцлер Рава продължаваше да говори:

— … неочаквани трагедии, Смъртен меч, които са ни поставили в крайно неловко положение. Необходимо е следователно да проявим предпазливост, след като вашите внушителни сили стоят на границите на кралството ни.

— Тъй като все още не сте ми описали тези трагедии, канцлер, мога само да отбележа, че, според собствения ми опит, повечето трагедии са неочаквани и неизбежно водят до неловки положения. Тъй като, по всичко личи, фактът, че все още не сме навлезли в кралството, е очевиден, трябва ли да заключа, че вашите „неочаквани трагедии“ по някакъв начин са застрашили споразумението ни?

Този път канцлерът бе този, който не успя да прикрие раздразнението си.

— Вие перишите — заговори той разпалено, — признахте, че сте в обвързващ съюз с Изгорените сълзи на Хундрил, които в момента са гости на кралството — гости, които престанаха да се държат цивилизовано.

— Нима? Какво ви навежда на такава преценка, канцлер?

— Такава… такава преценка?

Докато Рава се пенеше, останал без думи, конквестор Авалт заговори язвително:

— Как ще прецените следното, Смъртен меч? Хундрилите нарушиха границите на поселението си и сега вилнеят из цялата околност. Палят и плячкосват ферми, крадат стада, опожаряват укрепления и паланки, дори цял град. Но ето, че нехайно ви изредих само материалните щети. Пропуснах да спомена за десетките избити войници и хилядите изклани цивилни. Пропуснах изнасилванията и клането на деца…

— Стига! — извика Кругава и всички от свитата на Болкандо зяпнаха стъписани.

Канцлерът се съвзе пръв.

— Това ли е изражението на вашата прословута чест, Смъртен меч? Нима не можете да проумеете основанията за тази наша новопоявила се загриженост… не, недоверие направо? Нима може да очаквате, че подобна измяна…

— Прекалявате — прекъсна го Кругава и Танакалаян забеляза тънката усмивка, закъдрила се на устните й — подробност, която го накара да затаи дъх.

Ефектът, който предизвика тя у двамата сановници на Болкандо, изглежда, беше сходен, защото Рава пребледня, а ръката в метална ръкавица на Авалт се отпусна на дръжката на меча.

— Какво означава това? — попита хрипливо Рава.

— Описвате местна история на коварства, кръвопролития и непрекъснати предателства, господа, дотолкова, че явно са ви дълбоко присъщи, а след това изразявате ужас и гняв от предполагаемата измяна на хундрилите. Протестите ви са мелодраматични, господа. Фалшиви са до крайност. Започвам да виждам у вас, Болкандо, змия, самооблащаваща се от хитростта на раздвоения си език. — Помълча за миг в настъпилата тишина, после добави: — Когато ви примамих в капана на привидното си невежество, се подхлъзнахте и влязохте в него с охота. Кой между нас е по-големият глупак тогава?

Танакалаян отдаде дължимото на двамата мъже, щом забеляза бързата преоценка на опонента, издала се на лицата им. След краткия напрегнат миг Кругава продължи с по-умерен тон:

— Господа, познавам бойния водач на хундрилите Гал вече от доста време. При едно дълго презокеанско пътуване никаква двойственост в характера не остава скрита. Вие изтъквате уникалността на Сивите шлемове и с това явно издавате неразбирането си за хундрилите. Изгорените сълзи, господа, всъщност е воински култ. Култ, посветен до самата сърцевина на душите им на един легендарен пълководец. Този пълководец, Колтейн, притежаваше такова величие на духа, такава доблест, че спечели преклонение не само между своите съюзници, но и сред своите врагове. Такива като Изгорените сълзи на Хундрил. — Помълча за миг. — Поради това съм убедена, че Боен водач Гал и неговите хора са били провокирани. Обзет от такова възхитително търпение, каквото знам, че притежава, Гал трябва да се е огъвал като младо дръвче под вятъра. До момента, в който оскърбленията не са наложили отговор.

— Извършили са набези и са подложили околността на пълно плячкосване? — продължи тя. — От този детайл заключавам, че търговците на Болкандо и кралските агенти са се опитали да извлекат изгода от хундрилите, налагайки непосилно високи цени на жизнено необходими продукти. Твърдите, че са нарушили границите на поселението си. Що за поселение би наложило такъв стихиен изход? Единственото, което ми идва наум, е поселение под обсада. Ето защо, и предвид тази провокация, аз потвърждавам съюза между Изгорените сълзи на Хундрил и Сивите шлемове. Ако изборът ви е да бъдете наши врагове, господа, то трябва да смятаме, че вече сме в състояние на война. Върнете се при бригадата си, конквестор — тактически е наложително да ви унищожим докато още сте тук, преди да нахлуем в кралството ви.

Въпреки всичките си съмнения, подозрения и дори страхове, Танакалаян не се поколеба да изпита гордост от този момент. Въздействието на думите на Смъртния меч върху канцлера и конквестора го изпълни с дивашко задоволство. „Игри ще ни играете, така ли? Хундрилите може да са ужилили, но перишите ще ръфат и дерат.“

Нямаше да приемат казаното от Кругава за блъф, защото не беше блъф и и двамата го разбираха ясно.

Нито щяха да приемат състоянието на война, знаеше Танакалаян — нито тук срещу перишите, нито срещу Изгорените сълзи. Тия глупаци бяха объркали сметките си много лошо.

А сега щеше да започне отчаяно подновяване на преговори и позициите, които до този момент бяха равни — както изискваше благоприличието, — вече нямаше да са равни.

„В края на краищата в този момент вие може да се изправите, приятели, пред две настръхнали, разгневени армии и ще се разтреперите от страх.“

„Почакайте само да срещнете и Ловците на кости.“

След припрените уверения в желание нещата да се уредят мирно канцлерът и конквесторът си тръгнаха надолу по склона, като оставиха нелепите си столове. Робите се затътриха след тях в махаща ветрила тълпа.

Кругава въздъхна и рече:

— Струва ми се, сър, че болкандо са очаквали хундрилите да се окажат съвсем дребна досада, ограничени в околностите на поселението си. Лесно удържими. Или пък лесно изтикани през границата в Пустинните земи. Тази представа неизбежно ги е довела до заблудата, че могат да ни изолират тук и да ни ликвидират без усилие.

— Значи през цялото време е била замисляна засада?

— Или заплаха от нея, за да спечелят повече отстъпки.

— Но ако хундрилите няма нито да останат в границите на резервата си, нито да се изтеглят през границата, остава само един възможен курс.

Тя кимна.

— Мушкащо копие. Гал ще поведе хората си в самото ядро на кралството. Щит-наковалня, уведомете командването, че тръгваме в поход две камбани преди разсъмване…

— Дори това да означава, че ще ни преследва ескортът на Болкандо?

Тя се озъби.

— Видяхте ли войските им, сър? Голи да тръгнат, пак няма да могат да ни настигнат. Само обозът им е три пъти по-голям от войниците в колона. Тази армия не знае какво е поход.

И се понесе надолу като безформена буца олово, за да изпревари двамата делегати на Болкандо.

Танакалаян пък тръгна към лагера на перишите.

Насекомите бяха наистина влудяващи.

Дъждът биеше безмилостно и правеше света сив, а каменистият път се превръщаше в кипнала река. Високите черни стволове на дърветата изникваха изведнъж пред погледа, а след това се отдръпваха на вълни. Ян Товис яздеше бавно. Промазаното й с восък наметало бе стегнато плътно около нея, с вдигната върху шлема качулка. След два дни и три нощи порой беше премръзнала и прогизнала до кости. Откакто бе оставила Междуградския път, на пет левги от Дреш, за да отцепи право на север, където бе оставила хората си, левга след левга от този лес трупаше тежестта си на плещите й. Спускането й към брега бе също така пътуване в миналото, цивилизацията изтляваше в призрачни надежди зад гърба й. Голи сечища, оградени от купища отрязани клони, изсечени храсти и изровени пънове, тройните коловози на лъкатушещи пътеки за извличане на трупи, сметта от стари биваци и куповете пепел и ями на въглищари: това бяха следите от бруталното натрапване на дрешката алчност и ненаситност.

Като с островите при Завоя на Кетър, разрухата бе неминуема. Докато минаваше през старите лагери на дървосекачите, беше видяла ерозията на почвата, дълбоките каменисти дерета, прорязали всяко сечище. А докато беше в Дреш, за да даде оставката си, бе забелязала напрежението сред гарнизонните бойци. След кралския декрет, прекратяващ сеченето, бе имало бунтове — повечето богатство на града идваше от гората в края на краищата и макар кралската забрана да беше временна, докато кралските агенти наложат нова система — основаваща се на устойчиво поддържане, — вонята на паника задушаваше градските улици.

Ян Товис не беше изненадана, че крал Техол бе започнал да се противопоставя на основните принципи и практики на Ледер, но подозираше, че той скоро ще се окаже един самотен, обкръжен от противници глас на разума. Дори елементарното благоразумие беше враг на жътварите на бъдещето. Звярът, наречен цивилизация, винаги гледаше напред и изграждайки настоящия си свят, поглъщаше бъдещия. Беше ужасяваща истина, че човек може толкова коравосърдечно да пожертва собствените си деца заради непосредствените удобства, но беше така открай време.

Мечтателите бяха сред първите, които обръщаха гръб на историческите истини. Крал Техол щеше да бъде пометен, удавен в неумолимата вълна на постоянния растеж. В края на краищата никой не може да застане между лакомника и пира.

В разгара на поройния дъжд тя бе оставила лагерите зад себе си и беше хванала един от старите миграционни маршрути на стадата бизони през девствения лес. Калта по древния път гъмжеше от пиявици и тя беше принудена да спира на всяка камбана, за да отскубне черно-кафявите твари от краката на коня, докато пътят най-сетне не се спусна в падината на пресъхнало тресавище, което се оказа пълно със засъхнала солена тиня — тогава напастта на пиявиците изчезна и не се появи повече.

Започнаха да се появяват следи от стари обитатели — може би бяха останки от шейки или от някой вече забравен народ. Видя порутени кръгли колиби, покрити с мазни листа от дива лоза. Видя по масивните стволове на древни дървеса образи, изваяни от ръце, отдавна изгнили на пръст. Дървените ликове бяха зацапани с черна слуз, мъх и плесен. Спря коня си до едно такова ваяние и го гледа дълго през гъстата пелена от дъжд. Не можеше да измисли по-добър символ на преходността. Грубото изражение, пълните със скръб дупки, които трябваше да минат за очи: тези неща я терзаеха дълго след като напусна порутеното селище.

Пътеката най-сетне се събра с един път на шейките, свързвал някога две крайбрежни села, и тя продължи по него.

Дъждът пак стана пороен, съсъкът му се усилваше до рев, водата се сливаше в плътна завеса пред очите й.

Конят й изведнъж спря, тя вдигна глава и видя самотен ездач, преградил пътя й.

Приличаше на фигура, изваяна от течаща вода.

— Чуй ме — заговори тя високо и с неочаквано груб глас. — Наистина ли си въобразяваш, че можеш да вървиш след нас, братко?

Йедан Дериг не отвърна — типично за упорития му нрав.

Искаше й се да го наругае, но знаеше, че и това ще е безполезно.

— Ти изби вещиците и магьосниците. Пули и Скуиш не са достатъчни. Разбираш ли с какво ме натовари, Йедан?

При тези думи той се изправи в седлото си и въпреки полумрака тя видя как се стегнаха челюстите му, докато обмисляше отговора си.

— Не можеш. Не трябва. Направи това пътуване по смъртен път, сестро.

— Защото само по него можеш да ни последваш, както си прогонен.

Но той поклати глава.

— Пътят, който търсиш, е само обещание. Никога не е опитван. Обещание, Ян Товис. Ще рискуваш ли живота на народа ни в такова нещо?

— Ти не ми остави избор.

— Хвани смъртния път, както каза, че ще направиш. На изток към Блуроуз и оттам през морето…

Искаше й се да му закрещи. Но само се озъби.

— Ти си проклет глупак, Йедан. Видял ли си лагера на нашия — на моя — народ? Населението на целия остров — стари затворници и семействата им, търговци и продавачи, бандити и пирати — всички се присъединиха към нас! Без дори да броим шейките, в моя лагер има близо десет хиляди бежанци ледерии! Какво да правя с всички тях? Как да ги изхраня?

— Те не са твоя отговорност, Сумрак. Разпръсни ги — островите вече са почти под водата. Кризата е за крал Техол — за Ледер.

— Забравяш, че Втори девичи обяви независимост — сопна се тя. — И ме направи кралица. В мига, в който стъпим на континента, ние ставаме нашественици.

Той кривна глава.

— Казват, че кралят е състрадателен човек…

— Може и да е, но какво ще си помислят всички останали — всички тези хора, през чиито земи ще трябва да минем? Когато ги молим за храна и подслон? Когато гладът сграбчи душите ни така, че просията се превърне в настояване? Северните територии още не са се съвзели от Едурската война — нивите останаха на угар; местата, по които бе развихрена магия, сега гъмжат от кошмарни същества и отровни растения. Няма да натоваря най-уязвимите поданици на крал Техол с петнайсет хиляди отчаяни натрапници!

— Върни ме тогава — каза Йедан. — Трябвам ти за…

— Не мога! Ти си Вещероубиец! Ще те разкъсат на парчета!

— Тогава си намери достоен мъж — крал…

— Йедан Дериг, отдръпни се от пътя ми. Няма повече да говоря с теб.

Той хвана юздите и се отдръпна.

— Смъртният път, сестро. Моля те.

Когато се изравни с него, тя вдигна юмрука си в металната ръкавица, за да го удари, но после го отпусна и смуши коня напред. Това, че усещаше погледа му в гърба си, не бе достатъчно, за да се извърне назад. Тежестта на неодобрението му легна на раменете й и със смътна изненада тя откри, че това не й е съвсем непознато. Може би като дете… е, някои черти отказваха да си отидат, независимо от годините. Тази мисъл я натъжи още повече.

Скоро усети острата миризма от готварски огньове, гаснещи под дъжда.

„Моят народ, моето кралство, у дома съм.“

Пити и Бревити седяха на един затънал дънер, служил доскоро за белег на водното ниво, натопили босите си ходила в хладката вода. Разправяха, че тази драгоценна, вълшебна смес от прясна вода и солена вълна е цяр за всякакви крачни болежки, включително лош избор, който може да те отпрати да тръгнеш в грешната посока. Разбира се, какъвто си е животът, човек не може да изцери нещо, което още не е направил, но пък не вреди да се опита.

— Освен това — рече Бревити, късата й черна коса бе полепнала по закръглените й бузи, — ако не бяхме обърнали избора, двете с теб, сега щяхме да си плуваме към най-близката кръчма.

— И да се молим да е останала бира — добави Пити.

— Топенето на леда съсипа острова, скъпа, и да, може би щеше да поспадне, може би достатъчно дори, но кой искаше да затаи дъх и да чака това? — Извади мокро парче ръждивец от някаква гънка в наметалото си и го лапна. — Все едно, вече си имаме кралица и власт…

— Раздвоена власт, Бревити. Шейките от една страна, тия от форта от другата, а кралицата разпъната по средата — чувам как й пращят кокалите ден и нощ. Това, което виждаме тук, е безизходица и няма да се задържи така много задълго.

— Е, след като останаха само две вещици, шейките не могат да направят нищо, освен да ни размахат костелив пръст. — Пити подритна с крак и направи вълнички, бързо убити от дъжда. — Трябва да направим хода си скоро. Трябва да обърнем кралицата на наша страна. Ти и аз, Брев, двете трябва да поведем контингента при крал Техол, с хубав план за заселване, включващ поне три сандъка, пълни с монети.

— Един за теб, един за мен и един за съкровищницата на Сумрак.

— Точно тъй.

— Мислиш ли, че ще приеме?

— Защо не? Не можем да стоим много дълго на този прогнил бряг, нали?

— Вярно. Тя ни спаси от удавяне на острова, нали? Няма смисъл да се удавим тук, в тая вечна пикня на Блудния. Кълна се в пръстите на Фент, много окаяно място е това.

— Знаеш ли — каза след малко Пити, — двете с теб бихме могли просто да ги изоставим всичките. Да тръгнем за Ледерас. Колко време ще ни трябва да си върнем позициите според теб?

Бревити поклати глава.

— Ще ни познаят, скъпа. По-лошото е, че схемата няма да проработи втори път — хората ще усетят признаците и ще се сетят за какво става дума.

— Ба. По мои сметки на всеки пет години можеш да намериш нов куп глупаци с много излишни пари. Готови с радост да ти ги дадат.

— Може би, но аз не мисля за тях, мисля за властите. Не ми се ще да ме арестуват отново. Два пъти едно престъпление и Давенето ти е в кърпа вързано.

Пити потръпна.

— Тук си права. Добре, да тръгнем тогава по честния политически път. Изкачваме стълбата на, ъъ, светската власт. Хитруваме и мамим легитимно.

Бревити кимна.

— Можем го това. Надпревара в популярност. Разделяме съперниците ни в Съвета. Ти спиш с половината, аз с другата, представяме се за люти съпернички и правим два лагера. Избират ни за официални представителки на Съвета при кралицата.

— И ставаме гърлото на бутилката.

— Информация и пари, нагоре-надолу, надолу-нагоре. Никоя страна не знае нищо освен това, което ние решим да им кажем.

— Точно така. Също като двете хитри и лъжливи посреднички, каквито бяхме някога.

— Точно така, даже още по-хитри.

— Но с усмивка.

— С усмивка, винаги, скъпа.

Ян Товис навлезе в лагера. Вонеше. Из калта и дъжда се тътреха унили хора. Целият плитък залив беше покафенял от кипналия отлив. Храната явно не достигаше. Всички лодки, закотвени в залива, се поклащаха празни над вълните.

Смъртният път. Сумрак поклати глава.

Продължи през импровизираното градче, без да обръща внимание на хилядите очи, които се спираха на нея, докато не стигна до Палатката на вещиците. Слезе от коня, прекрачи дренажния изкоп и се шмугна вътре.

— В беда сме! — гракна веднага Скуиш от другия край на палатката. — Хората се поболя’ат — свършват ни билките и к’во ли още не. — Гневните й очи се приковаха в Сумрак.

Пули до нея смукна с голите си венци и проплака жално:

— К’во ша прайш ся, краличке? Ми ако всички измрат?

Тя не се поколеба.

— Трябва да отпътуваме. Но не по смъртния път.

Може ли две прастари жени да се стъписат?

Изглежда, може.

— Кълна се в кралската си кръв — заяви Сумрак. — Ще отворя Пътя към Галан. — Взря се в двете вещици — в зяпналите им уста, в опулените им очи. — Към Тъмния бряг. Връщам ни у дома.

Съжаляваше, че не помни името си. Съжаляваше, че не може да проумее нищо. Как бе възможно такова пъстро сборище хора да се озове тук, сред този опустошен пейзаж? Свършил ли беше светът? Последните останали ли бяха те?

Но не, не съвсем, не съвсем точно. Макар никой от тътрещите се, дърлещи се и ругаещи негови спътници да не проявяваше никаква охота да поглежда през рамо, той се усети, че вниманието му непрекъснато се връща назад към онзи мъглив хоризонт, от който бяха дошли.

Имаше някой там.

Имаше някой след тях.

Ако успееше да разбере всички важни неща, може би щеше да има по-малко основания за страх. Можеше дори да открие, че знае кой ги преследва. Можеше да намери миг на покой.

Но другите гледаха напред, сякаш нямаха никакъв избор, нито воля да направят друго. Зданието, към което се бяха отправили — може би вече от няколко седмици — най-сетне се приближаваше. Неговата огромност бе заблудила усета им за разстояние и перспектива, но и това не обясняваше дължината на изминатия път. Беше започнал да подозира, че чувството му за време е объркано, че другите измерват пътя по коренно различен начин от неговия — защото не беше ли призрак? Можеше само да се хлъзга и преминава през тях като сянка. Изобщо не усещаше тежестта на стъпките, които правеха. Дори усилието им му убягваше.

И все пак, според здравата логика, не трябваше ли в такъв случай времето за него да е нещо уплътнено, кондензирано до нещо ефимерно и лесно преодолимо? Защо беше това терзание в душата му? Тази умора? Това трескаво усещане за пълзене през всяка частица във всяко от тези тела, едно след друго, отново и отново? Когато за първи път се събуди сред тях, се почувства благословен. Сега се чувстваше пленен.

Зданието се извисяваше в лъскавото синьо небе. Сиво и черно, издълбано на люспи, оставени може би от пукнатини и зацапано с ръждиви петна. Беше кула, издигната с великолепно, нечовешко майсторство. Отпърво приличаше на развалина, на щръкнал към небесната вис прогнил зъб, останал почти безформен след векове запустение. Но по-отблизо по някакъв извратен начин това възприятие се промени. И все пак… по равната земя нямаше никаква следа от поселение, никакви стари загладени бразди, издаващи засявани някога нивя, никакви коловози, никакви пътища.

Вече можеха да различат какво представлява огромният паметник. Беше висок навярно хиляда разтега изправен каменен дракон с празни очи, крепеше се на задните си крайници и навитата опашка. Един от предните крайници се протягаше надолу и ноктите затъваха в земята. Другият беше изпънат под ъгъл леко навън, готов сякаш да забърше някакъв звяр от пътя му. Задните крайници бяха асиметрично разположени, извити и напрегнати.

Никой истински дракон не можеше да се сравни с големината му и все пак щом се доближиха — онемели и смалени — можеха да видят изумителните детайли, с които бе изпълнено творението. Преливащите в дъга цветове по извивките на покритите с тънък слой прах люспи; нагънатата кожа, обкръжаваща ноктите — всеки на височина един и половина човешки ръст, лъскавата им метална повърхност бе ожулена и надраскана. Можеха да видят бръчките по кожата, които отначало бяха взели за пукнатини; тежестта на провисналите мускули; свивките и кръвоносните съдове на сгънатите, извити в дъга криле. Зърниста мъгла скриваше монумента над височината на гърдите му, сякаш бе загърнат от пръстен замряла във въздуха прах.

— Не — прошепна Таксилиан, — не е замрял. Този пръстен се движи… върти се и се върти, и се върти, виждаш ли?

— Магия — отвърна Брет със странно равнодушен тон.

— Както биха се въртели милион луни около мъртво слънце — отбеляза Раутос. — Безброй безжизнени светове, всеки не по-голям от песъчинка — казваш, че магия го държи на място, Брет… сигурна ли си?

— Какво друго? — сопна се тя презрително. — Само това получаваме от тебе. Теории. За всичко. Сякаш обясненията значат нещо. Какво значение има дали знаеш нещо, дебелако?

— Облекчава огъня в душата ми, вещице — отвърна Раутос.

— Огънят е причината да се живее.

— Докато те изгори.

— О, престанете и двамата — простена Асейн.

Брет се обърна бясна към нея.

— А тебе ще те удавя. Не ми трябва даже вода за това. Ще те удавя в пясъка. Ще те натисна в него и ще усещам всяко твое усилие, всяко потръпване…

— Не е просто статуя — отрони Таксилиан.

— Някой е издялал планина — рече Напет. — Все едно. Просто е тъпо, никаква полза от него. Толкова дни вървяхме. За това. Тъпо. Ще ми се да те пребия от бой, Таксилиан. Че ми загуби времето.

— Загубих ти времето? Добре де, Напет, какво друго се канеше да правиш?

— Трябва ни вода. Сега ще умрем тука, само за да можеш да видиш това парче камък. — Напет вдигна ожуления си юмрук. — Ако те убия, можем да ти изпием кръвта — това ще ни опази за известно време.

— Само че после ще ви убие. Ще умрете в големи болки.

— Какво знаеш ти? Ще те опечем и ще ти изпием всичката разтопена мас.

— Не е просто статуя — повтори Таксилиан.

Ласт, който не беше много словоохотлив, изненада всички с думите си:

— Той е прав. Живо е било някога. Този дракон.

— Блудния да ни пази дано, ти си идиот, Ласт — изсумтя Шеб. — Това нещо никога не е било друго освен планина.

— Никаква планина не е било — настоя Ласт и сбърчи чело. — Тук няма никакви планини и никога не е имало — всеки може да го види. Не, живо е било.

— Прав е, струва ми се — каза Таксилиан. — Само че може би не по начина, по който си мислиш, Шеб. Било е построено, а след това в него се е живяло. — Разпери ръце. — То е град. И ние ще намерим вход към него.

Призракът, който до този момент се въртеше насам-натам, изпълнен с боязън и възбуда, сега искаше да извика от радост. И щеше да го направи, ако имаше глас.

— Град ли? — Шеб го зяпна, после плю на земята. — Но сега е изоставен, нали? Мъртъв е, нали?

— Така мисля — отвърна Таксилиан. — Мъртъв е отдавна.

— Тогава — Шеб облиза устни, — тогава може да има… плячка. Забравено съкровище — в края на краищата кой друг изобщо е идвал тук? Пустинните земи не обещават нищо освен смърт. Всички го знаят. Сигурно сме първите хора, които виждат това…

— Освен обитателите му — измърмори Раутос. — Таксилиан, виждаш ли някакъв вход?

— Не, още не. Но ще го намерим, сигурен съм.

Брет пристъпи пред тях, за да ги спре.

— Това място е прокълнато, не го ли чувствате? Не е за хора — хора като вас и мен. За нас няма място тук. Чуйте ме! Ако влезем, няма да излезем никога!

Асейн изскимтя и се присви.

— И на мен не ми харесва. Трябва да се махнем оттук.

— Не можем! — ревна Шеб. — Трябва ни вода! Как според теб един толкова голям град е могъл да оцелее тук? Той е върху водоизточник.

— Който сигурно е пресъхнал и затова са напуснали!

— Пресъхнал за десет хиляди души може би. Не за седем. И кой знае преди колко време? Не разбирате ли? Ако не намерим вода тук, всички ще умрем.

Призракът беше странно озадачен от всичко това. Бяха намерили извор само преди две вечери. Всички носеха кожени мехове и в тях все още плискаше вода… макар че като си помислиш, не можеше да си спомни откъде ги бяха намерили — винаги ли бяха имали спътниците му тези мехове? Ами широките шапки, които носеха всички, за да ги пазят от ярката, жестока слънчева светлина? Тоягите за подпиране? Писалищната кутия на Таксилиан с въжената дръжка? Картният куфар на Раутос, който се разгъваше като писалище? Наметалото на Брет с допълнителните джобове, с Плочка във всеки джоб? Напет с неговия боздуган, затъкнат в колана? Камите на Шеб? Вретеното на Асейн и торбата вълна, от която изпридаше тънките нишки на паяжината си? Желязното котле на Ласт и машите? Сърпът му и готварските ножове? Откъде, чудеше се със смътен ужас призракът, бяха дошли всички тези неща?

— Нито храна, нито вода — говореше Напет. — Шеб е прав. Но по-важното: ако намерим врата, можем да я браним.

Думите увиснаха в настъпилата тишина, замръзнаха за миг във въздуха, след което се заиздигаха като прашинки — призракът можеше да ги види как губят форма, но не и смисъл, определение, но не и ужасяваща важност. Да, Напет бе изрекъл на глас тайното знание. Думите, които ужасът с кръв беше врязал в душите им.

Някой ги преследваше.

Асейн започна да плаче тихо, влажните хлипове засядаха в гърлото й.

Шеб се вторачи в нея и ръцете му се свиха в юмруци.

Но Напет се беше обърнал към грамадния Ласт и го оглеждаше преценяващо.

— Знам, че си дебелоглав селяк, Ласт, но изглеждаш силен. Можеш ли да държиш меч? Ако ни потрябва някой да пази входа, ще можеш ли?

Мъжът се намръщи и кимна.

— Може да не съм хващал меч, но никой няма да мине през мен. Заклевам се. Никой.

А Напет сега държеше меч в ножница и го връчи на Ласт.

Щом видя оръжието, призракът се присви от страх. Познаваше го и в същото време му бе непознато. Странно, плашещо оръжие. Видя как Ласт извади меча от ножницата. Едноостро, тъмно, зацапано с петна желязо, с балансиран и леко уширен връх. Дълбокият жлеб, минаващ по дължината на лезвието, беше кошмарно черна резка, като всечен от самата Бездна. Вонеше на смърт — цялото оръжие, този ужасен инструмент за унищожение.

Ласт надигна меча в ръката си и промърмори:

— Бих предпочел копие.

— Не обичаме копия — изсъска Напет. — Нали?

— Не обичаме — отвърнаха другите в хор.

Ласт се намръщи още повече.

— Аз също. Не знам защо… защо ми се доиска. Демонски шепот в главата ми сигурно. — И направи жеста „зло да пази“.

Шеб плю на земята, за да го затвърди.

— Не обичаме копия — прошепна Раутос. — Те са… опасни.

Призракът се съгласи. Безплътен и все пак смразен, разтреперан. Имало беше копия в миналото му… нали? Може би? Ужасно нещо, замахва към лицето му, към гърдите, посича мускулите по ръцете му. Разтърсва костите му, тласка го назад, една стъпка, още една…

Богове, не обичаше копия!

— Хайде — каза Таксилиан. — Време е да намерим вход.

Имаше вход. Призракът го знаеше. Винаги беше имало вход.

Предизвикателството бе да го намериш, да разбереш какво е, като го видиш. Важните врати оставаха скрити, замаскирани, оформени така, че да заблудят. Важните врати се отваряха само на едната страна, а щом минеш през тях, се затваряха с лъха на студен въздух в тила ти. И никога не можеха да се отворят пак.

Такава бе вратата, която търсеше, осъзна призракът.

Дали го чакаше в този мъртъв град?

Скоро трябваше да я намери. Преди преследвачът да го намери — да ги намери всички. „Онзи с копието, убиецът. Онзи, който не отстъпва, който се надсмива безмълвно, който няма да трепне — не, той не е свършил с мен, с нас, с мен, с нас.“

„Трябва да намерим вратата.“

„Входа.“

Стигнаха до предния крайник на каменния дракон, до пръстите му, които се издигаха като масивни мраморни колони нагоре, до ноктите, потънали дълбоко в спечената пръст. Навсякъде около основите земята беше раздрана от цепнатини, които се проточваха навън. Раутос изпъшка, наведе се и надникна в една.

— Дълбоко е — измърмори. — Градът затъва, което подсказва, че наистина е изсмукал водата под себе си.

Таксилиан оглеждаше масивната кула — крайника пред тях — и кривеше глава все по-назад и назад. След малко залитна и изруга.

— Много е голямо. Само този крак може да побере шест ерлийски кули — ако наистина е кух, само той може да приюти хиляда жители.

— И все пак — заговори Раутос, — виж майсторството, гения на скулпторите… виждал ли си изобщо някога умение от такъв мащаб, Таксилиан?

— Не, това надминава… надминава.

Шеб пристъпи между два от ноктите, шмугна се в сенките зад тях и се скри от поглед.

Нямаше никакви явни входове, никакви порти или рампи, никакви крила на врати; никакви прозорци или отверстия по-нависоко.

— Като че ли се е самоиздържал изцяло — каза Таксилиан. — Забелязвате ли? Никакви следи от земеделие или скотовъдство, никакви ниви или пасища наоколо.

— Не са оцелели толкова дълго след изоставянето — отвърна Раутос. — Това може да е на сто хиляди години в края на краищата.

— Това би ме изненадало. Да, повърхността е ерозирала, но ако е толкова стар, колкото предполагаш, щеше да е само безформена грамада, като кула на мравуняк.

— Сигурен ли си?

— Не — призна Таксилиан. — Но си спомням, че веднъж, в един скрипториум в Ерлитан, видях карта, датираща от Първата империя. Показваше планински хребет навътре от града. Хълмовете минаваха като гръбнак, успоредно на крайбрежната линия. Тук-там бяха отбелязани височини. Е, хълмовете още са си там, но не толкова стръмни и високи, колкото е отбелязано на картата.

— А колко стара беше картата? — попита Раутос.

Таксилиан сви рамене.

— На двайсет хиляди? Петдесет? Пет? Някои учени правят кариера, като оспорват всичко.

— На кожа ли беше? Разбира се, никоя кожа не би могла да се съхрани толкова дълго, дори само пет хиляди години…

— Кожа, да, но обработена по някакъв тайнствен начин. Все едно, намерена беше в запечатан с восък сандък. Седемте града е предимно пустиня. Без влага нищо не гние. Само се свива, изсъхва. — Махна с ръка към каменната фасада. — Както и да е, това трябва да е по-ерозирало, ако е толкова старо, че да надживее следите от земеделие.

Раутос кимна, убеден от аргументите на Таксилиан.

— Духове обитават тук — каза Брет. — Ще ни убиеш всички, Таксилиан. Ще прокълна името ти и душата ти. Ще те накарам да платиш, че си ме убил.

Той я погледна мълчаливо.

— Виждаш ли онова задно стъпало, Таксилиан? — каза Раутос. — Само то е на пиедестал.

Двамата тръгнаха натам.

Брет закрачи към Асейн.

— Изпреди си и си оплети пашкул, жено, направи си нещо, в което да можеш да се скриеш. Докато нищо не остане от теб, освен изгнила коруба. И не си помисляй, че ще можеш да изпълзиш навън. Не си помисляй, че ще можеш да покажеш на всички ни ярките си цветни криле. Надеждите ти, Асейн, мечтите и тайните ти — всичко е кухо. — Вдигна тънката си паешка ръка. — Мога да смачкам всичко, толкова лесно…

Ласт пристъпи към нея, блъсна я и тя залитна.

— Омръзна ме да те слушам. Остави я на мира.

Брет изграчи.

— Благодаря ти — каза Асейн. — Тя е толкова… зла.

Но Ласт се обърна към нея.

— Тук не е място за сълзи, Асейн. Овладей ги, и то бързо.

Напет до тях се изсмя.

— Тъп селянин, но не толкова тъп в края на краищата. Което не го прави по-малко грозен, нали?

Раутос и Таксилиан се доближиха до задния крак и видяха, че пиедесталът е правоъгълен, като основа на храм. По вертикалната стена пред тях, на тяхната височина, личаха смътно останки от фриз, обрамчен в изящно изваяна рамка. Всичко беше твърде изтрито, за да може да се разгадае.

— Отново сме затруднени — каза Раутос.

— Не бих казал — отвърна Таксилиан. — Грешно гледаш, приятел. Оглеждаш наляво и надясно, извиваш поглед нагоре. Да, градът внушава такава заблуда. Драконът ни притегля с позата си. Но все пак… — И той посочи.

Раутос изруга тихо от изненада. В подножието на пиедестала навети пясъци очертаваха кухина.

— Входът е надолу.

Шеб се доближи до двамата.

— Трябва да копаем.

— Така мисля — съгласи се Таксилиан. — Повикай другите, Шеб.

— Няма да ми заповядваш. Блудния да пикае на благородните кучи синове.

— Не съм благородник.

Шеб изсумтя презрително.

— Правиш се на такъв, което е също толкова лошо. Слез долу на мястото си, Таксилиан, че ако не можеш сам, аз ще ти помогна, обещавам ти го.

— Просто съм се учил малко, Шеб — защо толкова те застрашава това?

Шеб посегна към една от камите си.

— Не обичам претенциозните, а ти си точно такъв. Мислиш си, че големите думи те правят по-умен, по-добър. Харесва ти как Раутос те уважава, мислиш си, че те приема за равен. Но бъркаш тука — не си му равен. Той ти се подиграва, Таксилиан. Ти си едно умно паленце.

— Точно така разсъждават ледериите — въздъхна Раутос. — Това държи всекиго от тях на мястото му, горе, долу — колкото и да твърдят някои, че презират системата си, в крайна сметка правят всичко, което могат, за да си я запазят.

Таксилиан също въздъхна.

— Всъщност това го разбирам, Раутос. Стабилността ти напомня къде да стоиш. Потвърждава, че си имаш законно място в обществото, за добро или за лошо.

— Само се чуйте, говняри такива!

Междувременно другите бяха дошли. Таксилиан им посочи вдлъбнатината и каза:

— Смятаме, че намерихме входа, но ще трябва да копаем.

Ласт се приближи с лопата в ръце.

— Аз ще започна.

Зареян във въздуха, призракът гледаше. На запад слънцето гаснеше в смъртно бледата жила на хоризонта. Когато Ласт се умори, Таксилиан зае мястото му. После Напет, а след него Шеб. След него опита Раутос, но дупката вече бе толкова дълбока, че му беше трудно да хвърля пясъка достатъчно високо, за да не се изсипва обратно. Работата му не продължи дълго и накрая Шеб му изръмжа да се маха и да остави на простите хора да се оправят. Ласт и Таксилиан го измъкнаха навън.

В прашния сумрак долу изкопът беше открил единия ръб на каменната фасада — подредени без хоросан огромни блокове.

Спорът отпреди малко беше притеснил призрака, макар той да не беше сигурен точно защо. В края на краищата той беше далеч над тези глупави неща. Игрите на положение, толкова горчиви и самоунищожителни — всичко това бе губене на време и енергия, проклятие за хора, които можеха да гледат навън, но никога навътре. Беше ли мярка за интелигентност? Бяха ли такива нещастни жертви просто хора с размътени умове, неспособни да се взрат в себе си и да си направят честна самооценка? Или беше проява на ниска интелигентност това, че човек инстинктивно бяга от потенциално опасния смут, след като научи твърде много истини за себе си?

Да, точно тази идея — за самозаблудата — го караше да се чувства странно притеснен, беззащитен и уязвим. Защото можеше да разбере високата й цена. Ако самосъзнанието се окажеше чудовище, кой нямаше да се крие от такова нещо? Кой нямаше да побегне, щом то надвисне над него? Толкова близо, че да го подушиш, да го вкусиш? Да, дори най-низшият звяр знаеше цената на това да не познаваш себе си прекалено добре.

— Стигнах пода — обяви Шеб, изправи се и когато другите се струпаха покрай несигурния ръб на изкопа, изръмжа: — Стойте настрана, глупаци! Да ме затрупате ли искате?

— Изкушаващо е — подхвърли Напет отгоре. — Но пък тогава ще трябва да изравяме и трупа ти.

Лопатата изстърга на камък и след малко Шеб рече:

— Намерих горната част на вход тук, пред мен — нисък е… но широк. Има рампа, не стъпала.

„Да — помисли призракът. — Точно както трябва да бъде.“

Шеб изобщо не държеше да се откаже от работата, след като вече можеше да види входа. Копаеше бързо и пъшкаше с всяко вдигане на тежкия, вече влажен пясък.

— Надушвам вода — изпъшка той. — Тунелът може да е наводнен… но поне няма да умрем от жажда, нали?

— Няма да сляза долу, ако има вода в тунела — възропта Брет. — Няма. Всички ще се удавите.

Рампата възви надолу още шест-седем крачки и Шеб се задъха от умора. Напет го смени и след малко загребалата лопата потъна надолу в празното. Бяха пробили.

Тунелът беше влажен, въздухът — наситен със сладникавата миризма на гниеща пръст и горчивото от нещо по-мръсно. Водата на пода бе само половин пръст и хлъзгава отдолу. Тъмнината бе непрогледна.

Всички запалиха фенери. Щом видя това, призракът отново изпита страх. Както и с всички други приспособления; както и с внезапната поява на лопата, липсваха му съществени детайли — не можеха просто да се появяват тогава, когато се окажеха нужни, в края на краищата. Реалността не действаше така. Не, сигурно бе сляп за някои неща, зрението му бе прокълнато с избирателност, сигурно виждаше само онова, което е нужно, което е уместно за момента. Изведнъж осъзна, че с тази група може да има цял керван фургони. Десетки слуги. Телохранители. Армия. Реалният свят, осъзна той стъписан, не беше това, което виждаше, не бе това, с което си взаимодействаше миг след миг. Реалният свят беше непознаваем.

Помисли си, че може да завие от ужас. Помисли си, че може да даде глас на този свой ужас, на това свое унизително просветление. Защото ако светът наистина бе непознаваем, тогава и силите, които действаха върху него, щяха да са същите, а как можеш да се предпазиш от това?

Замръзна, неспособен да помръдне. Групата вече се спускаше в тунела. А след това го порази ново откритие, докато веригите го теглеха надолу в ямата, дърпаха го — докато не заврещя безмълвно — надолу в прохода.

Той не беше свободен.

Беше обвързан към живота на тези странни хора, нито един от които дори не знаеше, че съществува. Беше техен роб, но толкова безсилен, че нямаше никакъв глас, нито тяло, нито самоличност извън тази крехка пародия на самосъзнание — а колко дълго може да оцелее такава същност, след като е невидима за всеки друг? След като дори каменните стени и лепкавата вода не признаваха присъствието му?

Това ли беше всъщност терзанието на всички призраци?

Възможността бе толкова ужасна, така убийствена, че той се присви от страх. Как можеше смъртни души да заслужат такова вечно наказание? Какво огромно престъпление можеше да извърши самият акт на живеене? Или той лично бе осъден на тази съдба? От някой бог или богиня, жестоки в присъдата си, лишени от всякаква милост?

При тази мисъл, докато пърхаше безпомощно след своите господари, изведнъж изпита гняв. Обзе го пламенно възмущение. „Кой бог или богиня смее да претендира за правото да ме съди? Тази наглост е твърде голяма, за да е заслужена.“

„Който и да си ти, ще те намеря. Заклевам се. Ще те намеря и ще те сваля. Ще те унижа. Ще паднеш на колене. Как смееш! Как смееш да съдиш когото и да било, и да криеш лицето си? Да заличаваш всяка възможна истина за съществуването си? За наглото си присъствие?“

„Това, че се криеш от мен, който — каквото — и да си, е детинска игра. Недостойна игра. Покажи се пред своето дете. Пред всичките свои деца. Покажи ми истинността на своето право да хвърляш присъдата си върху мен.“

„Направи това и ще го приема.“

„Остани скрит, докато обричаш душата ми на страдание, и ще те намеря.“

„Ще те унищожа.“

Рампата се заиздига и ги изведе в широка зала с нисък таван.

Пълна с трупове на влечуги. Гниещи, вонящи, сред локви ихор и смрадлива кръв. Двайсет, може би повече.

К’Чаин Че’Малле. Създателите на този град.

С прерязани гърла. Избити като козли на олтар.

Отвъд тях в стръмна спирала нагоре водеше рампа. Никой не промълви и дума, докато се провираха предпазливо, всеки по свой път, през касапницата. С Таксилиан начело започнаха да се изкачват.

Призракът видя как Брет спря, наведе се и прокара пръст по засъхналата кръв. Облиза го и се усмихна.

Втора книга

Гълтачи на диаманти и геми

Чух разказ

за река

което е вода течаща над земята

блеснала на слънцето.

Легенда е

лъжлива

в разказа водата бистра е

и затова лъжа е

всички знаем —

водата

е с цвета

на кръв.

Хората правят легенди

за поука

мисля

че историята е за нас

за река от кръв

и един ден

ще потече бистра.

За една река

Бадале

7.

Ужасните създания на върволица

от устата ми извираха —

ред щитове, ред боядисани лица,

като убийци,

по-устремени и решителни

от всичко на света

с разветите си знамена и пряпорци

и в стъпката на марша си

неукорими праведници.

Виж бляскавите им оръжия,

тъй жадни са за сблъсъка безреден

и заслепени са като стоножки

сред калта,

като слова между любими,

а в тъмните води като тюлени

се гмуркат лебеди

и блъскат се в стените

на затвора леден.

Необуздани са мечтите ни.

Изповед на осъдения

Банатос от Блуроуз

Блудния газеше през наводнения тунел и си спомняше телата, пръснати някога тук, поклащащи се като трупи, докато плътта се стапяше на пихтия. Сега, щом пристъпеше напред, току изритваше настрани невидими кости. Тъмнината не предлагаше самота, нито забрава, нито място за сетен отдих. Тъмнината не бе нищо повече от дом за забравените. Затова саркофазите имат капаци и криптите са запечатани под камък, и гробниците — под насипи пръст. Тъмнината е гледката зад клепачите на затворените очи, не повече от отказ от светлина, щом подробностите престанат да са съществени.

Можеше да намери такъв свят. Трябваше само да затвори едното си останало око. Трябваше да подейства. Не разбираше защо не действа. Водата, хапливо студена, плискаше около бедрата му. Благодарен й беше за изтръпналостта, с която го даряваше. Въздухът беше зловонен, но той бе свикнал с това. Нищо не трябваше да го задържа тук, окован към този миг.

Разгръщаха се събития. Толкова много събития, а не всички от тях се задвижваха под допира му, не всички се извиваха под неговата воля. Гневът отстъпваше на страха. Беше издирил олтара, който Пернатата вещица бе посветила на него. Очаквал бе да намери душата й, безплътната й воля, обгърнала на вълни тези наводнени отломки. Но не беше намерил нищо, никого. Къде бе отишла тя?

Все още можеше да усети косата й под ръката си, вялата й борба, докато някаква частица от разума й напираше за сетна глътка въздух, за още един миг живот. Дланта му тръпнеше от ехото на смътните й гърчове, започнали в мига, в който се предаде и напълни дробовете си с вода, веднъж, дваж, като новородено, едва опитало даровете на непознат свят, за да се оттегли, да се хлъзне като змиорка назад в тъмното, където първото забравено нещо си самият ти.

Това не трябваше да го терзае. Беше акт на милост. Гангренясала, обезумяла — не й оставаше много време. Беше най-лекото и нежно бутване, ни най-малко мотивирано от жажда за мъст или от отвращение. Все пак тя като нищо можеше да го е проклела с онова свое последно издихание.

Душата й трябваше да плува сред тези черни води. Но Блудния знаеше, че е сам. Олтарната зала не му предлагаше нищо друго освен пустота.

Хлъзгавият под на тунела се спускаше надолу с всяка стъпка. Краката му изведнъж изгубиха опора, а водата се вдигна още по-високо, над гърдите му, покри раменете му и заплиска към гърлото му. Темето му се отри в зърнистия каменен таван, а след това той вече бе под водата и примига, за да махне щипането от очите си.

Избута се напред в сумрака. Водата стана солена и избледня, отразила от смътната си повърхност светли петна, които проблясваха като размътени спомени за мълнии. Усещаше тежкия напор на изменчиви течения и мигом разбра, че там горе, на тавана на този свят, наистина вилнее буря, но тук долу тя не можеше да му причини нищо. Провря се през гъстата тиня и закрачи по океанското дъно.

Тук нищо не гниеше и всичко, което не се стриваше на прах от огромните налягания, оставаше разпръснато под безцветните пелени тиня като вещи в необятна запусната стая. Всичко в това царство всяваше ужас. Времето тук губеше пътя си, скиташе се безцелно, докато непрестанният дъжд от отломки не го затиснеше долу на колене и след това не го затрупаше. Всичко — всеки — можеше да претърпи подобна съдба. Опасността, рискът бяха съвсем реални. Никое същество или разум не можеше да понесе задълго това място. Безсилието наслагваше съкрушителната си симфония и ужасяващата музика бе вечна.

Усети се, че крачи по дължината на гигантски скелет; разядените му ребра се извисяваха от двете му страни като колони на колонада, храм без покрив, затънал под собственото си безчувствено бреме. Подмина змиевидната линия канари, представляващи гръбнака на огромното същество. Малко по-напред четири скапули образуваха широк свод, от който като срутени стълбове стърчаха странни дълги кости. Едва успя да различи в полумрака масивната корона на тила на черепа на чудовището. Там, прочие, беше онзи, другият храм. Драгоценното хранилище на съзнание, пространството, настойчиво в пребиваването си, съществуванието, държащо на признание за съществуването си.

Блудния бе съпричастен на идеята. В края на краищата подобни деликатни заблуди сглобяваха костите на душата. Мина покрай последната скапула и забеляза следите от някакъв съкрушителен, несъмнено осакатяващ сблъсък. Костта приличаше на гигантска счупена чиния.

Изравни се с черепа и видя, че пещерата на по-близката очна кухина е разбита над и зад издължената, пълна с разядени зъби частично натрошена муцуна. Древният бог спря и огледа поражението. Не можеше да си представи що за звяр трябва да е било това. Подозираше, че е бил дете на тези дълбоки течения, плувец през древни векове, напълно несъзнаващ, че времето му е отминало. Зачуди се дали милост е нанесла този смъртоносен удар.

Ах, как не можеше да надвие собствената си природа, нали? В края на краищата повечето му докосвания бяха фатални. Импулсът може да намери много оправдания, а милостта явно е сред тях. Това беше мигновено терзание, каза си той. Допирът на косата й под дланта му… просто неволен изблик на разкаяние. Щеше да мине.

Продължи напред, най-сетне разбрал, че е намерил верния път.

Съществуваха места, които можеше да бъдат намерени само след покана, с капризната щедрост на силите, които са им придали форма, които са ги направили това, което са. Подобни прегради надвиваха алчността и нуждата на повечето търсачи. Но той бе научил тайните пътеки много, много отдавна. Нямаше нужда от покани и никаква сила не можеше да се изпречи на пътя на неговия глад.

Смътният блясък на светлината в кулата стигна до него, преди да е успял да различи нещо друго, и той потръпна, щом видя единственото насмешливо око, зареяно в сумрака. Докато се приближаваше, около него се завихриха бесни течения и заблъскаха тялото му в отчаяното си усилие да го отклонят. Водата надигна тиня, за да го заслепи. Но той прикова поглед в накъсаната светлина и много скоро успя да открои тромавата четвъртита къща, черните криви клони на дърветата в двора, а след това ниската каменна стена.

Пред кулата на Азата бяха натрупани дюни от тиня. Могилите в двора бяха наполовина разядени, корените на нападалите дървета бяха оголени. Щом стъпи на извиващите се като змия плочи на пътеката, Блудния видя костите, пръснати от разбитите гробници. Да, най-сетне бяха избягали от затворите си, но смъртта ги бе изпреварила.

Търпението беше проклятието на дълговечността. Можеше да съблазни в отпусната дрямка дълголетната си жертва, докато самата плът не изтлее и черепът не се откъсне.

Стигна до вратата и я бутна навътре.

Теченията в тесния вход го обляха, топли като сълзи. Щом порталът се затвори зад него, Блудния махна с ръка. След миг вече стоеше върху сух камък. Из въздуха смътно витаеше миризмата на пушек. От коридора струеше треперливата светлина на фенер.

Дрипавата фигура, която изникна пред погледа му, жегна душата му. Мътни като морското дъно спомени се завихриха и го заслепиха за миг. Мършавият Форкрул Ассаил се беше изгърбил в раменете, сякаш всички доказателства за справедливост го бяха огънали и прекършили. Бледото му лице беше на бръчки суха смачкана кожа. Измъчените очи се приковаха за миг в Блудния, след което се извърнаха настрани.

— Чака ни огън и вино, Ерастас. Хайде, знаеш пътя.

Минаха през двукрилата врата на пресечката на коридорите и се озоваха в сухия зной на стаята със запалената камина. Ассаилът махна вяло към бюфета и изкуцука до един от столовете пред огъня. Пренебрегнал — засега — поканата за пиене, Блудния отиде до другия стол и се настани в него.

Седяха един срещу друг и се гледаха.

— Доста си пострадал от последния път, когато те видях, Ерастас — каза ассаилът.

— Смях от Бездната, Сек, виждал ли си се напоследък?

— Забравените никога не бива да се оплакват. — Беше намерил кристален бокал и сега се взираше в треперещите пламъци, уловени в кехлибареното вино. — Когато се гледам, виждам… въглени. Те гаснат, умират. Добре е. — Замълча и отпи.

Блудния се озъби.

— Жалък си. Свърши криенето ти, Ашици.

Секул Лат се усмихна на старото прозвище, но усмивката му беше горчива.

— Нашето време отмина.

— Беше, да. Но сега ще се прероди.

Секул поклати глава.

— Ти беше прав, когато отстъпи първия път…

— Не беше отстъпление! Бях изхвърлен!

— Принуден беше да отстъпиш всичко, което вече не заслужаваше. — Измъчените очи се вдигнаха и уловиха погледа на Блудния. — Защо е това негодувание?

— Ние бяхме съюзници!

— Бяхме.

— И отново ще бъдем, Ашици. Ти си Древният бог, който стоеше най-близо до моя трон…

— Да, твоя празен трон, да.

— Предстои битка… чуй ме! Можем да изхвърлим всички тези жалки нови богове. Можем да ги удавим в кръв! — Блудния се наведе напред. — Боиш се, че ще сме само ти и аз срещу тях? Уверявам те, стари приятелю, няма да сме сами. — Отпусна се отново в стола и се загледа в огъня. — Твоите смъртни родственици намериха нова сила, направиха нови съюзи.

Ашици изсумтя.

— Готов си да повярваш на мира и справедливостта на Форкрул Ассаил? След всичко, което ти направиха някога?

— Вярвам на необходимостта, която са осъзнали.

— Ерастас, моето време е към края си. — Направи вълнист жест с пръстите си и се усмихна. — Оставям го на Близнаците. Те са най-добрият ми залог.

— Отказвам да приема. Няма да останеш встрани от това, което предстои. Не съм забравил нищо. Помниш ли силата, която владеехме някога?

— Помня — защо мислиш, че съм тук?

— Искам тази сила отново. Ще я имам.

— Защо? — попита тихо Ашици. — Какво търсиш?

— Всичко, което съм изгубил!

— Ех, стари приятелю, значи не помниш всичко.

— Нима?

— Да. Забравил си защо го изгуби преди всичко.

Последва дълго мълчание.

Блудния стана и отиде да си налее вино. Върна се и се загледа отгоре в своя приятел, Древен бог.

— Не дойдох тук само заради теб.

Ашици трепна.

— Възнамерявам също така да събера Клана на Древните — всички, които са оцелели. Аз съм Господарят на Плочите. Не могат да ми откажат.

— Да, това не можем — измърмори Ашици.

— Къде е тя?

— Спи.

Блудния направи гримаса.

— Това го знам, Сек.

— Седни, Ерастас. Засега, моля те. Нека просто да… поседим тук. Да пийнем, в спомен за едно приятелство. И невинност.

— Когато бокалите ни са празни, Ашици.

Той затвори очи и кимна.

— Така да бъде.

— Боли ме, че те виждам така — въздъхна Блудния и седна отново. — Ще те върнем към онова, което беше някога.

— Скъпи Ерастас, не си ли научил? Времето изобщо не се интересува от желанията ни и никой съществувал някога бог не може да е толкова жесток като времето.

Блудния притвори единственото си здраво око.

— Почакай да видиш света, който аз ще направя, Сек. Отново ще стоиш до Празния трон. Отново ще изпитваш удоволствието от слепия шанс, поразяващ един след друг обнадеждените смъртни.

— Помня как негодуваха срещу лошата орис — промърмори Ашици.

— И се стремяха да угодят на съдбата с все повече кръв. Върху олтарите. По бойните полета.

— И в тъмните сделки на душата.

Блудния кимна. Доволен. Облекчен. Да, можеше да изчака този миг, този кратък, целителен миг. Служеше му, и то добре.

Можеше да й даде още няколко мига покой.

— Разкажи ми тогава историята — подхвърли Ашици.

— Коя история?

— Как ти отнеха окото.

Блудния се намръщи и извърна лице, доброто му настроение се изпари.

— Смъртните могат да ядат всичко — сухо отвърна той.

В кулата на Азата, в една зала, която можеше да е цяло едно селение, тя спеше и сънуваше. И тъй като сънищата съществуваха извън времето, вървеше отново през пейзаж, мъртъв отпреди хилядолетия. Но въздухът все така беше стипчив, небето горе — все така чисто в променчивия си блясък като в деня на своето буйно рождение. Зданията от всички страни, рухнали в развалини, оформяха стръмни нащърбени могили. Порои бяха покрили с кал всичко на височината на бедрата й. Тя крачеше, обзета от любопитство и полуневерие.

Само това ли беше останало? Трудно беше да го повярва.

Могилите изглеждаха странно съразмерни — еднакви по големина каменни грамади. Никакви отломки не се бяха изсипали по уличните платна. Донесената от пороите тиня беше загладила всяка повърхност.

— Носталгия — извика нечий глас отгоре.

Тя спря, погледна натам и видя белокожа фигура, кацнала на една от могилите. Дълга златна коса с кичури тъмен пурпур. Двуръчен меч с бяло острие, подпрян на гърдите му, многостенният кристален ефес проблясва на ярката светлина. Много форми приемаше това същество. Някои приятни, други — като тази — като отровна храчка в очите й.

— Твое дело е това, нали?

Едната му ръка погали лъскавото острие на меча и чувственият жест я накара да потръпне.

— Твоята немарливост ме възмущава, Килмандарос.

— Докато ти си направил смъртта така… спретната.

Той сви рамене.

— Кажи ми, ако в своя най-последен ден — ден или нощ, все едно — се озовеш в една стая, на легло дори. Твърде слаба, за да помръднеш, но все още способна да огледаш около себе си — нищо повече. Кажи ми, Килмандарос, няма ли да си доволна от подредеността на всичко, което виждаш? От знанието, че то ще изтрае и след теб, непроменено, подчинено единствено на своето бавно, тъй бавно разпадане?

— Питаш ме дали ще изпитвам носталгия, Оссерк? Носталгия към стая, в която все още съм?

— Не е ли това последният дар на смъртта?

Тя вдигна ръце и му показа юмруците си.

— Слез тук долу и получи точно този дар, Оссерк. Познавам това тяло — това лице, което ми показваш сега. Познавам изкусителя и го познавам твърде добре. Слез тук долу — не ти ли липсва прегръдката ми?

И в ужасяващата вярност на сънищата, Оссерк се изкиска. С онзи смях, който се врязва в жертвата си, който стиска за гърлото. Презрителен, лишен от съпричастие. Смях, който казва: „Вече си без значение за мен. Виждам болката ти и това ме развеселява. Виждам как не можеш да се измъкнеш от същото онова, от което тъй лесно избягах: заблудата, че все още имаме значение един за друг.“

Толкова много в смеха на един сън, да.

— Емурлан е раздробен — каза той. — И повечето му късове вече са мъртви като този. Мен ли ще обвиниш? Аномандър? Скабандари?

— Соченето ти с пръст не ме засяга. Онзи, който обвинява, няма нищо за губене и има всичко за криене.

— Но все пак се съюзи с Аномандър…

— Той също беше безразличен към вината. Съюзихме се, да, за да спасим каквото можехме.

— Толкова по-зле тогава, че ви изпреварих — каза Оссерк.

— Къде са отишли хората, Оссерк? След като си унищожил града им.

Той вдигна вежди.

— Ами, никъде. — Махна широко с ръка към редиците могили. — Отказах им мига за… носталгия.

— Слез тук долу — изхриптя тя. Трепереше. — Смъртта ти отдавна е просрочена.

— И други са съгласни с това — призна той. — Всъщност точно затова се задържам тук. Само един портал е оцелял. Не, не този, през който премина ти — той вече е рухнал.

— А кой те очаква там, Оссерк?

— Ходещия по ръба.

Килмандарос оголи огромните си зъби в широка усмивка. А след това смехът й изригна към него. И тя продължи напред. Викът му след нея прозвуча изненадано:

— Какво правиш? Той е гневен. Не разбираш ли? Той е разгневен!

— А това е мой сън — прошепна тя. — Където всичко, което е било, тепърва ще бъде.

И все пак се зачуди. В края на краищата нямаше никакъв спомен за това място. Нито за това, че среща Оссерк сред руините на Куралд Емурлан.

„Сънищата наистина се оказват притеснителни понякога“, помисли си.

— Облаци на хоризонта. Черни, и настъпват на разкъсани редици. — Сторми потърка очи, след което изгледа Геслер. Лицето му бе зачервено. — Що за глупав сън е това?

— Откъде да знам? Има шарлатани, които трупат богатства от тълкуването на сънища на глупаци. Защо не пробваш при някой от тях?

— Глупак ли ме наричаш?

— Само ако ми изпълниш съвета, Сторми.

— Все едно, точно затова виех.

Геслер се наведе напред и разчисти халбите и всичко останало по масата, за да отвори място за нашарените си с белези ръце.

— Да заспиш насред запой е достатъчно непростително. Да се събудиш с крясъци — е, това си беше направо противно. Накара половината идиоти тук да се хванат за сърцата.

— Не трябваше да се скатаваме от маневрите, Гес.

— Не почвай пак. Не беше така. Самопредложихме се да идем да намерим Хелиан. — Кимна към третата особа на масата: от нея се виждаше само темето и слепналата се от разлятата бира коса. Хърканията й бръмчаха в дървото на масата като сто пчели, зачовъркали болно дърво. — И виж, намерихме я, само дето не е във форма да си води отделението. Всъщност не е във форма за нищо. Може да я ограбят, да я изнасилят, дори да я убият. Трябва да стоим да я пазим.

Сторми се оригна и се почеса по брадата.

— Не беше забавен сън просто.

— Кога за последно си спомняш да си имал забавен сън?

— Не знам. Май от доста време не съм. Но тях може би просто ги забравяме. Може би помним само лошите.

Геслер отново напълни халбите.

— Значи иде буря. Впечатляваща деликатност има в тия твои сънища. Чак пророчески са. Ти сънуваш шепота на боговете, Сторми.

— В добро настроение си, няма що, Гес. Напомни ми да не ти разправям повече за сънищата си.

— Аз и сега не исках да ми разправяш за тях. Заради крясъка беше.

— Не е крясък, казах ти. Вой беше.

— Каква е разликата?

Навъсен, Сторми посегна за халбата си.

— В това, че понякога боговете може би не шепнат.

— Космати жени още тормозят сънищата ти, а?

Ботъл отвори очи и за малко да хвърли нож в лицето й. Вместо това бавно примига.

— Добър ден, капитане. Изненадан съм, че не сте…

— Извинявай, войник, не ми ли намигна току-що?

Той се надигна рязко на нара.

— Намигване ли беше това, капитане? Сигурна ли сте?

Фарадан Сорт се обърна, измърмори под нос и закрачи към вратата на спалното.

Щом вратата зад нея се затвори, Ботъл се отпусна намръщен. Това, че се е забъркал с офицерска глава — добре, беше си просто навик. Не, това, което го притесняваше, бе фактът, че изведнъж се почувства несигурен дали тя изобщо бе проговорила. Въпросът пък изобщо не беше на място, не и от устата на Фарадан Сорт. Всъщност съмняваше се, че тя изобщо знае точно за това негово проклятие — как можеше да знае? Нямаше и един жив глупак, който да споделя с офицер. Особено с офицери, които убиват жестоко и без никаква причина два талантливи и щастливо женени скорпиона. А щом като тя всъщност знаеше нещо, значи някой беше пробутал тази информация в замяна на нещо друго. Услуга, сделка, което бе ни повече, ни по-малко предателство зад гърба на всеки редови войник в легиона.

Кой беше толкова подъл, че да направи такова нещо?

Ботъл отвори очи и се огледа. Беше сам в спалното. Фидлър беше извел отделението за полевото упражнение, учението срещу новосформираните батальони на Брис Бедикт. Ботъл с хленч и мрънкане се беше оплакал от болен стомах и се измъкна. Не беше за него това безсмислено пълзене из храсти и орна земя. Освен това не беше толкова отдавна, когато убиваха ледерии не на игра. Като нищо можеше някой — и от двете страни — да забрави, че всички вече са приятели. Работата бе там, че той се оказа първият достатъчно бърз със стомашните оплаквания, тъй че никой друг не можа да ги пробута… Беше уловил завистливия поглед на Смайлс, с който отдавна бе свикнал, разбира се, след като винаги се оказваше по-бърз от нея в скатаването.

Смайлс. Ботъл прикова поглед в леглото й и го огледа, присвил подозрително очи. Въртенето на номера й беше присъщо, нали? Да, а и кой друг му гонеше карез?

Стъпи на пода и — богове, колко студен бе този камък! — тръгна към леглото й.

Струваше си да подходи към нещата внимателно. Ако някой имаше навика да слага хитри капанчета по всичко, дето не иска другите да му го пипат, то това бе точно това съскащо побъркано коте с острите ками. Ботъл извади ножа си за ядене и започна да бърка под тънкия сламеник, като се наведе и заоглежда привидно безразборно стърчащите дебели сламки — всяка можеше да е намазана с отрова — сламките, както откри, се оказаха, м-м, безразборно стърчащи дебели сламки. „Опитва се да ме подмами към нещо… надушвам го.“

Смъкна се на колене и надникна отдолу. Нищо явно, а това го направи още по-подозрителен. Замърмори под нос и допълзя на колене до сандъчето й за вещи. Ледерийско — а не бяха дошли тук с ледерийски неща. Едва ли бе имала много време да го нагласи, не и особено хитро поне. Не, иглите и ножовете щяха да са скрити лошо.

Беше го предала, но щеше да съжали за това.

След като не намери нищо по повърхността на сандъка, пъхна върха на ножа в ключалката и заопитва механизма.

Откритието, че сандъкът изобщо не е заключен, го накара да замръзне от ужас и да затаи дъх. На челото му изби пот. „Капан, със сигурност. Убийствен капан. Смайлс не допуска никой до нещата си, о, не, не и тя. Само ако вдигна този капак, съм мъртъв.“

Обърна се рязко, чул скърцане на ботуши, и зяпна застаналия до леглото Коураб Билан Тену’алас.

— Дъх на Гуглата, войник, престани да ми се промъкваш така!

— Какво правиш? — попита Коураб.

— Аз ли? Ти какво правиш? Не ми казвай, че онази идиотщина вече е свършила…

— Не е. Изгубих си новия меч. Сержантът побесня и ме прати да се върна.

— Лош късмет, Коураб. Никаква слава днес за теб.

— Не съм и търсил — не беше истински бой, Ботъл. Не виждам смисъл в това. Нищо няма да научат, ако не си използваме мечовете и да избием няколкостотин от тях.

— Вярно. Има логика. Предложи го на Фидлър.

— Направих го. Точно преди да ме върне.

— Става все по-неразумен от ден на ден.

— Странно — каза Коураб, — точно това му казах и аз. Все едно, ти какво правиш? Това не е твоето легло.

— Много си схватлив, Коураб, добре. Гледай сега, работата е такава. Смайлс се опитва да ме убие.

— Тъй ли? Защо?

— На жените не им трябва повод, Коураб. Заложила е капани. Отрова, предполагам. Понеже се скатах, разбираш ли? Нагласила е капан да ме убие.

— О. Хитро.

— Не достатъчно хитро, приятел. Защото ти вече си тук.

— Тук съм, да.

Ботъл се отдръпна от сандъчето.

— Отключено е. Тъй че искам да вдигнеш капака.

Коураб се приближи и вдигна капака.

След като се съвзе от стряскането, Ботъл допълзя и надникна вътре.

— Сега какво? — попита зад него Коураб. — Това упражнение ли беше?

— Упражнение ли?

— Да.

— Не, Коураб… богове, колко странно… виж това снаряжение! Тия дрехи.

— Ами, имах предвид, искаш ли да отворя сандъчето на Смайлс след това?

— Какво?

— Това е на Кътъл. Ти си до леглото на Кътъл, Ботъл. — И посочи. — На Смайлс е онова ей там.

— Аха — измърмори Ботъл, стана и пусна капака. — Това обяснява препаската.

— О… тъй ли?

Двамата се спогледаха.

— Та колко точно копелета казваш, че си направил досега?

— Какво?

— Какво?

— Каза ли нещо току-що, Коураб?

— Какво?

— Преди това.

— Преди какво?

— Нещо за копелета.

— Копеле ли ме наричаш? — попита Коураб и лицето му потъмня.

— Не, разбира се, че не. Откъде ще знам?

— Как…

— Не е моя работа, нали? — Ботъл го плесна по якото рамо и тръгна да си намери ботушите. — Аз излизам.

— Нали каза, че си болен.

— Вече съм по-добре.

След като се измъкна — като най-вероятно едва избегна да бъде пребит до смърт от най-големия отдельонен юмрук заради някакво жалко недоразумение, — Ботъл погледна ядосано към следобедното слънце и тръгна. „Добре, паразит такъв, вече внимавам. Накъде?“

„Крайно време беше. Вече хранех съмнения…“

„Бързак! Откога ги въртиш тия игри с Мокра? Имаш ли представа как ще ни болят черепите до довечера?“

„Спокойно, намерил съм нещо за това. Ботъл, трябваш ми при Стария дворец. Аз съм долу в криптите.“

„Там ти е мястото.“

„За първи път някой изразява това чувство, Ботъл. Кажи ми, като стигнеш.“

„Какво правиш в криптите, Бързи Бен?“

„При Цеданса съм. Трябва да видиш това, Ботъл.“

„Намери ли ги?“

„Кои?“

„Синн и Гръб. Чух, че изчезнали.“

„Не, те не са тук и няма никаква следа някой да е бил тук от доста време. Вече казах на адюнктата, двамата малки пакостници са заминали.“

„Заминали? Къде са заминали?“

„Представа нямам. Но са заминали.“

„Лоша новина за адюнктата — губи си маговете…“

„Има мен. Друг не й трябва.“

„И всичките ми страхове са облекчени.“

„Може да не си разбрал, Ботъл, но неслучайно те питах за космата любовница.“

„Ревност ли?“

„Побързай и ела тука, за да мога да те удуша. Не е ревност. Макар че като си помисля, дори не мога да си спомня кога за последен път…“

„Каза, че имало причина, Бързак. Да я чуем.“

„Какво ти разправя Детсмел?“

„Какво? Нищо. Е…“

„Ха, знаех си! Не му вярвай, Ботъл. Той си няма представа — никаква — какво се е задействало тук.“

„Знаеш ли, Бързи Бен, м-м… все едно. Така, вече съм в двора. Сега накъде?“

„Някой вижда ли те?“

„Не ми каза да го правя крадешком!“

„Някой вижда ли се наоколо?“

Ботъл се огледа. Крилата на Стария дворец бяха затънали дълбоко в калта, варта се беше напукала или просто опадала и бе оголила напукани тухлени стени. Избуяла трева поглъщаше старите каменни пътеки. Нещо като площад от лявата страна сега се беше превърнало в плитко езеро. Въздухът бе изпълнен с кръжащи насекоми.

„Не.“

„Добре. Сега следвай указанията ми точно, Ботъл.“

„Сигурен ли си? В смисъл, канех се да игнорирам всяка трета посока, която ми подадеш.“

„Фидлър трябва да поговори малко с теб, войник. За правилата на поведение с Висши магове.“

„Виж, Бързи Бен, ако искаш да го намеря този Цеданс, остави ме. Имам нюх за такива неща.“

„Знаех си!“

„Какво си знаел? Просто казах, че…“

„Тя ти шепне в ухото…“

„Богове на бездната, Бързи Бен! Шумовете, които издава тя, не са шепот. Не са думи дори. Не…“

„Дава ти видения, нали? Образи от собствените й спомени. Сцени.“

„Откъде знаеш?“

„Разкажи ми някое.“

„Това пък какво ти влиза в работата?“

„Избери едно, проклет да си.“

Ботъл плесна един комар на лицето си. Някои щяха да са по-лесни от други, знаеше го. По-лесни, защото бяха празни откъм смисъл. Повечето спомени бяха такива, подозираше той. Замръзнали сцени. Пътеки из джунгла, лай на четирикраки маймуни от скалите. Загръщащата топлина на нощта, докато зверовете ръмжат в тъмното. Но имаше един, който непрекъснато се връщаше, в неизброими варианти.

Внезапно разцъфнала небесна синева, миризма на сол. Тихо шумолене на вълни по бял коралов плаж. Бездиханни стъпки по брега, сред хор от възбудени викове и бърборене. Кулминацията на страховити пътувания по суша, където сякаш никога повече нямаше да има дом. А след това, като внезапен дар… „Бреговете, Бързак. Ярко слънце, горещ пясък под краката. Връщане у дома… макар този дом никога да не е посещаван преди. И изведнъж те се събират, за да започнат да строят лодки.“

„Лодки?“

„Винаги лодки. Острови. Места, където тъмните ловци не дебнат в нощта. Места, където могат да са в… безопасност.“

„Ерес…“

„Живееха за моретата. Океаните. Дошли от големите континенти, съществуваха в бягство. Бреговете ги хранеха. Огромната пустош отвъд рифовете ги зовеше.“

„Лодки ли? Какви лодки?“

„Различно е… невинаги пътувам в една и съща група. Еднодръвки. Тръстикови лодки и бамбукови салове. Мехове, свързани с пръти — като гнезда сред нападали дървета. Бързи Бен, Ерес’ал… те бяха умни, по-умни, отколкото може би си мислиш. Не бяха много по-различни от нас, колкото може би изглежда. Те завладяха целия свят.“

„И какво им се случи после?“

Ботъл сви рамене.

„Не знам. Мисля, че може би ние им се случихме.“

Беше намерил порутен вход. Тръгна по тъмни влажни коридори, а след това по тясно стълбище, извиващо се на спирала надолу до площадка, пълна с дълбока до глезените вода. Зацапа из нея, приближаваше се безпогрешно към пулсиращата утайка от древна сила. „Домове, Плочи, Твърдини, Скитане… всичко това звучи съвсем просто, нали, Бързи Бен? Логично. Но морските пътища? В какво се вместват те? Или зовът на ветровете? Работата е, че ние виждаме себе си като великите преселници, като дръзките пътешественици и откриватели. Но Ерес’ал, Висш маг, те го направиха първи. Няма място, на което да сме стъпили на този свят, където те да не са стъпили първи. Унизителна мисъл, нали?“ Стигна до тесен тунел с неравен под, по който между локвите се очертаваха островчета. Отпред го зовеше гигантски портал с надвиснал каменен трегер. Пристъпи към него и видя пътеката и широката платформа в края й, където стоеше Бързия Бен.

— Добре, ето ме, Бързи Бен. С подгизнали крака.

Огромната зала бе окъпана в златиста светлина, която се издигаше като мъгла от Плочите, разстилащи се от диска. Бързия Бен, кривнал глава, гледаше приближаващия се по каменната пътека Ботъл със странен поглед.

— Какво има?

Той примига, след това посочи с широк жест.

— Огледай се, Ботъл. Цедансът е жив.

— Което означава, че?

— Надявах се, че ти би могъл да кажеш. Магията тук би трябвало да гасне. Ние отприщихме лабиринти в края на краищата. Донесохме Драконовата колода. Затръшнахме вратата на Хаоса. Все едно да донесеш колелото на племе, което е използвало само шейни и носилки — сред маговете в това кралство имаше революция. Дори за жреците всичко се е преобърнало с главата надолу — би било хубаво да вкараме шпионин сред култа на Блудния. Все едно, това място би трябвало да умира, Ботъл.

Ботъл се огледа. Една Плоча наблизо показваше разпръснати кости, изваяни като отпечатъци в каменната повърхност, отпечатъци, които сияеха все едно, че е пълна с жарава. На друга по-натам се виждаше празен трон. Но най-ярката Плоча издигаше образа си над плоската повърхност, тъй че той се рееше във въздуха и кръжеше триизмерен. Дракон с широко разперени криле и разтворена паст.

— Дъх на Гуглата! — измърмори той и едва успя да потисне трепета си.

— Твоите морски пътища, Ботъл — каза Бързия Бен. — Карат ме да мисля за Маел.

— Ами, трудно е да не си помислиш за Маел в този град, Висш маг.

— Знаеш значи.

Ботъл кимна.

— Това дори не е толкова притеснително, колкото случващото се в Малазанската империя. Издигането на Малик Рел, джисталеца.

Ботъл го погледна намръщено.

— Как може онова да е по-притеснително от това да намериш Древен бог, застанал до ледерийския трон?

— Той не стои до трона. Стои до Техол. Доколкото разбирам, тази връзка съществува от доста време. Криенето на Маел тук, старанието му да остане незабелязан. Но той няма думата, когато някой смъртен успее да се докопа отчасти до силата му и започне да налага отстъпки.

— Древният бог на моретата винаги е бил жаден бог — каза Ботъл. — И дъщеря му не е много по-добра.

— Беру?

— Коя друга? Господарката на чистите морета е иронична титла. Винаги е добре — добави той, като погледна накриво Плочата на дракона, — човек да не приема нещата толкова буквално.

— Мисля си да помоля адюнктата да те издигне за Висш маг — каза Бързия Бен.

— Не — отсече Ботъл.

— Дай ми причина. И да не е от онези жалките, за другарството и колко си бил нужен в отделението на Фид.

— Добре. Да видим какво мислиш за тая тогава. Държиш ме там, където съм… като твоя ашик в дупката.

Лъскавите очи на Висшия маг се присвиха и той се усмихна.

— Може да не те харесвам много, Ботъл, но понякога… харесвам това, което казваш.

— Браво на теб. Е, можем ли да се махаме вече оттук?

— Мисля, че е време да напускаме — отрони тя.

Уидал присви очи към нея, след това потърка наболата си брада.

— По-удобна квартира ли искаш, мила?

— Не, тъпако. Имам предвид да напускаме. Ловците на кости, този град, всичко. Ти направи каквото трябваше. Аз направих каквото трябваше — жалкото ми семейство от изтърсаци на Рейк вече го няма. Нищо не ни задържа повече тук. Освен това не ми харесва как вървят нещата — добави тя.

— Онова четене…

— Безсмислено. — Очите й се впиха в неговите. — Приличам ли на Кралицата на Върховен дом Мрак?

Уидал се поколеба.

— Скъп ли ти е животът, мъжо?

— Щом искаш да напуснем, добре, не очаквам някой да се опита да ни спре. Можем да си платим превоз… донякъде. — Изведнъж се намръщи. — Чакай, Санд. Къде ще идем?

Навъсена, тя стана и закрачи из малката им, оскъдно обзаведена стая.

— Помниш ли шейките? На онзи остров затвор?

— Да. Ония, дето използваха андийски думи за някои неща.

— Които почитат брега, да.

— Е? — попита той.

— Които също така, изглежда, мислят, че брегът умира.

— Може би този, който познават — искам да кажа, винаги има някакъв бряг.

— Вдигане на морските нива.

— Да.

— Тези морски нива — продължи тя, застанала пред прозореца и загледана навън, — са се задържали неестествено ниски… от много време.

— Нима?

— Омтоуз Феллак. Ритуалите на леда. Джагътите и тяхната война с Т’лан Имасс. Огромните ледени полета се топят, Уидал. — Обърна се към него. — Ти си мекрос — виждал си морски бури в разлива Фент. Океаните са в хаос. Сезоните са объркани. Наводнения, суши, паразити. А къде иска адюнктата да заведе армията? На изток. До Коланси. Но преобладаващото мнение тук в Ледер е, че Коланси преживява ужасна суша. — Тъмните й очи се присвиха. — Виждал ли си някога цял народ да гладува, да умира от жажда?

— Не. А ти?

— Аз съм стара, съпруже. Помня Селен Гара, народ разклонение на андиите в родния ми свят. Живееха в горите. Докато горите не умряха. Молихме ги тогава да дойдат в Карканас. В градовете на света. Те отказаха. Сърцата им се били скъсали, така казваха. Светът им беше умрял, затова избраха да умрат с него. Андарист ги молеше… — Погледът й се замъгли и тя отново се обърна към прозореца. — Да, Уидал, ще ти отговоря. Виждала съм. И не искам да го видя отново.

— Добре. Къде тогава?

— Ще започнем с посещение на шейките.

— Какво имат да ти кажат те, Санд? Изкривени спомени. Невежи предразсъдъци.

— Уидал. Аз паднах в битка. Воювахме с К’Чаин Че’Малле. Докато Тайст Едур не ни предадоха. Избиха ни. Явно не са били толкова старателни, колкото може би е трябвало да са. Някои андии оцеляха. И изглежда, онзи район е бил обитаван не само от К’Чаин Че’Малле. Имало е хора.

— Шейките.

— Хора, които са щели да станат шейките, след като приемат андиите. След като митовете и легендите на двете групи се смесят и станат неразличими. — Помълча за миг. — Но дори тогава трябва да е имало някакво разцепление. Освен ако, разбира се, Тайст Андий на Блуроуз са били по-ранно население, миграция, различна от нашата. Но си мисля следното: някои от шейките, с Тайст Андий сред тях, са се отделили и са тръгнали навътре в сушата. Те са създали Блуроуз, теокрация, съсредоточена върху култа към Чернокрилия господар. Аномандър Рейк, Сина на Тъмата.

— Не е ли също толкова възможно — подхвърли Уидал — всички Тайст Андий да са напуснали? И да са останали само шейките, хилави и със смесена кръв тук-там може би, но иначе просто човешки същества, вече обаче притежаващи това оплетено кълбо от митове?

Тя го погледна намръщено.

— Това е идея, съпруже. Оцелелите Тайст Андий са използвали хората, поне в началото, за да си възвърнат силата — да останат живи на този непознат свят, дори да се скрият от ловните групи на Едур. А после, след като най-сетне са преценили, че са готови и че е безопасно, всички са напуснали.

— Но шейките нямаше ли да са ги отхвърлили? Сказанията им? Думите им? В края на краищата те определено не почитат Тайст Андий, нали? Почитат брега — и трябва да признаеш, тази тяхна религия е странна. Да се молиш на ивица плаж и разни такива.

— И точно това ме интересува повече от онези оцелели Тайст Андий. И точно затова искам да говоря с техните стари, с вещиците и магьосниците им.

— Детсмел описа ужасните скелети, които отделението им и Синн намерили в северния край на острова. Полувлечуги, полухора. Извратени…

— И бързо са били убити, премахнати. Покварата на К’Чаин Че’Малле, Уидал. Тъй че, преди ние Тайст да дойдем, те са живели в сянката на Че’Малле. И не е било в изолация. Не, имало е някаква форма на контакт, някакъв вид връзка. Трябва да е имало.

Той се замисли над това, все още несигурен накъде я отвеждат мислите й. Защо беше станало толкова важно да разкрие тайните на шейките?

— Сандалат, защо вие, тайстите, воювахте срещу К’Чаин Че’Малле?

Въпросът я изненада.

— Защо ли? Защото бяха различни.

— Разбирам. И те на свой ред воюваха срещу вас. Защото бяхте различни или защото завладявахте техния свят?

Тя се пресегна, затвори капаците и скри градската гледка и небето над нея. Внезапният сумрак натежа над разговора им като саван.

— Излизам — каза тя. — Стягай багажа.

С деликатна прецизност Телораст защипа клепача, стисна го и го повдигна нагоре. Кърдъл се наведе още, за да види, а след това се отдръпна и задните й нокти зашаваха, за да се хванат по-здраво за туниката на Банашар.

— Напоркал се е здраво, добре. Духната свещ. Стъпкан огън, изгасена лампа, вмирисан мъртвец.

Телораст пусна клепача. Банашар въздъхна насън, простена, помръдна в стола и главата му се люшна на една страна.

Двете скелетни създания се смъкнаха долу и се срещнаха пак на перваза на прозореца в другия край на стаичката. Кривнаха глави една към друга.

— Сега какво? — прошепна Кърдъл.

— Що за въпрос? Сега какво? Сега какво? Ума ли си си загубила?

— Добре, сега какво, Телораст?

— Откъде да знам! Но слушай, трябва да направим нещо! Онзи Блуден, той е… той е… добре, мразя го, това е! И още по-лошо, той използва Банашар, собствения ни бивш жрец.

— Любимеца ни.

— Точно така. Нашия любимец — не неговия!

— Трябва да го убием.

— Кого? Банашар или Блудния?

— Ако убием Банашар, няма да си имаме любимец. Ако убием Блудния, можем да си задържим Банашар само за нас.

— Права си, Кърдъл — кимна Телораст. — Но кое от двете би ядосало повече Блудния?

— Хубав въпрос. Трябва ни нещо, което да го подлуди, напълно да го побърка — това е най-доброто отмъщение, че ни открадна галеничето.

— И после да го убием.

— Кого?

— Все едно! Защо си толкова задръстена? О, какъв тъп въпрос! Слушай, Кърдъл, вече си имаме план и това е добре. Добре е за начало. Тъй че дай да измислим още нещо. Отмъщение на Блудния.

— Древния бог.

— Точно.

— Който още се върти наоколо.

— Точно.

— Краде любимци.

— Кърдъл…

— Просто мисля на глас, какво!

— Мислене ли го наричаш това? Нищо чудно, че свършихме накъсани на парчета, умрели и още по-лошо от умрели!

— О, а това пък е твоето мислене, тъй ли?

— Нямах време за мислене, след като трябваше да отговарям на всичките ти въпроси!

— Винаги си намираш извинение, Телораст, знаеш ли? Винаги.

— И извинението си ти, Кърдъл, знаеш ли това?

От другия край на стаята изграчи глас:

— За какво си шепнете там двете?

Двата скелета трепнаха. След това Телораст замаха с опашка и каза сладко:

— Абсолютно за нищо, и това е факт. Всъщност, любими любимецо, точно това е проблемът! Всеки път. Проблемът е Кърдъл. Тя е идиотка! Побърква ме! А теб те кара да се напиеш, бас слагам.

— Играта на Блудния е игра на съдба — каза Банашар и се почеса по бузата. — Той използва — злоупотребява — със склонности, с навици. Той тласка, бута през ръба. — Примига сънено към двата скелета. — За да го свалите, трябва да се възползвате от същата мания. Трябва да заложите капан.

Телораст и Кърдъл скочиха от перваза и тръгнаха към седящия мъж, навели глави.

— Капан — зашепна Телораст. — Това е добре. Мислехме си, че си сменил боговете, това си мислихме…

— Не му казвай какво си мислехме! — изсъска Кърдъл.

— Вече е все едно — той е на нашата страна! Не слушаше ли?

— Блудния иска всичко, което е имал — каза Банашар. — Храмове, поклонници, господство. Власт. За да го постигне, трябва да свали боговете. Върховните домове… всички в руини. Димящи купища. Тази предстояща война със Сакатия бог му предлага възможност. Няколко бутвания на бойното поле — кой ще ти забележи? Иска да се пролее кръв, приятели, това иска той.

— Че кой не го иска? — попита Кърдъл.

Двете същества бяха стигнали до изтърканите ботуши на Банашар и сега кимаха и се умилкваха.

— Хаосът на битката — измърмори Телораст. — Да, това би било идеално.

— За нас — кимна Кърдъл.

— Точно. Нашият шанс.

— И да направите какво? Да си намерите два трона? — изсумтя Банашар и без да им обръща внимание, както се бяха проснали в краката му, вдигна дланите си и се загледа в тях. — Виждате ли това треперене? Какво означава всъщност то? Ще ви кажа. Аз съм последният жив жрец на Д’рек. Загубих една светска игра на влияние и власт, унизен в очите на своите братя и сестри. В очите на всички, предполагам. Но никога не се отрекох от своя бог. — Банашар примижа. — Би трябвало да съм мъртъв. Дали не бях просто забравен? По-дълго ли отне, отколкото мислеше Д’рек? Да ни избият всички? Кога ще ме намери моят бог? — Отпусна ръце в скута си. — Аз просто… чакам.

— Любимецът ни е разочарован — прошепна Телораст.

— Това е лошо — отвърна с шепот Кърдъл.

— Трябва да му намерим жена.

— Или дете за ядене.

— Те не ядат деца, Кърдъл.

— Някоя друга благина тогава.

— Бутилка!

— Бутилка, да, това е добре!

Двете тръгнаха да търсят.

Банашар остана да чака.

Корик насочи арбалета си в тила на съгледвача с шлема. Пръстът му се стегна на железния спусък.

Върхът на нож увисна пред дясното му око.

— Имам заповед да те убия, ако убиеш някой — прошепна Смайлс.

Той отдръпна пръста си.

— Имаш на Качулатия топките. Освен това можеше да е злополука.

— О, видях го много добре, Корик. Пръстът ти съвсем случайно се плъзга така точно на спусъка. А после хоп, върхът на моя нож се плъзга — нова злополука. Трагедии! Ще те изгорим на клада по обичая на сетите, обещавам ти.

Той сниши арбалета и се превъртя на една страна, извън погледа на тромавия съгледвач долу на пътеката.

— Точно така, съвсем на място, Смайлс. Клада за човек от народ, който живее в степите. Ние обичаме погребенията да включват всички. Изгаряме цели села и изпепеляваме земята на левги околовръст.

Тя примига, след това сви рамене.

— Каквото правите там с мъртвите тогава.

Той заслиза по склона и Смайлс го последва.

— Мой ред е — каза му, след като стигнаха до дерето. — Връщай се горе.

— Защо изчака да слезем чак долу, за да ми го кажеш?

Тя само се ухили.

Остави го да се катери нагоре към позицията, а самата тя пое през шубраците. Не че ледерийските съгледвачи бяха особено зле. Просто тяхната традиция на водене на война ги държеше затворени в представата за големи армии, сблъскващи се на открито поле. Съгледвачите се включваха само за да намерят вражеските лагери. Идеята за враг, който може да се слее с околния пейзаж като малазанците, или дори че врагът би могъл да раздели силите си, да избягва преки сблъсъци и да изтощава ледериите с набези, засади и накъсване на снабдителните линии — това изобщо не беше част от военното им мислене.

Тайст Едур бяха много по-корави. Бойният им стил беше много по-близък до малазанския, което вероятно обясняваше защо едурите бяха завладели ледериите още с първия удар.

Разбира се, малазанците можеха да дадат твърд отпор в генерално сражение, но беше логично първо да деморализират и отслабят противника си.

Тези ледерии имаха още много да учат. В края на краищата малазанците един ден можеше да се върнат. Не Ловците на кости, но армиите на императрицата. Ново кралство за завладяване, нов континент за подчиняване. Ако крал Техол искаше да запази това, което има, щеше да е по-добре брат му да командва една схватлива и гадна армия, която знае как да се изправи срещу малазанските морски пехотинци, тежка пехота, отдельонни магове, сапьори с муниции и прилична конница.

Смайлс вече се приближаваше към скрития лагер. „Горкият Брис Бедикт. Най-добре да се предадат веднага.“

— Ако беше малко по-грозна, със сигурност щях да те убия.

Тя се спря намръщена.

— Не бързаш да се обявиш, войник.

Войникът, който се показа пред погледа й, беше тъмнокож, като се изключеше розовото петно, обезобразило половината му лице и повечето от челото. Тежкият арбалет в ръцете му бе зареден, но без стрела в жлеба.

Смайлс го подмина.

— Като стана дума за грозни, не ми напускаш кошмарите, Гълстрийм, знаеш ли?

Той закрачи след нея.

— Какво да правя, като съм толкова популярен сред дамите. Особено ледерийските.

Въпреки петното у Гълстрийм наистина имаше нещо, което караше жените да се позаглеждат в него. Смайлс подозираше, че в жилите му може да има малко тайстандийска кръв. Очите с форма на бадеми, които сякаш никога не се спираха на един цвят. Начинът, по който се движеше — все едно разполагаше с цялото време на света, — и това, че според слуховете бил доста надарен. Тя поклати глава да прогони глупавите мисли и рече:

— Съгледвачите им минаха покрай нас, без да забележат нищо — останаха главно на пътеката. Тъй че Юмрука може да ни задвижи. Скачаме с рев на главната колона, и толкова.

Докато го казваше, влязоха в лагера — няколкостотин войници, насядали или налягали кротко между дървета, пънове и храсти.

Смайлс тръгна към Кенеб да докладва.

Юмрукът седеше на сгъваемо лагерно столче и с върха на камата си стържеше кал от петите на ботушите си. На няколко крачки от него се беше излегнал сержант Фидлър и дремеше, а зад него седеше кръстосал крака сержант Балм и някак объркано оглеждаше късия си меч. Наблизо чакаха дванайсетима тежки, струпани на група, и като че ли си сравняваха изпънатите длани. „Броят си космите на пръстите, бас държа.“

— Юмрук, докладва сержант Смайлс, сър.

Кенеб вдигна очи.

— Както предвиждахме?

— Да, сър. Можем ли да идем и да ги избием до един?

Юмрукът погледна Фидлър.

— Май изгуби баса, сержант.

Без да отваря очи, Фидлър изсумтя:

— Още нищо не сме убили, сър. Брис Бедикт бърника с кепче в мозъците ни от доста време вече. Все трябва да е напипал една-две перки досега. Смайлс, колко бяха съгледвачите на пътеката?

— Само един, сержант. Чешеше си носа.

Фидлър отвори очи и примижа към Кенеб.

— Значи така, Юмрук. Бедикт си преустрои съгледвачите, патрулират по двойки. Ако Смайлс и Корик са видели само един, тогава къде е другият? — Помръдна да се намести по-добре и отново затвори очи. — И пуска пет части — пет двойки — пред главното си тяло. Така.

— Така — повтори Кенеб намръщен. Стана и пъхна камата в канията. — Пратил е един или двама на пътеката, трябвало е да ги видим. Сержант Балм, намери ми оная карта.

— Карта ли, сър? Каква карта?

Кенеб измърмори под нос и закрачи към тежките.

— Ти там — да, ти. Името?

— Релико, сър.

— Какво правиш с тия тежки, Релико?

— Ми аз съм си от тях, сър.

Смайлс изсумтя. Темето на Релико с рошавата сплъстена коса едва стигаше до рамото й. Приличаше на сушена слива с ръце и крака.

— Кой ти е сержантът? — попит Кенеб далхонийския войник.

— Бадан Грук, сър. Но той остана назад, сър, със сержант Синтър и Кисуеър. Двамата с Вастли Бланк тука сме отделенията, Дроуфърст и Шоули, под командването на сержант Праймли, сър.

— Много добре. Иди в командната палатка и ми донеси картата.

— Слушам, сър. Искате ли и масата?

— Не, няма да трябва.

Щом войникът тръгна, Фидлър се обади:

— Можеше да сте отишли и вече да сте се върнали, сър. Сам.

— Можех, да. А точно заради това наблюдение, сержант, идете и ми донесете масата.

— Нали нямаше да трябва, сър?

— Премислих. Стани.

Фидлър се надигна с пъшкане и сръга Балм.

— Ставай, че има работа за нас.

Балм примига и го зяпна. После скочи, с меча в ръцете.

— Тръгвай с мен — каза Фидлър. — И го прибери това, преди да си ме намушкал.

— Защо да те мушкам? В смисъл, познавам те, нали? Така мисля. Ами, да, познавам те.

На път към палатката се разминаха с Релико. Щом далхониецът пристъпи пред него, Кенеб взе навитата кожа.

— Благодаря. Релико, преди да си тръгнал, един въпрос: защо всички тежки си гледахте ръцете?

— Добавяхме загубени части, сър, да видим дали може да се събере за цяла ръка.

— Събира ли се?

— Липсва ни един палец, но чухме, че има един от тежките без палци — май е в легиона на Блистиг.

— Виж ти. И как му е името?

— Нефариас Бред, сър.

— И как може този войник да борави с оръжията без палци?

Релико сви рамене.

— Не мога да кажа, сър, само веднъж го видях, и то отдалече. Предполагам, че ги връзва някак, сър.

— Може би му липсва само един палец? На ръката с щита може би?

— Може, сър, може. Ако е тъй, веднага щом намерим палец, ще го уведомим. — И Релико се върна при приятелите си.

Кенеб се намръщи.

— Кралства рухват едно след друго заради войници като него, сър — рече Смайлс. — Непрекъснато си го повтарям това — така успявам.

— Успяваш какво, съгледвач?

— Да си запазя ума, сър. Той, знаете ли…

— Кой, какво?

— Релико. Най-ниският тежък пехотинец в историята на Малазанската империя, сър.

— Сериозно? Сигурна ли сте в това, съгледвач?

— Сър?

Но той вече бе разгърнал картата и я оглеждаше. Фидлър и Балм донесоха тежката маса. Щом я нагласиха пред Кенеб, той нави картата и я сложи на нея.

— Вече може да я върнете, сержанти. Благодаря ви.

Смайлс затича обратно към скрилия се на височината Корик. Ефрейтор Тар задрънча след нея като проклета калайджийска талига и тя го погледна ядосано през рамо.

— Трябваше малко да я стегнеш тая броня, знаеш го, нали?

— Това е само едно скапано учение, какво толкова?

Стигнаха подножието на хълма.

— Аз ще изчакам тук. Иди да доведеш оня глупак, Смайлс, и по-бързо.

Тя си замълча и тръгна нагоре по склона. Друго щеше да е, ако тя беше ефрейтор. И това сега беше идеален пример. Ако тя беше ефрейтор, сега Тар щеше да се катери, и точка.

Корик я чу, че идва, и тръгна надолу да я срещне.

— Никаква колона, а?

— Не. Как позна?

— Нямаше нужда. Чаках и… няма колона.

Заслизаха към Тар.

— Изгубихме ли врага, ефрейтор?

— Нещо такова, Корик. А сега Юмрукът ще ни задвижи — прецакани сме, докато се мъчим да ги настигнем, между другото. Според него сме се набутали в гнездото на осите.

— Не може тия ледерии да са ни спретнали засада — заяви Корик. — Щяхме да сме я надушили вече.

— Но не сме — изтъкна Смайлс. — Изиграха ни, Корик.

— Мързеливци — изтъкна Тар. — Самоуверени. Фидлър беше прав.

— Разбира се, че беше прав — каза Смайлс. — Той е Фидлър. Това винаги е проблем. Началниците никога не слушат хората с опит. Все едно са два различни свята, говорят си на различни езици.

Спря, като видя как я гледат двамата.

— Какво?

— Нищо — отвърна Тар. — Само дето… много умно наблюдение беше, Смайлс.

— О, и това ви изненада двамата?

— Мен ме изненада — призна Корик.

Тя го изгледа намръщено.

Но вътрешно беше доволна. „Точно така. Не съм глупачката, която си мислите, че съм. Не съм глупачката, която никой не мисли, че… Всички мислят, че съм, имам предвид. Все едно, те са глупаците.“

Тримата забързаха, но много преди да стигнат до частта, всичко беше свършило.

Ледерийската засада хвана хората на Кенеб, докато слизаха по гористия склон, който се стесняваше в овраг, преди да стигне до равното. Вражеските редици се вдигнаха от двете страни от бързо изкопаните ровове и пуснаха няколкостотин стрели без пера и с меки глинени топки вместо остри железни върхове. Ако изстрелите бяха истински, половината малазанци щяха да са нападали, мъртви или ранени. Още няколко залпа и останалите щяха да са извън строя.

Брис Бедикт изигра сцена сред дюдюканията и виковете на ледериите, като отиде до Юмрук Кенеб и драсна с натопения си в боя пръст червена резка върху кожената му кираса.

— Съжалявам, Юмрук, но сте очистени.

— Така е, командире — призна Кенеб. — Триста Ловци на кости, ликвидирани в капан. Много добра работа. Макар да подозирам, че осветлява урок, който тепърва трябва да се научи.

Усмивката на Брис малко повехна.

— Юмрук? Боя се, че не ви разбирам.

— Понякога тактиката налага жестоки жертви, командире. Особено когато е закъсняла и не може да се направи нищо.

— Моля?

Изведнъж отвъд ледерийските части зазвучаха рогове — от всички страни.

— Триста мъртви Ловци на кости, командире — каза Кенеб, — и осемстотин мъртви ледерии, включително главнокомандващият им. Не е идеалното и за двете страни, но във война адюнктата вероятно ще го преглътне.

Брис въздъхна и лицето му помръкна.

— Разбрахме урока, Юмрук Кенеб. Моите комплименти към адюнктата.

В този момент се приближи Фидлър.

— Юмрук, дължите на мен и отделението ми две нощи отпуск, сър.

Кенеб се усмихна широко на Брис Бедикт.

— Колкото и да е благодарна адюнктата за комплиментите, командире, всъщност те са за сержанта тук.

— А, разбирам.

— Още един урок за размисъл: слушайте ветераните, независимо от ранга им.

— Е, значи ще трябва да издиря малкото ни останали ветерани — каза Брис. — Все пак, Юмрук, струва ми се, че жертването на триста ваши войници е загуба, която трудно можете да си позволите, независимо от изхода на боя.

— Вярно е. Оттам и коментара ми за лошия разчет във времето. Очевидно щях да предпочета да избегна всякакъв контакт с бойците ви. Но тъй като всички ние предпочитаме тази вечер да спим в истински легла, реших, че ще е по-поучително да приема сблъсъка. — И добави с усмивка: — Сега всички можем да се върнем в Ледерас.

Брис извади кърпа, намокри я от манерката си, а след това се доближи до Юмрук Кенеб и грижливо почисти резката червена боя.

Капитан Фарадан Сорт влезе в кабинета на Кайндли и завари колегата си да стои до писалището си и да зяпа огромната купчина косми на него.

— Богове на бездната, какво е това?

Кайндли я погледна.

— На какво ти прилича?

— На косми.

— Правилно. Животински косми, доколкото мога да преценя. От различни домашни животни.

— Вони ужасно. Какво търси това на писалището ти?

— Добър въпрос. Кажи, лейтенант Поурс беше ли във външния кабинет?

Тя поклати глава.

— Никой нямаше.

Той изсумтя.

— Крие се, предполагам.

— Съмнявам се, че той би направил такова нещо, Кайндли…

— О, не пряко. Но един фургон империали съм готов да заложа, че е замесен. Мисли се за много умен тоя лейтенант.

— Ако има нещо, което много цени, стъпчи го под петата си. Аз така се разправям с някой, от когото очаквам да ми създаде неприятност. Беше в Седемте града и до ден-днешен ме гледа скръбно.

— Скръбно ли? Сериозно?

— Сериозно.

— Това е… изключителен съвет, Фарадан. Благодаря ти.

— Няма нищо. Все едно, дойдох да разбера дали си намерил двамата опърничави магове.

— Не. Трябва да включим Висш маг Бързия Бен в търсенето, мисля. Стига да си струва да ги търсим.

Тя се обърна и отиде до прозореца.

— Кайндли, Синн спаси много, много хора в Ю’Гатан. Направи го в нощта на щурма и отново с оцелелите под града. Брат й, ефрейтор Шард, е извън себе си от притеснение. Безразсъдна е, да, но не мисля, че това непременно е слабост.

— А адюнктата, изглежда, има отчаяна нужда от магове — рече Кайндли. — Защо?

Тя сви рамене.

— Не знам нищо повече от теб, Кайндли. Скоро ще тръгнем в поход, далече от удобствата на Ледерас.

Той изсумтя.

— Никога не оставяй войник да затъне в удобства. Това винаги води до неприятности. Права е да ни поразмърда задниците. Все пак щеше да е по-спокойно, ако знаехме накъде тръгваме.

— И още по-спокойно, ако имахме повече от един полупобъркан Висш маг за поддръжка на осем хиляди войници. — Тя помълча. — Няма да си намерим друг Бийк, криещ се сред отделенията. Имахме си вече чудото, Кайндли.

— Започваш да се отчайваш като Блистиг.

— Прав си. Извинявай. Просто се тревожех за Синн, нищо повече.

— Тогава намери Бързия Бен. Накарай го да се разтърси из ония дупки или както там им казваха…

— Лабиринти.

— Точно.

Тя въздъхна и тръгна към вратата.

— Ще ти пратя Поурс, ако го видя.

— Няма да го видиш. Но рано или късно ще се покаже за глътка въздух. Лейтенанта го остави на мен.

Сержант Синтър и сестра й играеха далхонийския вариант на кокалчета с Бадан Грук. Кокалчетата от човешки пръсти бяха излъскани от употреба и лъщяха с цвета на кехлибар. Според легендата бяха на трима търговци от Ли Хенг, които дошли в селото и ги хванали да крадат. Изгубили бяха не само ръцете си, естествено. Далхонийците не се интересуваха много от назиданията. Предпочитаха нещо по-съществено. Освен това екзекутирането на глупаците отваряше път да дойдат други заблудени, а всички обичаха хубавото публично изтезание.

Това било преди нещата да се цивилизоват, разбира се. Келанвед беше сложил край на изтезанията. „Една държава, прилагаща изтезание, окуражава варварството и не заслужава нищо по-добро от това да понесе плодовете на собствените си ексцесии.“ Твърдеше се, че това били думи на самия император, макар Синтър да имаше съмнения. Звучеше прекалено… литературно, особено от устата на един проклет далхонийски крадец.

Все едно, след идването на цивилизацията животът беше престанал да е особено забавен или поне така мърмореха старите. Но пък те винаги мърмореха. Мърморенето беше последната възможна кариера, преди да умреш от старост, наградата за това, че си живял много дълго, предполагаше тя. Не очакваше да надживее кариерата си като войник. Интересното беше да се гледа как точно зелените, новобранците, най-много мърмореха. Ветераните си кротуваха. Тъй че цялото това мрънкане може би беше в двата края на живота, младите и старите хванати в същия капан на хронично недоволство.

Кисуеър събра кокалчетата и ги хвърли.

— Ха! Горкият Бадан Грук — изобщо не можеш да се мериш с това, хайде да те видим!

Беше доста добро хвърляне, длъжна бе да признае Синтър. Четирите основни фигури и само две липсващи греди за истински мост. Бадан трябваше да направи почти съвършено хвърляне, за да излезе над Кисуеър.

— Аз ще спра тук, казах. Хвърли ги, Бадан. И без да мамиш.

— Не мамя — отвърна той и събра кокалчетата.

— Какво си сложи току-що в шепата тогава?

Бадан я отвори и се намръщи.

— Лепнат! Нищо чудно, че получи това мятане!

— Ако е било намазано, значи е от последното хвърляне на сестра ми — отвърна Кисуеър.

— Дъх на Гуглата — въздъхна Синтър. — Вижте, глупаци такива, всички мамим. В кръвта ни е. Тъй че трябва да приемем, че никой от нас няма да си признае, че точно той е използвал лепилото, за да залепнат. Почисти ги и да продължим.

Двамата се укротиха, а Синтър се постара да скрие облекчението си. Проклетото лепило беше стояло много дълго в кесията й, цапаше я и тя още го усещаше на пръстите си. Скришом опря ръце на бедрата си и ги затърка, уж за да се стопли.

Кисуеър я погледна измъчено. В проклетата казарма беше горещо като в пещ за сушене на глави.

Направиха се, че не чуват тропота на ботуши, когато някой закрачи към масата им. Бадан Грук хвърли кокалчетата — и удари шест от шестте фигури.

— Видяхте ли това! Вижте! — Усмивката на Бадан беше много широка и много фалшива. — Вижте, двете, вижте какво се падна!

Но вместо това те гледаха него, защото измамниците не можеха да го изтърпят дълго — ще замигат, ще се изпотят, ще замърдат на стола.

— Вижте! — повтори той и посочи, но подканата прозвуча повече като молба и той изведнъж се отпусна назад и вдигна ръце. — Чисти пръсти, милички…

— Това ще е за първи път — каза дошлият до масата им.

Лицето на Бадан Грук изрази обида и невинност, със съвсем лека нотка възмущение.

— Не сте справедлив, сър. Видяхте хвърлянето ми — можете да видите и пръстите ми. Чисти, колкото може да са. Никакво лепило, катран или восък. Войниците не може да са вмирисани и мръсни — лошо е за духа.

— Сигурен ли си за това?

Синтър се завъртя в стола си.

— С какво можем да ви помогнем, лейтенант Поурс?

Мъжът примига изненадано.

— Бъркате ме, сержант Синтър. Аз съм капитан…

— Кайндли ни го показаха, сър.

— Мисля, че заповядах да си отрежете косата.

— Направихме го — отвърна Кисуеър. — Израсна пак. Далхонийска черта, от кръвта е, неприязън… това ли е думата, Синт? Ами да. Неприязън. Към лошо подстригване. Подстрижем се и косата ни упорито израства пак, до по-добър вид. Става за една нощ, сър.

— Може да ви е удобно да вярвате, че не съм капитан Кайндли — каза Поурс. — Че не съм всъщност мъжът, когото са ви посочили. Но можете ли да сте сигурни, че са ви посочили истинския? Ако е сочил лейтенант Поурс, примерно. Той си пада по гадните шеги. Направо е отвратителен. Може да е очаквал да се възползва от вас — черта му е, подозирам. В кръвта.

— И кой може да ни е посочил тогава, сър?

— Ами, всеки друг.

— Но лейтенант Поурс не е жена, нали?

— Не е, разбира се, но…

— Соченето го направи жена — продължи Синтър.

— А, но тя може да е сочила лейтенант Поурс, след като сте питали за прекия си началник. Добре — добави Поурс, — след като си изяснихме това, искам да проверя дали вие двете сте наддали на тегло, както ви беше заповядано.

Кисуеър и Синтър се отпуснаха назад и го изгледаха.

Той им отвърна с широка усмивка.

— Сър. Как точно смятате да направите това? — попита Синтър.

Усмивката се смени със стъписване.

— Да не си въобразявате, че капитанът ви е някакъв мръсен похотлив дъртак, сержант? Не, надявам се! Не, ще дойдете в кабинета ми на деветата камбана тази вечер. Ще се съблечете по бельо във външния кабинет. Когато сте готови, ще почукате и щом чуете гласа ми, влизате незабавно. Ясен ли съм, войници?

— Тъй вярно, сър — отвърна Синтър.

— Значи до деветата камбана.

Офицерът закрачи към изхода.

— Колко мислиш, че ще продължи това, Синт? — попита Кисуеър, след като Поурс напусна спалното.

— Още сме в началото. — Тя се усмихна и събра кокалчетата. — Бадан, понеже излезе от играта затова, че мамиш прекалено явно, искам да ми свършиш една работа — е, не кой знае каква работа всъщност. Все едно, искам да излезеш в града и да ми намериш двете най-дебели и грозни курви, които можеш.

— Не ми харесва много накъде отива всичко това — измърмори Бадан Грук.

— Чуй се само — сгълча го Синтър. — Остаряваш.

— Какво каза тя?

Сандалат Друкорлат се намръщи.

— Чудеше се защо сме чакали толкова дълго.

Уидал изпъшка.

— Тази жена, Санд…

— Да. — Тя спря на прага и погледна ядосано трите нахти, свити под перваза на прозореца. Дългите им черни мускулести ръце бяха прегърнати и оформяха въже от крайници и торсове отдолу, с три тъпи глави в неравен ред, с присвити и гледащи подозрително очи отгоре. — С тях какво?

— Мисля, че идват с нас — отвърна Уидал. — Само дето не знаят къде отиваме, разбира се.

— Вържи ги. Заключи ги. Направи нещо. Просто ги задръж тук, мъжо. Те са нелепи.

— Не са мои любимци.

Тя скръсти ръце.

— Тъй ли? Тогава защо непрекъснато стоят в краката ти?

— Представа нямам, честно.

— На кого са?

Той ги изгледа продължително. Нито една от нахтите не искаше да срещне погледа му. Жалка картинка.

— Уидал.

— Добре. Мисля, че са любимци на Маел.

— Маел?!

— Да. Молех му се, разбираш ли. И те се появиха. На острова. Или може би се появиха, преди да започна да се моля — не помня. Но ме измъкнаха от оня остров и това беше работа на Маел.

— Тогава му ги върни!

— Това с молитвите не действа точно така, Санд.

— Майката да ни благослови — въздъхна тя и влезе. — Стягай багажа — тръгваме още тази нощ.

— Тази нощ ли? Ще е тъмно, Санд!

Тя го застреля със същия поглед, който бе хвърлила на Райнд, Пюл и Мейп.

„Тъмно, да. Все едно.“

Най-лошото беше, че когато се обърна, улови съчувствие в лъскавите очички на нахтите. Гледаха го като опечалени на погребение. „Е, човек се учи да приема съчувствие откъдето може.“

— Ако това е нов лабиринт — прошепна Гръб, — май предпочитам да бяхме запазили старите.

Синн беше притихнала, както беше през по-голямата част от този цял ден или повече, докато скитаха из този ужасен свят.

Във всички посоки се изпъваше обрулена от ветрове пустиня. Пътят, по който вървяха, я прорязваше прав като копие. Тук-там встрани от пътя зърваха полета от камъни, които можеше да са били някога жилища, и останки от кошари или дворни стени от печени на слънце тухли, но нищо не растеше тук, нищичко. Въздухът беше кисел, миришеше на горящ дзифт, и това не беше особено изненадващо, след като на хоризонта се издигаха черни стълбове дим.

По самия път, построен от натрошени камъни и може би стъкло, се натъкваха на сцени на опустошение. Изгорели коли и фургони, опърлени дрехи и разхвърляни мебели. Овъглени трупове с извити като дървесни корени крайници и длани като птичи крака, зяпнали усти и празни очни кухини, взрени в пустото небе. Около тях се въргаляха усукани парчета метал, които Гръб не можеше да свърже с нищо познато.

Дишането беше раздрало гърлото му, а хапливият сутрешен студ бе отстъпил на изгаряща жега. Той се тътреше след Синн и гледаше как сянката й се издължава в изпъната, нарисувана от катран фигура. Сякаш виждаше жената, в която тя щеше да се превърне един ден. Осъзна, че страхът му за нея се усилва — а мълчанието й го усилваше още повече.

— И с мен ли ще си няма? — попита я.

Тя само го погледна през рамо. За миг.

Скоро отново щеше да стане студено. Беше изгубил твърде много течност, за да преживее още една нощ в треперене.

— Трябва да си направим бивак, Синн. Да запалим огън…

Тя се изсмя горчиво, но не се обърна.

— Огън. Да. Огън. Кажи ми, Гръб, в какво вярваш?

— Какво?

— Някои неща са по-реални от други. За всекиго. За всеки е различно, винаги различно. Кое е най-реалното за тебе?

— Не можем да оцелеем тук, това е най-реалното, Синн. Трябва ни вода. Храна. Подслон.

Тя кимна.

— Точно това ни казва този лабиринт, Гръб. Точно това. Това, в което вярваш, трябва да е свързано с оцеляването. Не стига по-далече, нали? А ако ти кажа, че е било същото почти за всеки? Преди градовете, преди хората да изобретят забогатяването.

— Забогатяването ли? Не разбирам за какво говориш.

— Преди някои хора да открият други неща, в които да вярват. Преди да направят тези неща по-реални от всичко останало. Преди да решат, че е добре дори да убиват заради тях. Или да заробват хора. Или да ги държат глупави и бедни. — Тя го погледна рязко. — Знаеш ли, че имах за учител Танно? Сънебродник.

— Нищо не знам за тях. Жреци от Седемте града, нали?

— Веднъж той ми каза, че една невързана душа може да се удави в мъдрост.

— Какво?!

— Мъдростта нараства с отхвърлянето на вярвания, докато не се пререже и последното въже и изведнъж не заплуваш на воля. Само че, понеже очите са широко отворени, веднага виждаш, че не можеш да плуваш в това, в което си. Можеш само да потънеш. Точно затова най-хитрите религии толкова упорито държат последователите си в невежество. Знанието е отрова. Мъдростта е бездънна. Невежеството те задържа в плитчините. Всеки Танно един ден предприема последно сънебродство. Срязват последното въже и душата не може да се върне. Когато стане това, другите Танно скърбят, защото знаят, че сънебродникът се е удавил.

Устата му бе твърде пресъхнала, гърлото му — твърде раздрано, но и да не беше така, знаеше, че няма да може да отговори нищо на това. Знаеше собственото си невежество в края на краищата.

— Огледай се наоколо, Гръб. Виждаш ли? Никакви дарове няма тук. Виж тези глупави тела и техните глупави товари с вещи. Последното нещо, което е било реално за тях, единственото нещо, е било огънят.

Вниманието му бе привлечено от облак прах, издигнал се косо, като златист саван. Нещо вървеше в посока, която щеше да се пресече с този път. Стадо ли? Войска?

— Огънят не е дарът, който си мислиш, че е, Гръб.

— Без него ще умрем тази нощ.

— Трябва да останем на този път.

— Защо?

— За да разберем докъде води.

— Значи ще умрем тук.

— Тази земя, Гръб, има щедри спомени — каза тя.

Войската се появи малко преди залез. Теглени от коне колесници и огромни каруци, тежко натоварени с плячка. Воините бяха тъмнокожи, високи и тънки, облечени в бронзова броня. Според Гръб трябваше да са хиляда, може би повече. Видя копиеносци, стрелци и нещо като тежка пехота, въоръжени със сърповидни брадви и къси извити мечове.

Пресякоха пътя все едно бяха слепи за него и когато Гръб се взря в тях, с изненада осъзна, че фигурите, конете и колесниците са някак смътно прозрачни. „Те са призраци.“

— Тези ли са спомените на тая земя? — попита той застаналата до него Синн.

— Да.

— Могат ли да ни видят?

Тя посочи една колесница, която бе изтрополила пред тях, но сега обръщаше по нареждане на мъжа зад колесничаря. Спря срещу тях.

— Виж го — той е жрец. Не може да ни види, но ни усеща. Светостта невинаги е на място, Гръб. Понякога е това, което преминава.

Той потръпна и се присви.

— Спри това, Синн. Ние не сме богове.

— Да, не сме. По-скоро сме като божествени пратеници. — И тя се засмя.

Жрецът беше скочил от колесницата — Гръб вече можеше да види засъхналата кръв по спиците на високите колелета и видя къде се набиват остриетата по време на бой, за да стърчат от главините. Масова атака с такива колесници щеше да причини ужасна касапница.

Мъжът с ястребово лице се приближаваше към тях, опипваше въздуха с ръце като слепец.

Гръб понечи да отстъпи назад, но Синн го хвана за лакътя и го задържа здраво.

— Недей — промълви тя. — Позволи му да докосне божественото, Гръб. Позволи му да получи своя дар на мъдрост.

Жрецът беше вдигнал ръце. Зад него цялата войска беше спряла и Гръб успя да види нещо като цар или може би пълководец, изправен на една огромна пищно украсена колесница, за да може да гледа странното кривене на жреца.

— Никаква мъдрост не можем да му дадем — каза Гръб. — Синн…

— Не бъди глупав. Просто стой тук. Почакай. Не е нужно да правим нищо.

Двете протегнати ръце се доближиха. Дланите бяха опръскани със засъхнала кръв. Но нямаше никакви мазоли по тях.

— Той не е никакъв воин — изсъска Гръб.

— Не е — съгласи се Синн. — Но обича кръвта.

Дланите замръзнаха във въздуха, плъзнаха се напред и безпогрешно се притиснаха в челата им.

Гръб видя как очите на жреца се разшириха и мигновено разбра, че мъжът провижда — вижда през този път и разрухата по него — към век или отдавна отминал, или предстоящ: века, в който Гръб и Синн съществуваха, плътни и реални.

Жрецът залитна назад и нададе вой.

Смехът на Синн беше суров.

— Той видя какво е реално! Видя! — Обърна се към Гръб и очите й блеснаха. — Бъдещето е пустиня! И път! И нямат край глупавите войни, безумното избиване… — Обърна се отново и изпъна пръст към виещия жрец, който залиташе назад към колесницата си. — Той вярваше в слънчевия бог! Вярваше в безсмъртието — на слава, на богатство — златни поля, тучни градини, сладки дъждове и безконечно течащи сладки реки! Вярваше, че неговите хора са — ха! — избрани! Всички го вярват, разбираш ли? Те, ние, всички! Видя ли нашия дар, Гръб? Видя ли какво знание го завладя? Святото убежище на невежеството — разбито е! Градина в пустошта, захвърлена сред морета от мъдрост! Не е ли посланието ни божествено?

Гръб не мислеше, че са му останали повече сълзи. Грешеше.

Войската и жрецът й, и кралят й побягнаха, бясно като вятъра. Но преди това се появиха роби и струпаха каменна грамада. А след това я обкръжиха с жертвени дарове: делви с бира, вино и мед, фурми, смокини, самуни хляб и два козела с прерязани гърла, от които по пясъка се лееше кръв.

Пиршеството бе призрачно, но Синн увери Гръб, че ще ги засити. Божествените дарове, каза тя, изобщо не били дарове. Получателят трябвало да плати за тях.

— И той го направи, нали, Гръб? Ох, как го направи.

Блудния пристъпи в огромната безподобна зала. Свършила беше безметежността на спомените, доволното разбуждане на по-ярки дни, чиито цветове отдавна бяха избелели, мъртви почти. Ашици се промуши на стъпка зад него, както подобаваше за старата му роля и за ролята, която предстоеше.

Тя беше будна, изгърбена над разпилени кости. Пленена в игрите на добра и на зла съдба, гениалните, обвързващи дарове на Секул Лат, Господаря на Владението на слепия шанс — Събарящия, Сплетника, Разсипника. Твърде глупава, за да проумее, че се опълчва в хвърлянето на Господаря, на самите закони на вселената, които бяха всъщност далеч по-непредвидими, отколкото можеше да повярва който и да е смъртен.

Блудния пристъпи към нея и изрита неописуемата фигура настрани.

Лицето й се изопна в маска на гняв. Тя се изправи, вдигна ръце… а след това замръзна, щом очите й се приковаха в Блудния.

— Килмандарос.

Видя страха, трепнал в очите й.

— Дойдох да поговорим за дракони — каза й той.

8.

В продължилите през целия ми съзнателен живот изследвания на десетки видове мравки, които може да се намерят в тропическите гори на Дал Хон, съм стигнал до убеждението, че всички форми на живот са въвлечени в борба за оцеляване и че във всеки отделен вид съществува набор от естествени, но променливи тенденции на физическо състояние и поведение, което на свой ред натежава за или против в битката за оцеляване и възпроизвеждане. По-нататък, подозрението ми е, че в акта на възпроизводство тези черти се предават. При продължително наблюдение можем да установим, че лошите черти намаляват вероятността както за оцеляване, така и за възпроизводство. На базата на тези възгледи желая да предложа на вниманието на моите колеги учени на това благородно събрание закон за оцеляването, отнасящ се за всички форми на живот. Но преди да направя това, трябва да добавя още едно съображение, извлечено от неопровержимите поведенчески характеристики на, в случая с моето научно поле, мравките. Без изключение успехът на една форма на живот най-често предизвиква опустошителен популационен колапс сред конкурентите и понякога — пълно изчезване. Което унищожение на съперници би могло всъщност да е определящ белег на успеха.

Следователно, уважаеми колеги, желая да предложа операционен модел, валиден за всички форми на живот, който аз скромно наричам — в своя четиритомен труд — Предателството на най-приспособените.

Маниакални свитъци

Шестдневни протоколи

Обръщение на Скават Джил

Унта, Малазанска империя, 1097 г. от Съня на Бърн

Като мирис, понесен от вятъра; или в трепета на земята под нозете; или самият въздух може би носеше чужди мисли, мисли гневни и зли — каквато и да бе причината, К’Чаин Че’Малле знаеха, че ги преследват. Не можеха да изтърпят бавната скорост на Калит и стойката на Гунт Мач бавно се промени: гръбнакът се смъкна почти успоредно на земята — сякаш само за една сутрин някаква сила преобрази скелета й, мускулите и ставите — и преди слънцето да се извиси, тя беше вдигнала дестраянта и я беше настанила зад изгърбените си плешки, където гръбначните шипове се бяха смъкнали и дебелата кожа бе оформила някакво подобие на седло. И Калит се озова яхнала К’Чаин Че’Малле, а усещането бе много по-плавно, отколкото помнеше да е било при седенето на конски гръб, тъй че сякаш плуваше над насечената и обрасла с храсталаци земя със скорост някъде между бърз тръс и галоп. Гунт Мач прибягваше до предните си крайници само докато се спускаха по склонове или се изкачваха нагоре по някой нисък хълм. Нашарените й с белези от рани люспести ръце оставаха предимно свити нагоре, като щипци на богомолка.

Ловците К’елл Риток и Кор Туран тичаха от двете й страни, а Саг’Чурок бе на почти третина левга напред — дори от високата си позиция на гърба на Гунт Мач Калит рядко успяваше да зърне огромното същество като движеща се точица, издавана само от сянката й. Всички К’Чаин Че’Малле бяха придали на люспестите си кожи пъстрите оттенъци на земята и оскъдната й растителност.

И все пак… и все пак… бяха уплашени.

Не от онези човеци воини, които ги гонеха — това бе само някакво дребно неудобство, препятствие за мисията им. Не, страхът у тези ужасни демони бе по-дълбок, интуитивен. Излъчваше се от Гунт’ан Ацил, Матроната, на вледеняващи вълни, които с грохот връхлитаха една връз друга върху всяко от децата й. Напрежението се усилваше с грохот.

„Предстои война. Всички знаем това. Но колкото до лицето на врага, аз съм сама и сляпа.“

„Дестраянт — какво означава да си дестраянт? На тези същества? Що за вяра се очаква от мен да създам? Нямам история, от която да извлека, нямам никакво познание за легендите или митовете на К’Чаин Че’Малле — стига изобщо да имат такива. Гунт’ан Ацил е впила очите си в човечеството. Иска да заграби вярванията на моя вид.“

„Тя наистина е луда! Нищо не мога да им дам!“

Нямаше и едно късче да откъсне от своя народ. В крайна сметка всички те бяха мъртви. Предадени от собствените си вери — че дъждовете винаги ще идват; че земята винаги ще храни; че ще се раждат деца и майки и лели ще ги отглеждат; че ще има лагерни огньове и песни, и танци, и любов, и страст, и смях. Все лъжи, заблуди, фалшиви надежди — нямаше смисъл да разбърква тази пепел.

Какво друго й оставаше тогава, за да създаде тази бляскава нова религия? Безброй хиляди гущерски очи се бяха приковали немигащи в нея. Какво можеше да им предложи?

Сутринта бяха пътували на изток, но сега отново възвиваха на юг и Калит усети постепенно забавяне на скоростта, а след като прехвърлиха едно ниско възвишение, видя Саг’Чурок, застинал на място и явно загледан към тях.

Нещо се беше случило. Нещо се бе променило.

Точно напред, сред ниската трева, за миг блесна нещо бяло — дънер на паднало дърво? — и за първи път Калит усети друсане, щом Гунт Мач скочи встрани, за да го избегне. Щом го подминаха, дестраянтът видя, че е дълга кост. От каквото и да беше, съществото трябваше да е било огромно.

Другите К’Чаин Че’Малле реагираха по сходен начин. А после всички отбягваха новите скелетни останки и ги заобикаляха отдалече, все едно натрошените кости излъчваха някаква отровна аура, която поразяваше сетивата им. Калит видя как хълбоците на К’елл лъснаха от закапалата от жлезите им мазнина и разбра, че всички са засегнати от крайно силно чувство. Ужас, гняв? Не знаеше да различава тези неща.

Дали това беше поредното лобно място? Не беше сигурна, но нещо й нашепваше, че всички тези натрошени кости принадлежат на един-единствен чудовищно голям звяр. „Дракон? Помисли си за Гнездата, за Вкоренените. Изваяни като дракони… дъх на зората, може ли това да е религията на К’Чаин Че’Малле? Почитане на дракони?“

Изглеждаше донякъде логично — не бяха ли тези влечуги физически подобни на митичните зверове? Макар никога да не беше виждала дракон, дори сред нейния народ имаше легенди и всъщност тя помнеше една приказка, която й бяха разказвали като дете — накъсана и объркана история, която се разказваше рядко, защото не беше особено забавна. „Дракони плуват в небето. Зъби секат и кръв се лее като дъжд. Дракони воюваха едни с други в безбройна чет, а земята долу и всичко, що обитаваше по нея, се свиваше от страх. Дъхът на драконите палеше пожар в небето…“

Най-сетне стигнаха при чакащия ги Саг’Чурок. Щом Гунт Мач спря, Калит се смъкна на земята и краката й едва не се огънаха под нея. Изправи се и огледа наоколо.

Парчета от череп. Огромните зъби разядени и нацепени. Все едно съществото просто бе раздробено с един удар.

Погледна нагоре и видя, точно над себе си, тъмна точица, която се въртеше в кръг. „Показва се. Това тук, това е важно.“ Най-сетне разбра какво толкова бе възбудило К’Чаин Че’Малле. Не страх. Не гняв. „Предчувствие. Очакват нещо от мен.“

С усилие надви мигновено обзелата я паника. С пресъхнала уста и някак странно бездомна вътре в собственото си тяло, тя се залута сред полето от кости. Имаше жлебове, издълбани в натрошените плочки на черепа, следи от хапания или от нокти. Намери един изкъртен зъб и го издърпа от паяжината треви, тежък като кривак в ръцете й. Избелял от слънцето и излъскан от едната страна, очукан и с цвета на кехлибар от другата. Още малко и щеше да се разсмее — част от нея никога не беше вярвала в дракони.

К’Чаин Че’Малле останаха на почтително разстояние и я наблюдаваха. „Какво искате от мен? Трябва ли да се моля? Да вдигна каменна грамада? Да пусна кръв?“ Търсещият й поглед се спря на нещо — голям къс от тила на черепа, а забит в него… Приближи се и се наведе.

Зъб, почти като този, който носеше, само че по-голям и странно обезцветен. Слънцето не бе успяло да го избели. Зърната пясък, които носеше вятърът, не бяха протрили емайла му. Дъждът не бе излъскал повърхността му. Беше откъснат от корена си, толкова дълбоко се беше забил в драконовия череп. И имаше ръждив оттенък.

Остави долу зъба, който носеше, и коленичи. Пръстите й опипаха червеникавия зъб. Хладен като метал, студ, опълчил се на слънцето и изгарящия му зной. Повърхността напомни на Калит за вкаменено дърво. Зачуди се на какво ли същество трябва да е принадлежал… „Железен дракон? Но как е възможно това?“ Опита се да извади зъба, но той не искаше да помръдне.

Саг’Чурок заговори в ума й със странно заглъхващ глас.

„Дестраянт, на това място е трудно да те достигна. Ума ти. Отатаралът ни се опълчва.“

— Кое?

„Няма един-единствен бог. Никога не може да има един-единствен бог. За да има едно лице, трябва да има друго. На’Рук не го виждат точно в тези термини, разбира се. Те говорят за сили на противопоставяне, за необходимостта от напрежение. Всичко, което обвързва, трябва да е обвързано към два фокуса, най-малко. Дори да съществува, един самотен бог, изолиран в своето съвършенство, ще осъзнае необходимостта от сила извън него самия, извън неговото всезнание. Ако всичко остане вътре в себе си, дестраянт — изключително в себе си тоест, — то тогава няма никаква причина да съществува каквото и да е, никаква причина за самото сътворение. Ако всичко е подредено, незасегнато от хаоса, то вселената, която е била, е и ще бъде, е без смисъл. Без стойност. Богът бързо би осъзнал, следователно, че собственото му съществуване също е без смисъл, и би престанал да съществува. Би се покорил на логиката на отчаянието.“

Тя оглеждаше ръждивия зъб. Думите на Саг’Чурок шепнеха в главата й.

— Съжалявам — въздъхна Калит. — Не разбирам.

Но пък може би разбираше.

К’Чаин Че’Малле продължи:

„В своето знание богът би разбрал необходимостта от онова, което е извън него, извън прекия му контрол. В това напрежение ще се намери смисълът. В тази борба ще се роди стойността. Ако така устройва теб и твоя вид, дестраянт, запълни етера с богове, с богини, с Първи герои, духове и демони. Коленичи пред многото, но никога — никога, Калит — не поддържай вяра, че съществува само един бог, че всичко, което е, пребивава в този бог. Придържаш ли се към такава вяра, то тогава по всеки път на разсъждение, който следва, не можеш да не заключиш, че този твой единствен бог е прокълнат, същество на невъзможни аспирации и оглушителна несправедливост, капризно в жестокостта си, сляпо за милостта и лишено от жалост. Не ме разбирай погрешно. Избери да обитаваш в този свой бог колкото искаш, но същевременно се постарай да признаеш, че има «друг», че има съществуване извън твоя бог. И ако твоят бог има лице, то тогава и онзи другият има. В това осъзнаване, дестраянт, ще можеш да схванеш свободата, която е в самата сърцевина на целия живот: че изборът е единственият морален акт и че всичко, което някой избира, може да бъде съдено в морален контекст само ако този избор е свободен.“

Свобода. Тази идея й се подиграваше.

— Какво… какво е този „отатарал“, за който спомена, Саг’Чурок?

„Поругани сме затова, че разкрихме лика на този друг бог — този бог на отрицанието. Вашият вид има погрешна представа за магията. Вие режете вените на други светове и пиете от кръвта, и това е вашето чародейство. Но не разбирате. Целият живот е чародейство. В самата си същност душата е магическа и всеки процес на химия, на почитание и на съдействие, на подчиняване и на борба — на всякакво въобразимо ниво — е съпричастен към магията. Унищожиш ли магията, унищожаваш живота. — Последва дълга пауза, а след това през Калит протече горчива насмешка. — Когато убиваме, ние убиваме магия. Прецени величината на това престъпление, ако смееш.“

„Питаш какво е отатарал? Отатарал е противоположното на магията. Отрицание спрямо сътворение, отсъствие спрямо присъствие. Ако животът е твоят бог, то отатарал е другият бог и този бог е смъртта. Но моля те, разбери, той не е враг. Той е необходимата проява на сила в опозиция. И двете са съществени, и двете са обвързани в природата на самото съществуване. Ние сме поругани затова, че разкриваме истината.“

„По-низшите същества на този и на всеки друг свят изобщо не оспорват това. Тяхното разбиране е безрезервно. Когато убиваме зверовете, живеещи на тази равнина, когато стягаме челюстите си около тила им. Когато стискаме силно, за да запушим гръкляна. Когато правим всичко това, ние гледаме, с вътрешно състрадание, с дълбоко разбиране, как светлината на живота напуска очите на жертвата ни. Виждаме как борбата отстъпва на приемането. И в своите души, дестраянт, ние плачем.“

Тя все още беше на колене, но по лицето й вече се стичаха сълзи, докато всичко, което чувстваше Саг’Чурок, протичаше през нея, горчиво като отрова, и се просмукваше дълбоко в душата й.

„Убиецът, драконът Отатарал, беше окован. Но ще бъде освободен. Те ще го освободят. Защото вярват, че могат да го държат под властта си. Не могат. Дестраянт, сега ще ни дадеш ли лицето на нашия бог?“

Тя се обърна.

— Как се очаква да направя това? Този дракон Отатарал ли е вашият бог?

„Не, дестраянт — отвърна с тъга Саг’Чурок. — Другият е.“

Тя прокара длани през възлите на сплъстената си коса.

— Това, което искате… това лице. — Калит поклати глава. — Трябва да е живо. Живо същество. Вие строите кули с форма на дракони, но тази вяра е рухнала, унищожена от провала. Били сте предадени, Саг’Чурок. Всички. — Обхвана с ръка лобното място. — Вижте тук — „другото“ е убило вашия бог.

Вече всички К’Чаин Че’Малле се бяха обърнали към нея.

— Моят народ също беше предаден. Изглежда, че все пак между всички нас има нещо общо — добави Калит с горчивина. — Това поне е някакво начало. — Огледа отново полето с разпилените кости. — Тук няма нищо за нас.

„Не разбираш, дестраянт. То е тук. Всичко е тук.“

— Какво искате да направя? — Отново бе готова да заплаче, но този път от безпомощност. — Те са само… кости.

Сепна се, щом Риток пристъпи напред и огромните остриета се вдигнаха заплашително.

Някаква безмълвна заповед видимо блъсна Ловеца в гърдите и той спря разтреперан, с полуразтворени челюсти.

Калит осъзна, че ако се провали, като нищо може да я убият. Да я посекат, както бяха направили с Червената маска, горкия глупак. Тези същества понасяха провала не по-добре от хората.

— Съжалявам — прошепна тя. — Но аз не вярвам в нищо. В никакви богове, в нищо. О, те може и да съществуват, но им е все едно за нас. И защо не? Ние унищожаваме, за да създадем. Но отричаме стойността на всичко, което унищожим, което прави унищожението по-поносимо за съвестта ни. Всичко, което пресъздаваме, за да ни устройва, е смалено, първоначалната му красота е изгубена завинаги. Нямаме ценностна система, която да не разорява света, която да не избива зверовете, с които го делим — все едно, че ние сме боговете. — Смъкна се на колене и стисна главата си с ръце. — Откъде идват тези мисли? Всичко беше толкова по-просто някога, тук — в ума ми — толкова по-просто. Духове долни, колко искам да се върна!

Докато осъзнае, че се удря в слепоочията, две грамадни ръце я сграбчиха за китките и я спряха. Тя вдигна глава и зяпна в смарагдовите очи на Гунт Мач.

И за първи път Щерката заговори в ума й:

„Отпусни се. Вдишай дълбоко моя дъх, дестраянт.“

Отчаяният дъх на Калит улови някаква странна лютива миризма, излъчена от Гунт Мач.

Светът се завъртя. Тя се килна назад и се просна на земята. Нещо се разгъна в черепа й, избуя като неземно цвете, отровно и мамещо… Калит се отскубна от тялото си, понесе се в пустото…

И се озова застанала върху студен влажен камък, ноздрите й бяха изпълнени с остра лютива миризма. Щом очите й се приспособиха към сумрака, тя извика и се олюля.

Над нея се извисяваше дракон, лъскавите му люспи бяха с цвят на ръжда. Огромни шипове бяха пронизали предните му крайници и задържаха съществото приковано за огромно чворесто дърво. Други шипове бяха забити в туловището му, но неимоверната му тежест ги беше разхлабила. Клинообразната му глава, голяма колкото фургон, висеше и от устата му капеше лига. Крилете му висяха смачкани като съборени от бурен вятър шатри. Прясна кръв се бе стекла в подножието на дървото, тъй че то се издигаше с прикованото за него чудовище като от блеснала червена локва.

„Убиецът, драконът Отатарал, беше окован. Но ще бъде освободен… — отекнаха в ума й думите на Саг’Чурок. — Те ще го освободят.“

Кои? Все едно, осъзна тя. Щеше да стане. Този дракон Отатарал щеше да бъде освободен, за да се развихри над света, над всички светове. Сила на отрицание, убиец на магия. И те щяха да изгубят властта си над него — само полудели глупци можеха да повярват, че е възможно да се зароби такава сила.

— Чакай — изсъска тя и мислите й препуснаха, — чакай. Сили в опозиция. Вземи едната — прикови я за дърво — и другата е изгубена. Не може да съществува, не може да оцелее, взряна в Бездната и невиждаща нищо, никого, никакъв враг. Затова сте изгубили своя бог, Саг’Чурок. Или, ако той все още е жив, хвърлен е в забвението на лудостта. Твърде сам. Сиротен… също като мен.

Прозрение някакво. Можеше ли да я доведе до нещо?

Калит се взря в дракона.

— Когато най-после бъдеш освободен, тогава може би твоето „друго“ ще се върне, за да се срази с теб отново. В тази вечна битка. — Но пък този план вече се беше провалил. Щеше отново да се провали, защото беше сгрешен — нещо беше сбъркано в него, нещо беше… неправилно. „Сили в опозиция, да, това го разбирам. И всички ние играем своите роли. Всеки от нас създава своите «други» и чертаем пътя на своя живот като този вечен боен поход, време на победи и време на загуби. Битки и рани, триумфи и горчиви поражения. В убежденията си заемаме своите укрепления. В жестокостта си изковаваме своя мир. В мира печелим своята самота.“

Някъде, далече зад нея, тялото на Калит лежеше проснато сред полумъртвите треви, захвърлено върху скалната твърд на Пустинните земи.

„То е тук. Всичко е тук.“

— Ние наистина сме прекършени. Ние сме… паднали.

Какво да се направи тогава, след като битката не може да бъде спечелена? Никакви отговори не изникваха. Единствената истина, извисила се пред нея, бе това потопено в кръв жертвоприношение, обречено да бъде отменено.

— Вярно ли е в такъв случай, че един свят без магия е мъртъв свят? Това ли обещаваш ти? Това ли е твоето бъдеще? Но не, защото когато най-сетне бъдеш освободен, твоят враг отново ще се пробуди и войната ще започне отново.

В този план нямаше никакво място за смъртни. Нужен бе нов път към бъдещето. За К’Чаин Че’Малле. За всички човешки същества във всяка империя, във всяко племе. Щом нищо не се променяше в смъртния свят, тогава нямаше да има край за конфликтите, за безконечните сили в опозиция, било то култури, религии или каквото и да е.

Представа си нямаше как може този разумен свят да е толкова глупав.

— Те искат вяра от мен. Религия. Искат да се върнат към суетата на праведността. Не мога да го направя. Не мога. Риток по-добре да ме убие, защото ще им предложа съвсем не това, което искат да чуят.

Изведнъж отправи поглед нагоре в безоблачното синьо небе, зной пропълзя по оголените й ръце и крака, вадички от засъхнали сълзи бяха оставили бразди по страните й. Изправи гръб. Мускулите й се бяха схванали. Горчив вкус бе полепнал на езика й.

К’Чаин Че’Малле продължаваха да се взират в нея.

— Добре — промълви тя. — Давам ви ето това. Намерете своята вяра един в друг. По-надалече не гледайте. Боговете ще воюват, а единственото, което ще правим ние, ще е да останем незабележими за тях. Ниско наведени. Движим се тихо. Извън погледите им. Ние сме мравки в тревата, гущери сред скалите. — Калит помълча. — Понякога, там отвън, ще намерите най-чистата изява на тази философия. Може би у един, може би у десет хиляди. Които не търсят никаква друга същност, никаква друга сила, никаква друга воля. Обвързани единствено от приятелство, от неотменима вярност. И все пак лишени от всякаква арогантност. Мъдри в смирението си. И този един, или десет хиляди, са на път. И един да е, подготвя се безпогрешно, не да размаха юмрук към небесата, а да вдигне самотна шепа, шепа, пълна със сълзи. — Усети се, че гледа с гняв гигантските влечуги. — Искате вяра? Искате някой или нещо, в което да вярвате? Не, не почитайте единия или десетте хиляди. Почитайте жертвата, която те ще направят, защото я правят в името на съпоставката — единствената кауза, за която си струва да се бориш и да умреш.

Изведнъж изтощена, Калит се обърна и изрита настрани избелелия от слънцето зъб в краката й.

— Сега да идем да намерим своите поборници.

Поведе ги и К’Чаин Че’Малле се примириха с това. Саг’Чурок загледа крехкото дребничко човешко същество, тръгнало напред със ситни мудни стъпки, надалече от хълма, на който се бяха сразили двата дракона.

И Ловецът К’елл бе напълно доволен.

Долавяше на сладостна вълна гордостта на Гунт Мач.

Гордост от техния дестраянт.

Тегленият от четири вола фургон изтрополи в лагера, пълен с майки, мъже, жени и деца, чиито гласове се извисиха в скръбни ридания. Запротягаха се ръце да прегърнат мъртвите любими, които лежаха струпани като посечени дънери във фургона. Тълпата закипя. Псетата завиха.

На един близък хълм Сеток стоеше загледана в суматохата в лагера. Беше съвсем неподвижна, само лекият ветрец развяваше дългата й коса. Воини тичаха към юртите си, за да се подготвят за битка, макар никой да не знаеше лицето на врага и да нямаше никаква диря, която да проследят. Кандидат бойни водачи викаха и ревяха, биеха се в гърдите или размахваха оръжия. Въпреки цялата скръб и гняв имаше нещо жалко в цялата сцена, нещо, което я караше да обърне гръб, изведнъж уморена.

Никой не обича да е жертва на непознатото. Тласнати бяха да ударят безразсъдно, тласнати бяха към безразборно насилие над всеки, който се окажеше наблизо. Чуваше как някои воини призовават за мъст над ак’рините, над д’расиланите и дори над ледериите.

Кланът Гадра тръгваше на война. Боен водач Столмен бе под обсада в палатката си и откажеше ли да утоли убийствената жажда на воините си, щеше да бъде свален с кръв. Не, той щеше да се вдигне, да загърне тежкото наметало от бедерин на раменете си и да вземе двуострата бойна брадва. Жена му, по-яростна от самия Столмен, щеше да започне да рисува бялата маска на смъртта, костената усмивка на убиеца върху нашареното с белези лице на съпруга си. Майка й, сбръчканата вещица с лице остро като томахавка, щеше да направи същото на нея. Баргастите щяха да тръгнат на война.

Видя излизащия от палатката на Столмен Кафал. Дори от толкова далече успя да долови безсилието му, щом той закрачи към най-голямата тълпа воини. А когато стъпките му се забавиха и той най-сетне спря, Сеток го разбра много добре. Беше загубил в разговора с Гадра. Видя го как се огледа, после тръгна към друга самотна фигура. Торент.

Торент вече оседлаваше коня си. Не за да се включи в това безумие. А за да се махне от него.

Кафал се запъти към воина оул, а Сеток тръгна надолу, за да се срещне с двамата.

Думите, които си размениха, преди да стигне до тях, бяха кратки и явно не удовлетвориха Великия магьосник. Той я видя и се обърна към нея.

— И ти ли?

— Ще замина с теб — каза тя. — Вълците изобщо няма да се включат в това. То е празно.

— Гадра са решили да поведат война срещу ак’рините — каза Кафал. — Но ак’рините не са направили нищо.

Тя кимна и посегна да махне от лицето си дългата си руса коса — топлият вятър я навираше в очите й.

Торент яхна коня. Лицето му беше измъчено като на човек, който не е спал добре.

Кафал се обърна към него.

— Почакай! Моля те, Торент, почакай.

Мъжът направи гримаса.

— Това ли ще е животът ми? Дърпан от шатрата на една жена на друга? Между разгонени кучки ли трябва да минат дните ми? Или вместо това да избера да се бия на ваша страна? Защо да го правя? Вие, баргастите, с нищо не сте по-различни от моя народ и ще споделите неговата съдба. — Кимна към Сеток. — Детето вълк е право. Лешоядите на тази земя ще затлъстеят.

Сеток зърна за миг нещо скрито зад туфа трева. Заек… не, Таламандас, онова същество от оплетени върви и пръчки. Дете на лудите баргастки богове, дете на деца. Шпионираше ги. Тя се усмихна презрително.

— Но къде ще отидеш, Торент? — попита Кафал.

— Ще ида при Туул и ще го помоля за извинение. Ще му поискам прошка, защото аз трябваше да съм воинът, паднал срещу ледериите в защита на децата на Оул. Не неговият приятел. Не онзи мезла.

Очите на Кафал се разшириха при думите на Торент, но след миг той отпусна унило рамене.

— Ех, Торент. Малазанците умеят да… — Погледна оула с тъжна усмивка. — Засрамват ни всички. Туул ще отхвърли думите ти — няма нищо за прощаване. Няма никакво престъпление, в което да си обвинен. Било е ход на самия мезла, негов личен избор.

— Той тръгна напред вместо мен…

— А ти щеше ли да се справиш толкова добре като него, Торент?

Жесток въпрос и Сеток видя как уязви младия воин.

— Това не е…

— Е — прекъсна го рязко Кафал. — Ако Ток бе преценил, че го превъзхождаш в боя, щеше да прати теб срещу ледериите. А той щеше да отведе децата. И ако сега на този кон пред мен седеше малазанецът, той нямаше да хленчи за прошка. Разбираш ли ме, Торент?

Мъжът изглеждаше жестоко поразен от думите на Кафал.

— Дори да е така, тръгвам към Туул, а след това ще поема сам. Избрал съм. Не връзвай нишки към съдбата ми, Велики магьоснико.

Сеток се изсмя горчиво.

— Не той ще го направи, Торент.

Очите му се присвиха. Мислеше, че ще й отвърне — с обвинения, с гняв, с възмущение. Но той замълча и само стисна юздите. После погледна Кафал.

— Ти вървиш, но аз препускам. Няма да се забавям, за да ти угодя…

— А ако ти кажа, че мога да пътувам така, че да стигна до Туул много преди тебе?

— Не можеш.

Сеток видя как Великият магьосник облиза пресъхналите си устни. Видя потта, появила се на широкото му плоско чело, и сърцето й затуптя по-силно.

— Кафал — каза тя твърдо. — Това не е твоята земя. Лабиринтите, за които говори твоят народ, тук са слаби — съмнявам се, че изобщо можеш да ги достигнеш. Боговете ти не са готови.

— Не говори за баргастките богове! — писна тънък гласец. Куклата Таламандас излезе иззад туфата и се приближи към тях с къси подскоци. — Нищо не знаеш, вещице…

— Знам достатъчно — отвърна тя. — Да, вашият вид е вървял някога по тези равнини, но преди колко време е било това? Воювали сте с Тайст Едур. Изтласкани сте били оттук. Преди хиляда години? Десет хиляди? А сега се връщате, за да отмъстите за предците си, но заварвате едурите съвсем различни от легендите ви. За разлика от баргастите, те са продължили…

— Както винаги правят победителите — изсъска куклата. — Раните им са изцерени бързо, да. Нищо не гноясва, нищо не гние, няма горчивина на езиците им.

Тя го погледна невярващо.

— Как можеш да кажеш това? Императорът им е мъртъв. Бяха прогонени от всички земи, които завладяха!

— Но не от нас!!!

Врясъкът накара много глави да се извърнат към тях. Приближиха се воини. Кафал мълчеше, лицето му беше изопнато и безизразно, но Торент се наведе от седлото си и примижа надолу към чилето от върви и клечки, все едно се съмняваше дали е с ума си.

Сеток се усмихна на Таламандас.

— Да, точно това ви гложди, нали? Така. Сега… — Тя се извърна към двадесетината воини, струпали се в полукръг пред тях. — Сега, да, вие ще нанесете същото поражение на ак’рините. Рани, които ще гноясат, гнило, което ще се просмуче дълбоко в душата, ще носи жесток вкус с всеки издишан дъх.

Тирадата й сякаш ги стъписа. Тя се изплю на земята.

— Не те избиха съгледвачите ви. Всички знаете това. Но ви е все едно. — Посочи Кафал. — И тъй, Великият магьосник сега отива при Туул и ще му каже: „Боен господарю, още един клан се откъсна. Повеждат безсмислена война срещу погрешен враг.“ И ще стане така, че заради действията на клана Гадра всеки народ в тази земя ще се вдигне срещу баргастите. Ак’рини, д’расилани, керини, сафини, болкандо. Ще бъдете нападнати от всички страни. А тези от вас, които не бъдат убити в битка, ще бъдат прогонени в Пустинните земи, онзи огромен океан от нищо, и там ще изчезнете, костите ви ще станат на прах.

Тълпата се раздвижи, воините се заотдръпваха, щом намръщеният Боен водач Столмен закрачи тежко напред. Жена му вървеше на крачка зад него. Очите й бяха подивели от омраза. Гневният й поглед се прикова в Сеток.

— Това правиш ти, вещице — изхриптя тя. — Отслабваш ни. Непрекъснато се опитваш да ни отслабиш!

— Толкова ли бързаш да видиш как децата ти умират? — попита Сеток.

— Бързам да видя как печелят слава!

— За себе си или за теб, Секара?

Секара понечи да се нахвърли върху нея, но Столмен изпъна ръка и я спря. Макар да не можа да го види, погледът, който му хвърли жена му, бе изпълнен с отровна злост.

— Ела с мен, дете на вълците — каза Торент. — Ще се махнем от тази лудост.

И й подаде ръка.

Тя я стисна под лакътя и той с лекота я вдигна на коня. Тя го прегърна през кръста, а той попита:

— Имаш ли нужда да си вземеш нещо, Сеток? От шатрата си?

— Не.

— Отпратете ги! — изръмжа Секара. — Вървете си, чуждоземни лъжци! Ак’рински шпиони! Вървете да тровите своите! Със страх — кажете им, че ние идем! Бялото лице на баргастите! И отново ще направим тази земя свой роден дом! Кажи им го, вещице! Те са нашествениците, не ние!

Сеток отдавна бе усетила усилващата се сред жените в клана неприязън. Твърде много привличаше очите на мъжете им. Дивостта й ги правеше жадни, любопитни — тя не беше сляпа за всичко това. Все пак това изригване на омраза и злъч я стъписа, уплаши я. Насили се да издържи на гневния поглед на Секара обаче и каза:

— Аз съм владетелката на хиляда сърца.

И щом го изрече, погледна с веща усмивка мъжа на Секара.

— Спри вече! — сопна й се Торент. — Живи ли искаш да ни одерат?

Секара бе извадила нож. Тълпата беше нараснала и вече ги обкръжаваше. И Сеток най-сетне видя, че в нея има много повече жени, отколкото мъже. Усети, че се присвива под изпълнените им с омраза погледи. И не бяха само съпруги. Това, че седеше притисната плътно в Торент, разпалваше огъня в очите на по-младите жени, девиците.

Кафал, пребледнялото му лице бе като ужасна пародия на бялата маска на воините, каза тихо:

— Ще отворя лабиринт. С помощта на Таламандас. Напускаме заедно, иначе ще ви убият тук, разбирате ли? Твърде късно е за Гадра — думите ти съдържаха твърде много истина, Сеток. Те са засрамени.

— Побързай тогава — изръмжа Торент.

— Таламандас — викна Кафал.

— Остави ги на съдбата им — измърмори съществото, беше се присвило като малък уплашен таласъм и трепереше, дърпано сякаш от невидими ръце.

— Не. Всички.

— Ще съжаляваш за щедростта си, Кафал.

— Лабиринтът, Таламандас.

Съществото изръмжа, след това се изправи и разпери широко тънките си ръце-пръчки.

— Кафал! — изсъска Сеток. — Почакай! Има нещо гад…

Нажежен до бяло огън изригна около тях с внезапен оглушителен рев. Конят изцвили, изправи се на задните си крака. Сеток се изпусна и полетя на земята. Изпепеляващ зной, изтръпващ студ. Толкова бързо, колкото се появиха, пламъците изчезнаха с трясък, който отекна в черепа й. Ритник от копито в бедрото я отпрати назад, болката запулсира. Последва непроницаем мрак или — помисли си тя стъписана — беше ослепяла. Очите й се втвърдиха в кухините като сварени яйца…

След това зърна някакъв смътен блясък, нещо размито, като отразена от острие светлина. Конят на Торент отстъпваше назад и тръскаше глава — воинът оул все още бе на седлото и тя го чу как изруга, докато се мъчеше да го удържи. Беше извадил ятагана си.

— Богове на бездната!

Викаше Кафал. Сеток се надигна. Камениста мокра земя, буци размекната плесенясала пръст или птича тор зажвакаха под нея, замириса й на изгоряла трева. Запълзя към размитото петно в сумрака, откъдето идваше гласът на магьосника, мъчеше се да надвие гаденето си.

— Глупак — изграчи немощно. — Трябваше да се вслушаш. Кафал…

— Таламандас. Той е… той е унищожен.

Вонята от нещо тлеещо вече бе по-силна и тя успя да различи блясъка на разпръснати въглени.

— Изгоря ли? Изгоря, нали? Грешният лабиринт — той го изяде, погълна го. Предупредих те, Кафал. Нещо е заразило лабиринтите ви…

— Не, Сеток — прекъсна я Кафал. — Не е така, както казваш. Знаем за тази отрова. Бяхме опазени от нея. Това е… различно. Духовете да ни пазят, изгубихме най-великия ни шаман…

— Не го знаеше, нали? Този портал. Това е различно от всичко, което си познавал, нали? Чуй ме! Това се опитвах да ти кажа!

Торент слезе от коня, мокасините му затупаха по меката, странно поддаваща земя.

— Млъкнете, и двамата. После ще спорите какво стана. Вслушайте се в ехото — мисля, че сме затворени в кухина под земята.

— Добре — каза Сеток и бавно се изправи. — Трябва да има изход.

— Откъде знаеш?

— Защото има прилепи.

— А аз имам тая проклета кобила! Кафал — пренеси ни някъде другаде!

— Не мога.

— Защо?

— Силата беше на Таламандас. Обвързване на споразумения, обещания, с безброй човешки богове. С Гуглата, Господаря на смъртта. Баргастките богове са млади, твърде млади. Аз… Не мога дори да ги усетя. Съжалявам, не знам къде сме.

— Прокълнат съм да вървя след глупаци!

Сеток потръпна от болката в този вик. „Горкият Торент. Ти тъкмо искаше да се махнеш оттам, да препуснеш. Далече. Глупавото ти чувство за чест настояваше да идеш при Туул. И виж сега…“

Дълго и тримата мълчаха, чуваше се само дъхът им и тревожното пръхтене на кобилата. Сеток се опита да долови някакво течение във въздуха, но нямаше нищо. Бедрото я болеше и тя седна. После избра произволна посока и запълзя. Пластът тор стана по-дебел, ръцете й затъваха до китките. След това се натъкна на каменна преграда. Изтри мръсотията от дланите си и заопипва с пръсти.

— Чакайте! Тези камъни са подредени — намерих стена.

Чу зад себе си шумолене, а след това — изщракване на кремък и желязо. Искри, след това лумна пламък. След няколко мига Торент бе запалил свещ и поднасяше пламъка към фитила на малък лагерен фенер. Кухината около тях придоби очертания.

Бе изградена от зидани камъни, тези отгоре бяха грамадни и вклинени помежду си в привидно безредие. Тук-там се виждаха кипящи петна от гроздове прилепи, които вече цвърчаха и пискаха възбудено.

— Вижте, ето там! — посочи Кафал.

Прилепите се трупаха до някакви цепнатини и се провираха през тях.

— Има изход.

Торент се изсмя горчиво.

— Погребани сме в гробница. Един ден ще проникнат крадци, ще намерят костите на двама мъже, дете и една проклета кобила. За да я яздим в света на мъртвите, или така може да си помислят поне. Но пък може да се зачудят на следите от дъвчене по всички освен една група кости и на драскотините и дупките в камъка. На малките кости от прилепи и на купищата изсъхнали лай…

— Избий си го това твое въображение, Торент — посъветва го Кафал. — Макар изходът навън да е само цепнатини, знаем, че външният свят е близо. Просто трябва да си прокопаем пътя навън.

— Това е зидана гробница или нещо много подобно, Кафал. Ако започнем да разкъртваме камъните, най-вероятно всичко ще се срути върху нас.

— Нямаме избор.

Той отиде до мястото, през което се бяха провирали прилепите, извади кама и започна да чегърта. След малко Торент се присъедини към него с ловния си нож.

Сеток остана да седи до фенера. Спомените за онзи бял огън я терзаеха. Главата я болеше, все едно горещината бе опърлила мозъка й. Бели петна пулсираха зад очите й. Не можеше да чуе приглушен вой — Вълците бяха изгубени за нея тук. „Що за свят сме намерили? Какво ни очаква отвъд тези каменни стени? Грее ли слънце отвън? Нажежава ли всичко до смърт, или този свят е вечно тъмен и безжизнен?“

„Е, някой е построил това място. Но… ако това наистина е гробница, къде са костите?“

Тя вдигна фенера и зашари със светлината по влажната земя под краката си. Тор, няколко камъка, паднали отгоре. И да беше имало тяло, положено тук, отдавна беше изгнило и се бе разпаднало на пръст. Нямаше остатъци от накити, игли и токи, които да издават някакво облекло.

— Това сигурно е отпреди хиляди години — промълви тя. — Нищо не е останало от погребания тук.

Отвърна й глухото мърморене на Торент, последвано от сумтенето на Кафал, който се обърна към нея.

— Тук, където ровим, Сеток — някой вече е влизал тук. Ако това е гробница, отдавна е била ограбена, опразнена е.

— Откога ограбването включва и самия труп?

— Торта на прилепите сигурно е киселинна — каза Кафал. — Сигурно е разяла костите. Работата е, че можем да изровим пътя си навън и едва ли всичко ще рухне върху нас…

— Не бъди толкова сигурен — каза Торент. — Трябва да направим достатъчно голяма дупка, за да измъкна и кобилата.

— По-добре се примири с мисълта, че ще се наложи да я убиеш.

— Не. Тя е оулски кон. Последният оулски кон и си е моя — не, ние принадлежим един на друг. И двамата сами. Ако тя трябва да умре, и аз ще умра с нея. Нека тази гробница да е нашият дом в света на смъртта.

— Доста мрачно си настроен — каза Кафал.

— Спечелил си е правото — промърмори Сеток, докато оглеждаше пода и бавно обикаляше в кръг. — Аха! — Наведе се и вдигна малко зеленясало кръгче. — Монета. Медна. — Остърга патината и вдигна монетата към светлината. Нито е ледерийска, нито от Болкандо обаче.

Кафал дойде при нея.

— Дай на мен, Сеток. Кланът ми събираше монети, за да си правим бронята от тях. Точно проклетата му ризница от монети замъкна баща ми на морското дъно.

Тя му я подаде.

Той я огледа от едната страна, после от другата, няколко пъти. Накрая въздъхна и й я върна.

— Не. Някаква императрица, струва ми се, с тази царствена осанка. Кръстосаните мечове на другата страна може да са Седемте града, но писмото е съвсем сбъркано. Това не е нашият свят, Сеток.

— Не си и мислех, че е.

— Хайде идвай, Кафал — обади се малко нервно Торент откъм стената.

Кафал се усмихна горчиво и се върна при него.

Силно скърцане, последвано от тежко изтупване, и в камерата лъхна прохладен, натежал от роса въздух.

— Подушвате ли? Това е проклета гора.

Сеток отиде при тях и вдигна фенера. „Нощ, хладно… по-хладно, отколкото Оул’дан.“

— Дървета — промълви тя, присвила очи към кривите стволове навън, едва видими на светлината.

Сигурно имаше блато там — чуваше крякането на жаби.

— Ако е нощ, какво правеха прилепите вътре? — зачуди се Торент.

— Може би е било едва привечер, когато дойдохме. Или пък тъкмо се съмва. — Кафал задърпа нов камък. — Помогни ми с този, Торент. Много е тежък за един човек — Сеток, моля те, стой назад, направи ни място.

Щом извлякоха камъка, се изтъркаляха още няколко. Един голям трегерен камък се откърти със стържене и двамата мъже отскочиха назад, преди да рухне на пода. Вдигнаха се облаци прах и от тавана на гробницата се разнесе ужасен грохот.

Кафал се закашля и махна на Сеток.

— Бързо! Навън!

Тя пропълзя над камъните с насълзени от прахта очи и се измъкна навън. Направи три крачки и се обърна. Чу трополене на падащи от тавана камъни, кобилата изцвили от болка. От зейналия отвор се появи Кафал, последван след миг от Торент, който бе успял някак да смъкне кобилата на колене. Бе стиснал юздите и с резки дърпания я затегли напред. Главата на животното се показа навън, очите блеснаха на отразената светлина.

Сеток никога не беше виждала кон да пълзи — не беше си и помисляла, че е възможно, но тази кобила се провираше през отвора, покрита с прах и вадички пот. Още камъни се срутиха зад животното и то изцвили от болка, задърпа напред, предните крака задращиха във въздуха, щом се надигна от ръба.

Няколко мига след като животното най-сетне се измъкна, обраслият с мъх покрив на гробницата рухна сред грохот и прах. Многолетните дървета, израснали върху него, се катурнаха с трясък на клони и шумолене на листа.

От хълбоците на кобилата се стичаше кръв. Торент я успокояваше и вече почистваше раните.

— Не е толкова зле — измърмори той. — Ако си беше счупила крак…

Сеток видя, че воинът трепери. Връзката, която бе изковал с окаяното си животно, заместваше всички онези, които така жестоко бе откъснал от младия си живот, и бързо се превръщаше в нещо чудовищно. „Ако тя трябва да умре, и аз ще умра с нея.“ Лудост, Торент. Това е просто един проклет кон, глупаво животно, чийто дух е прекършен от юзди и стремена. Ако си беше счупила крак, поне щяхме да се наядем добре.

Кафал огледа дърветата наоколо, после вдигна очи към небето.

— Никакви луни. А звездите изглеждат… мътни — и са малко. Не различавам никакви съзвездия.

— Тук няма вълци.

Той се обърна и я погледна.

— Призраците им са тук — каза тя. — Но… нито един жив. Тичали са тук за последно преди столетия. Столетия.

— Е, има изпражнения от сърни и следи — тъй че не са измрели от глад.

— Не са. Избити са. — Тя се присви зиморничаво. — Кажи ми, как точно трябва да работи умът на онези, които биха поискали да избият до крак всички вълци, които биха избрали никога повече да не чуят скръбния им вой или да видят — с трепет — глутница, изправена гордо на някой рид. Велики магьоснико, обясни ми това, защото не мога да го разбера.

Той сви рамене.

— Ние мразим съперниците, Сеток. Мразим да виждаме разбирането, грейнало в очите им. Не си виждала цивилизовани земи. Животните си отиват. И никога не се връщат. Оставят тишина, а тази тишина се запълва с бърборенето на нашия вид. При възможност ще убием дори и нощта. — Очите му се спряха на фенера в ръката й.

Тя се намръщи и го угаси.

Торент изруга във внезапно настъпилата тъмнина.

— Това не помага, дете на вълците. Ние палим огньове, но тъмнината остава — в умовете ни. Хвърлиш ли светлина вътре, няма да ти хареса това, което ще видиш.

Искаше й се да заплаче. За призраците. За себе си.

— Трябва да намерим път към дома.

Кафал въздъхна.

— Тук има сила. Непозната. Все пак навярно бих могъл да я използвам. Усещам я… накъсана, разбита. Мисля, че не е използвана от дълго, дълго време. — Огледа се. — Трябва да разчистя пространство. Да го осветя.

— Дори без Таламандас ли? — попита Торент.

— Той нямаше да ми е много от помощ тук — отвърна Кафал. — Всички негови връзки са прерязани. — Погледна Сеток. — Ти можеш да помогнеш, дете на вълците.

— Как?

— Призови вълчите призраци.

— Не — отвърна тя нещастно. — Нищо не мога да им дам в замяна.

— Може би изход. В друг свят, дори в нашия, където ще намерят живи събратя, където ще тичат невидими рамо до рамо с тях и ще си спомнят лова, старата вярност, искрите любов.

Тя го изгледа.

— Възможно ли е такова нещо?

— Не знам. Но нека опитаме. Не харесвам този свят. Дори тук, в гората, въздухът е покварен. Мръсен. По-голямата част от нощта е пред нас. Да направим каквото можем, за да се махнем, преди да изгрее слънцето. Преди да ни открият.

— Освети си мястото тогава — каза Сеток.

Навлезе сред дърветата и седна на един обрасъл с мъх ствол на паднало дърво. Не, не паднало, а прерязано чисто — никоя брадва не би могла да постигне такава точност. Защо тогава просто бе оставено тук?

— Това тук е лудост — прошепна Сеток.

Затвори очи и се помъчи да прогони мрачните мисли.

„Призраци! Вълци! Вслушайте се във воя на моя ум! Чуйте скръбта, гнева! Чуйте обещанието ми — ще ви изведа от този пъклен свят. Ще ви намеря събратя. Събратя с гореща кръв, топла козина, плача на новородени кутрета, ръмженето на съперници мъжкари — ще ви покажа степи, деца мои! Простори без край!“

И тогава ги усети: зверовете, които бяха паднали в болка и скръб тук, в същата тази гора, така отдавна. Първият дошъл при нея беше последният оцелял от онова време, хванат натясно и жестоко убит. Чу ехото от ръмжене на псета и викащи човешки гласове. Усети ужаса на вълка, отчаянието и безпомощното му объркване. Усети също как вълчата кръв се изля в разровената пръст, примирението му, разбирането му — в онзи сетен миг, — че ужасната му самота най-после свършва.

Умът й отново зави: безмълвен вой, който все пак накара враните по клоните да се пръснат с лудешко пляскане на криле. Вой, който смрази сърни и зайци по пътеките им, щом някакъв древен страх в душите им се пробуди за живот.

Отвърна й вълчи вой, от всички страни.

„Елате при мен! Съберете всичко, което е останало от силата ви!“

Шумът под дърветата се усили, докато воля и спомени напираха към нея през гъстата папрат. И тя с изумление усети, че са повече от един вид. Някои тъмни, с черна козина и ниски, с грейнали жълти очи; други високи до раменете й, дългокраки и със сребрист косъм, увенчан с абаносовочерно. И видя предците им, още по-едри, с къси муцуни и мускулести.

Прииждаха в невъобразими множества, всеки звяр понесъл смъртните си рани; копия стърчаха от гърла и ребра, кръв бликаше от дълбоките рани. Примки и капани дрънчаха и се влачеха от прекършени крака. Подпухнали от отрова… Виждаше с нарастващ ужас следи от такова ненавистно, злостно клане, че изпищя — писъкът сам се изтръгна от гърлото й.

Торент викаше, мъчеше се да удържи изпадналата в паника кобила, а вълчите призраци прииждаха — хиляди, стотици хиляди. Това беше стар свят и тук, пред нея, се събираше обзет от окаяна нужда за спасение данъкът, натрупан от неговите безумни победители, от триумфиращите му тирани.

О, имаше и други същества, подети от прииждащия прилив, зверове отдавна превърнали се в прах. Видя елени, бедерини, грамадни диви котки. Видя космати същества с широки глави и бивни, стърчащи от черни муцуни… „Толкова много, богове, толкова много…“

— Сеток! Спри! Силата е прекалено голяма — ще ни смаже!

Но тя беше изгубила всякакъв контрол. Изобщо не бе очаквала нещо такова. Натискът, който вече прииждаше от всички страни, заплашваше да я унищожи. Тя плачеше като последното дете на земята, последното живо същество, самотен свидетел на наследството, оставено от нейния вид. Това опустошение. Тази самоубийствена победа над самата природа.

— Сеток!

Изведнъж тя видя нещо, засияло пред нея: портал, нищожно малък, не повече от дупка в земята, където да се свре уплашено зверче. Вдигна треперещата си ръка и го посочи.

— Любими мои — прошепна. — Изходът. Направете го по-голям.

Бяха скитали далече извън залата на заколението, където сякаш бяха принесени в жертва десетки К’Чаин Че’Малле. Фенери, вградени в ниши по стените на коридорите, мятаха треперлива светлина по металните вътрешности, а от тавана висяха дебели кабели, от които капеше лепкава мазнина. Въздухът бе изпълнен с вонята на кисели изпарения и очите им сълзяха. Странични проходи водеха към помещения, пълни със странни, непонятни механизми, с хлъзгав от разлети масла под.

Таксилиан ги водеше все по-дълбоко в плетеницата от широки ниски коридори. На крачка зад него, Раутос чуваше тихото му мърморене, но не можеше да различи думите — боеше се, че Таксилиан може да е полудял. Това беше чужд свят, създаден от чужди същества. Усещането за разбиране им убягваше, а това пораждаше страх.

Зад Раутос, почти по петите му, вървеше Брет. Кашляше и едва си поемаше дъх, сякаш се задушаваше от нескончаемите си приказки за удавяне.

— Тунели! — съскаше тя. — Мразя тунели. Дупки, пещери. Тъмни — винаги тъмни. Къде ни води той? Минахме безброй рампи, водещи към по-горни нива — какво търси тоя глупак?

Раутос нямаше отговори, тъй че си мълчеше.

Зад Брет Шеб и Напет се дърлеха. Скоро щяха да стигнат до бой. Твърде много си приличаха. И двамата порочни, и двамата дълбоко неморални, и двамата родени предатели. На Раутос му се искаше да се убият — нямаше да им липсват.

— А! — извика Таксилиан. — Ето го!

Раутос пристъпи до него. Стояха на входа на просторна осмоъгълна зала. Обкръжаваше я тясна тераса на нивото на прохода, по който току-що бяха минали. Подът се губеше надолу в тъмнина. Таксилиан зави надясно, вдигнал фенера.

Чудовищният механизъм, изпълнил центъра на огромното пространство, се извисяваше ниво след ниво — само малко от тях с балкони, подобни на терасата, на която се намираха — и изчезваше над главите им. Като че ли беше изцяло от метал, който лъщеше като месинг или най-чисто желязо; осем цилиндъра, всеки голям колкото градска кула. От завинтените обръчи, стегнали сегментите на всяко второ ниво, стърчаха кранове, а към тях бяха закрепени черни еластични въжета, които се изпъваха навън като нишки на изоставена паяжина и се събираха в огромни метални кутии, закрепени на стените. Раутос надникна надолу и едва успя да открои промяна във формата на кулите, сякаш всяка от тях се издигаше върху купол като на пчелен кошер.

Погледът му се спря върху парче метал, съвършено огънато между две сглобки, и той се намръщи. Сякаш пластове наноси се разчистиха от някакъв дълбоко заровен спомен. Умът му посегна да се докопа до него, но заслепяващите облаци се върнаха и го отнесоха. Той залитна и щеше да падне от терасата, ако Брет не беше го дръпнала грубо.

— Идиот! Да се убиеш ли искаш?

Той тръсна глава.

— Извинявай. Благодаря.

— Няма защо. Реагирах по инстинкт. Ако бях помислила, сигурно щях да те оставя. Ти си нищо за мен, дебело старче. Нищо. Никой нищо не значи за мен тук, никой от вас.

Почти викаше, за да я чуят всички.

— Тая кучка няма ли да млъкне най-после? — изсумтя Шеб.

Брет се обърна рязко към него.

— Жаден си за проклятие, а? Коя част от тялото ти искаш да изгние първа? Или аз да избера?

— Само да хвърлиш магията си върху мен, ще те удуша.

Тя се изсмя и му обърна гръб.

— Играй си с Асейн, ако ти трябва толкова.

Раутос вдиша дълбоко няколко пъти, за да се успокои, и пое след Таксилиан, който крачеше по терасата, без да откъсва очи от съоръжението.

— Машина е — каза той, когато Раутос го настигна.

— Какво? Като в мелница ли? Но не виждам нищо като зъбни колелета или…

— Или нещо подобно, да. Зъбните колелета, предавки и лостове можеш да ги скриеш в корпуси, за да се опазят чисти от пясък и така нататък. Още по-практично, можеш да затвориш неща и да прилагаш променливи налягания, с което да движиш нещата от едно място на друго. Обичайна практика е в алхимията, особено когато се създадат съответни налягания с помощта на топлина и студ. Веднъж видях едно чародейно изобретение, което можеше да извлича етера от стъкленица и да загасва запалената свещ вътре. Пазена със заклинание помпа, която извличаше жизнената сила от въздуха. — Той махна към кулите. — Топлина, студ — мисля, че това са нещо като огромни камери под налягане.

— За каква цел?

Таксилиан го погледна с блеснали очи.

— Точно това смятам да открия.

Нямаше никакви стълби или мостове към кулите. Таксилиан го поведе обратно към входа.

— Сега отиваме нагоре.

— Трябва ни храна — каза Ласт притеснено, дори малко уплашено. — Може да се изгубим тук…

— Престани да хленчиш — изръмжа Напет. — Мога да ни извадя оттук по всяко време.

— Никой от вас — намеси се Асейн за изненада на всички — не иска да говори за онова, което намерихме в първата зала. Точно от него бягаме всички. Онези… онези чудовища… те са изклани. — Погледна ги с гняв и продължи: — Онова, което ги е убило, може все още да е тук! Нищо не знаем за тези неща…

— Ония чудовища не са загинали в битка — каза Шеб. — Това, което видяхме, е ритуално убийство. Жертви, това са те.

— Може би не са имали избор.

Шеб изсумтя.

— Не се сещам за много зверове, които сами избират да ги принесат в жертва. Разбира се, че не са имали избор. Това място е изоставено — усеща се. Надушва се в спарения въздух.

— Като се качим горе, ще излезем от влажното и ще можем да видим дали има следи в прахта — каза Ласт.

— Богове на бездната, и от селяка най-сетне да има полза — обади се Напет.

— Да тръгваме тогава.

Таксилиан пое нагоре, останалите отново тръгнаха след него.

Зареян между всички тях, безмълвен, почти заслепен от скръбта, която се лееше като пелени дъжд, призракът закопня да се пресегне. Към Таксилиан, към Раутос, дори към мудния и бавно мислещ Ласт. В тяхното странстване из недрата на Драконовата крепост бе изригнало знание, беше го блъснало с такава гръмовна сила, че го замая.

Познаваше това място. Знаеше името му. Вкоренената Калси. Владение на К’Чаин Че’Малле, гранична цитадела. Огромно тяло, вече изцедено от всякакъв живот, труп, застанал с пусти очи сред равнината. И знаеше, че Шай’гал е изклал Ловците К’елл. Та избиването им да запечата падането на тази крепост.

„Чакало ги е поражение. Монотонен шепот, песен на люспи. Великата армия, изпратена оттук, е била унищожена. Останал е само един жалък ариергард. Стражите Дж’ан са извели Матроната на полето на падналите, за да я погребат там завинаги.“

„Таксилиан! Чуй ме. Това, което е безжизнено, не е непременно мъртво. Това, което пада, може да се вдигне отново. Внимавай — много внимавай — в това място…“

Но виковете му оставаха нечути. Затворен беше отвън, безпомощен с всичко, което разбираше, с този водопад от тайни, които пропадаха в бездна от невежество.

Вече знаеше как негодува в ума си Асейн, как копнее да избяга от собствената си плът. Искаше да се изтръгне от всичко, което я проваляше. Проклетата й плът, умиращите органи, самият й ум. Осъзнала беше, че тялото е затвор, но затвор обречен на жестока, неумолима развала. О, винаги съществува онзи последен полет, когато ръждясалите решетки престават да са преграда. Когато душата е свободна да отлети, да разпери криле в търсене на невидими брегове. Но с това освобождение — доколкото знаеше тя — всичко, което наричаше „себе си“, щеше да се изгуби. Асейн щеше да свърши. Да спре. А онова, което се раждаше от пепелта, не се интересуваше от живото, оставено назад, не се интересуваше от предишния свят на болка и страдание. Преобразяваше се в безразличие и всичко отминало — всичко принадлежало на свършилия вече тленен живот — не означаваше нищо за него. Не можеше да възприеме тази ужасна истина.

Въпреки това копнееше за смъртта. Копнееше да избяга от изсъхналата си коруба с цялата й бързо напредваща немощ, с цялата жалост на невъзвратимо прекършеното. Само страхът я задържаше — назад от тази издатина в осемстенната зала, назад от онова фатално пропадане към невидимия под някъде долу. И същият този страх пълзеше сега към нея. Демони обитаваха тази крепост. Боеше се от онова, което предстоеше.

На стъпка зад нея вървеше Ласт, уместно избрал да остане в ариергард. Раменете му бяха изгърбени, главата наведена, сякаш таванът на коридора бе много по-нисък, отколкото беше в действителност. Беше мъж, роден да отваря пространства, безгранични небеса, необятни простори. В този обитаван от духове лабиринт се чувстваше смален, почти осакатен. Замаята го обземаше на всяка извивка и завой. Виждаше как се стесняват стените. Усещаше металната грамада, надвиснала над всички тях, непоносимата тежест на безбройните етажи нагоре.

Изведнъж го споходи спомен от детството му. Помагаше на баща си — преди да дойдат дълбините, преди да му бъде отнето всичко, което изобщо бе важно за него — спомни си как помагаше на баща си да разглобят един сайвант зад конюшните. Разковаваха изкорубените дъски и ги трупаха до оградата на кошарата. Довършваха работа, започната преди няколко месеца, преди сеитбата. Някъде късно следобед приключиха и баща му му каза да подреди дъските според дължината и състоянието им.

И той почна да ги реди. Споменът след това се замъгли, докато не стигна до момента, в който вдигна една сива прогнила дъска, останала от работата от предния сезон. И видя, че е смазал мише гнездо. Сплетеното кълбо от сухи треви беше сплескано и зацапано с кръв и малки вътрешности. Голите розови мишлета бяха смачкани, единствената им капка жизнена кръв бе изтекла. Двете мишки лежаха безжизнени до тях.

Коленичил пред тази гледка, надвиснал над нея като някакъв закъснял бог, той зяпна това унищожено семейство. Глупаво беше да плаче, разбира се. Мишки имаше в изобилие — Блудния знаеше, дворните котки дебелееха. Толкова глупави бяха тези сълзи.

Да, беше още дете. Чувствителна възраст, несъмнено. А когато се мръкна, баща му го хвана за ръка и го заведе до малката могила: това се бе превърнало в ритуал за двамата, откакто бяха погребали майка му в земята. И когато баща му видя сълзи по бузите на сина си, го придърпа до гърдите си и каза: „Отдавна го чаках това.“

Да, нивата нагоре изглеждаха здраво построени, стените дебели и яки. Нямаше основания да си мисли, че всичко може да рухне от безгрижния замах на някое дете бог. Такива мисли можеха само да ядосат един мъж. Всяко дете щеше да го разбере.

И той крачеше, стиснал в юмруци грамадните си ръце.

Шеб беше съвсем сигурен, че е умрял в затвор или поне е стигнал толкова близо до смъртта, че килийният знахар просто е наредил да го занесат до варниците и да го хвърлят в купа затънали в бялата прах трупове. Разяждащата болка от варта сигурно го бе измъкнала от унеса на треската и той сигурно бе изпълзял, измъкнал се беше през хвърлените отгоре му тела.

Това точно не го помнеше. Но се беше измъкнал на свобода. Иначе щеше ли да е жив сега? Да върви до Напет? Не, той ги беше излъгал всички. Онези агенти на Хиванар, подали срещу него обвиненията в злоупотреби, адвокатите, които с подкуп го бяха измъкнали от Давенето (знаеше, че щеше да оцелее в него) и вместо това се постараха да го пратят в трудов лагер. Десет години каторжен труд — никой не преживяваше това.

„Освен мен. Шеб Неубиваемия. И един ден, Ксарантос Хиванар, ще се върна, за да ограбя останалото ти богатство. Все още знам каквото знам, нали? И ти ще платиш, за да си мълча. А този път аз няма да съм нехаен. Ще се погрижа трупът ти да легне в бедняшки ров. Заклевам се в самия Блуден. Заклевам се!“

Напет крачеше до Шеб с неизменната си студена усмивка. Знаеше, че Шеб иска да е тиранинът на тази сган. Змийско сърце имаше тоя, само отрова и жлъч капеше от устата му. Беше се зарекъл, че някоя нощ ще го просне на земята и ще му навре дъртата змийска глава там, където заслужава.

Шеб беше лежал в ледерийски затвор — Напет беше сигурен в това. Навиците му, маниерите, кокетните му жестове — те му казваха всичко, което трябваше да знае за дребното плъхче Шеб. Използвали го бяха, и то много добре, в килиите. Мазоли на коленете. Рибешки дъх. Меки бузи. Много прозвища имаше за мъже като него.

Използвали го бяха достатъчно, за да започне да му харесва, а цялото това дърлене между двамата, е, то беше просто за да се види кой от двамата ще клекне пръв.

Четири години тежка каторга в кариерата близо до Блуроуз. Това бе присъдата на Напет за онова малко кърваво мазало в Ледерас, за мъжа на сестра му, дето толкова обичаше да скъсва от бой малкото крехко същество. Е, никой брат няма да остави това просто така, нали? Никой брат, който струва пет пари.

Единственият проклет срам от цялата работа бе, че не беше успял да убие кучия син. За малко обаче. Достатъчно счупени кокали, за да му е трудно да седи, още по-малко да обикаля из къщата, да троши каквото му падне и да бие беззащитната си жена.

Не че тя беше благодарна. Оказа се, че семейната вярност е еднопосочна. Той й прости много бързо за измяната обаче. Беше видяла кървавата сцена все пак. Писъци колкото щеш. Бедният й ум беше объркан — тя поначало не беше от най-умните. Иначе нямаше да се омъжи за онова надуто чипоносо говно, нали така.

Все едно, Напет щеше да спипа Шеб, рано или късно. Шеб щеше да разбере, че от двамата той, да, той е господарят на положението. Знаеше, че Шеб ще иска да е грубо, поне в началото, за да може да изглежда насилен, наранен и прочие. Двамата играеха една и съща игра в края на краищата.

Брет залитна и Напет я бутна напред.

— Тъпа жена. Крехка и тъпа, това си ти, като всяка жена. Зле си почти колкото дъртата вещица отзад. Блато съхне в тая твоя руса коса, знаеш ли го? Вониш на блато — не че сме газили през блато.

Тя го изгледа с гняв и забърза напред.

Брет надушваше миризмата на тиня. Вонята сякаш се излъчваше от порите й. Напет беше прав, но това не й пречеше да си мисли как точно да го убие. Ако не беше Таксилиан и може би Ласт, двамата с Шеб вече щяха да са я изнасилили. Веднъж-дваж, просто за да й дадат да разбере кой е господарят на положението. След това щяха да са си щастливи двамката, знаеше го.

Бяха й разказали една история веднъж, макар да не помнеше нито кой й я беше разказал, нито къде. История за едно момиче, което било вещица, макар все още да не го знаела. Била гадателка на Плочите, много преди да е видяла първата си Плоча. Дар, който никой и не помислял, че може да потърси у това дребно момиче с коса с цвят на пшеница.

Мъжете я преследвали още преди да изтече първата й кръв. Не високите и сивокожите, макар момичето да се бояло точно от тях — по така и необяснени причини, — а мъжете, които живеели на същото място като нея. Ледерии. Роби, да, роби като нея. Онова момиче. Онази вещица.

И имало един мъж, може би единственият сред всички тях, който не я гледал с похот. Не, в неговите очи имало любов. Истинското, онова истинско нещо, което всички момичета си мечтаят да намерят. Но бил от ниско потекло. Кърпач на рибарски мрежи, мъж, от чиито зачервени длани се ръсели рибешки люспи, когато се връщал от работа…

А трагедията бе следната. Тя все още не бе намерила Плочите си. Ако го беше направила навреме, щеше да е взела този мъж в леглото си. Щеше да го е направила първия си мъж. Тъй че онова, което ще се роди измежду краката й, да не се роди в болка. Тъй че да не стане толкова опустошително в изгарящата я страст.

Та преди да намери Плочите, тя се беше отдала на други мъже, не обичащи мъже. Отдала се беше да я използват.

Същите мъже, които след това й дадоха ново име, породено от легендата за Бялата врана, която някога предложила на хората дара на летенето, във формата на едно-единствено перо. И подтикнати от обещания, хората сграбчвали това перо и се опитвали да полетят. И падали, и се пребивали. А враната се смеела. Защото враните трябва да ядат като всички други твари в края на краищата.

„Аз съм Бялата врана и ще храня с бляновете ви. И ще се храня добре.“

Нарекоха я Перцето, заради обещанието, което предлагаше и никога не изпълняваше. Ако бе намерила Плочите, Брет беше сигурна, че щяха да са й дали друго име. На онова русо момиченце. Което и да беше то.

Раутос, който все още не бе открил фамилното си име, мислеше за жена си. Мъчеше си да си спомни нещо от живота им заедно, нещо по-различно от противната мизерия през последните им години.

Един мъж не се жени за момиче, нито за жена. Жени се за обещание и то блести с ярката си, неподвластна на времето чистота. Блести, с други думи, с блясъка на лъжи. Беше се самоизлъгал. Обещанието беше просто по форма, както подобава за твърдоглавието на младите, и в същината си предлагаше заблудата, че настоящият миг е вечен, че нищо няма да се промени — нито пламъкът на желанието, нито самата плът, нито страстта в погледите.

И ето го сега, в другия край на един брак — нямаше представа къде е тя сега. Навярно я беше убил. Навярно, което бе по-вероятно, предвид страха в душата му, просто бе избягал от нея. Все едно. Вече можеше да погледне назад с ужасяваща яснота и да види как нейното разпадане бе вървяло с неговото. Всеки от двамата се беше стопил на буца восък, сезон след сезон, смъкнал се беше до нещо безформено, нещо, което дори не намеква за формите, които бяха имали някога. Смазани, оклюмали, две вмирисани на кисело отпуснати тела, сбръчкана кожа, стонове, породени от колебливо движение. С цялата си глупост не бяха вървели през годините ръка за ръка — не, не бяха имали това благоразумие, това иронично разбиране за неизбежното.

Никой от двамата не бе смекчил желанията с границите, налагани така жестоко от възрастта. Той беше мечтал да намери по-млада жена, някоя топла и уханна, мека и непокътната. Тя беше копняла за някой висок, силен и здрав благодетел, който да смекчи ложето й с нежност и да я радва жарта на омагьосания от любов.

Нищо не си бяха спечелили от тези желания освен окаяност и самота. „Като два конопени чувала, пълни с потъмнели дрънкулки, всеки клечи сам в стаята си. Сред прах и паяжини.“

„Престанахме да си говорим — не, бъди искрен, никога не си говорехме. О, един през друг много често в онези ранни години. Да, говорехме си един през друг, ненаситно и остро, толкова сериозно, че чак горчиво, каквито си бяхме глупави. Не можехме ли да се научим да се смеем тогава? Толкова много неща щяха да тръгнат другояче. Толкова много…“

„Съжаления и печелене на пари, а дългът се трупа.“

Тази кошмарна цитадела съответстваше идеално на плашещия хаос в ума му. Непонятни машинарии, гигантски механизми, коридори и странни рампи, водещи нагоре към следващите нива, загадки от всички страни. Все едно… все едно, че Раутос губеше усета за себе си, губеше дарби, които отдавна бе приел за даденост. Как можеше знанието да рухне толкова бързо? Какво ставаше с него? Може ли умът да се стопи в нещо безформено, за да съответства на плътта, която го побира?

А може би изобщо не беше избягал? Тази мисъл го стъписа. Може би си лежеше в мекото легло, отворил очи, но без да вижда нищо от истината, докато душата му се скита из лабиринта на един разбит мозък. Тази мисъл го ужаси и той забърза да догони Таксилиан, застъпва буквално по петите му.

Мъжът пред него го погледна през рамо, вдигнал вежди.

Раутос измърмори извинение и изтри потта от изнуреното си лице.

Таксилиан отново насочи вниманието си към стръмната рампа и площадката, която виждаше напред и горе. Въздухът ставаше непоносимо горещ. Подозираше, че трябва да има шахти и отдушници, през които да се движат топлите и студени течения из този чужд град, но все още не бе намерил нищо, нито една затворена с решетки тръба — а покрай тях не се усещаха течения. И да имаше такива из въздуха, бяха толкова леки, че човешката кожа не можеше да усети шепнещия им лъх.

Градът беше мъртъв и в същото време живееше, дишаше и някъде в бавен синкоп биеше сърце, сърце от желязо и месинг, от мед и вонящо масло. Клапи и трансмисии, лостове и панти, обръчи и нитове. Беше открил белите дробове и знаеше, че някъде на по-горните нива ще намери и сърцето. А след това — още по-нависоко, в драконовия череп, спеше гигантският ум.

През целия му живот мечти бяха изпълвали мислите му, вътрешния му свят, мечти, че си играе като някой бог, създател на невероятни изобретения, машини толкова сложни, огромни, че могат да поразяват като мълнии, ако някой смъртен ум изведнъж ги проумее. Творения, които да пренасят хора на огромни разстояния, по-бързо от всеки кон или кораб. Други, които могат да обкръжат една човешка душа, да съхранят всяка нейна мисъл и чувство, самото й познание за себе си — и да запазят всичко непокътнато, отвъд развалата на смъртната плът. Творения, които да сложат край на всякакъв глад, на всякаква бедност, да съкрушат алчността, преди да се е родила, да отхвърлят жестокостта и безразличието, да се опълчат на неравенството и да премахнат съблазънта от садистично удоволствие.

Морални конструкти — о, те бяха мечти на безумец, разбира се. Хората настояват другите да се държат прилично, но рядко налагат същите изисквания на себе си. Оправдания, лишени от логика, подхранвани от изгодата и самозаблужденията за благочестива уместност.

Като дете беше слушал приказки за герои, високи, със строги лица, търсачи на приключения, които развяваха знамената на доблест и вярност, на чест и почтеност. И все пак, докато тези истории се разнищваха, Таксилиан се оказваше обзет от нарастващ ужас, докато героят сечеше и си отваряше с убийства път през безчетните жертви в преследване на онова, което той (и светът) смяташе за праведна цел. Правотата му беше ясна, но се крепеше на ръба, а усилията на жертвите му да съхранят живота си излизаха някак долни, дори зли.

Но една морална машина, ах, нямаше ли тя да е принудена от самата си механика да се придържа към същия стандарт, който налага над всяка друга разумна същност? Неподвластна на лицемерие, властта й щеше да е абсолютна и абсолютно справедлива.

Мечти на младеж, несъмнено. Такава машина, знаеше вече той, щеше бързо да стигне до извода, че единственият й наистина справедлив акт е пълното унищожение на всяка форма на разумен живот във всяко познато й селение. Разумността беше непълна — навярно винаги е била такава, — беше дефектна. Разумът не може да различи собствените си лъжи от истините си. В мащаба на самосъзнанието те често са с еднаква тежест. Грешките и злонамереността са аргументи само за намерение, не за резултат.

Знаеше, че насилието, катастрофата, късогледата глупост, некадърността и войнствеността винаги ще съществуват. Защото месото на историята, в края на краищата, е наплютото от мухи наследство от такива неща.

И все пак. „И все пак. Драконът е дом на цял град, град, който продължава да живее дори когато не е оцелял дори екът, за да крачи по улиците му. Самото му съществуване е послание.“

Таксилиан вярваше — добре де, ужасно му се искаше да вярва, — че ще открие някаква древна истина тук. Че ще се озове, да, лице в лице с един морален конструкт. А колкото до думите на Асейн отпреди малко, терзанията й за убитите К’Чаин Че’Малле в първата зала, тази сцена вече изглеждаше логична за Таксилиан. Машинният ум бе стигнал до своето неизбежно заключение. Беше въздал единствената възможна справедливост.

Само да можеше да го събуди отново. Съвършенството щеше да се върне на света.

Таксилиан, разбира се, изобщо не можеше да усети ужаса на призрака от тези възгледи. Справедливост без състрадание — това беше унищожителят на моралността, убиец, сляп за съпричастието.

„Остави тези неща на природата, на силите, които не могат да владеят дори боговете. Ако трябва да се придържаш към вяра, Таксилиан, придържай се към тази. Природата може да действа бавно, но ще намери равновесието — и това е процес, който никой от нас не може да спре, защото принадлежи на самото време.“

А призракът вече знаеше, че има усет за време.

Натъкнаха се на огромни зали, пълни с цистерни, в които растяха плесенни гъби и всевъзможни чужди растения, които сякаш не се нуждаеха от светлина. Натъкнаха се на кипящи гнезда люспести плъхове — ортени, — които се разпръсваха с цвърчене от рязката светлина на фенера.

Спални помещения в неизброими низове, зали за събрания и места за култови обреди. Работни цехове и пространства с ниски тавани, посветени на странно производство — камари от листове метал, всички съвършено еднакви, доказателство за ужасяваща точност. Оръжейни със странни оръжия, складове със здраво опаковани хранителни продукти, хладилни зали, пълни със замръзнало месо, висящо на куки. Ниши, в които бяха складирани топове плат, кожа и люспеста броня. Стаи, пълни с крушовидни съдове, подредени на рафтове.

Истински град, който ги очакваше.

А Таксилиан все така продължаваше да ги води нагоре. Като обсебен.

Беше избухнал метеж. Въоръжени банди островитяни върлуваха по крайбрежната линия, а в горите тълпи с мокри от кръв оръжия нападаха вдигнатите набързо поселения и подлагаха на грабеж и плячкосване най-бедните сред бежанците. Убийства, насилия — и навсякъде оранжеви пламъци се вдигаха високо във въздуха. Преди разсъмване огньовете обхванаха гората и стотици умряха от пушека и горещината.

Ян Товис беше извела своите шейки на каменистия бряг. Само големият им брой задържаше надалеч най-освирепелите убийци.

Бившите затворници от Втори девичи форт не бяха приели добре слуха — точен, за жалост, — че Кралицата на сумрака се готви да ги поведе в един непознат свят, царство на мрак и път безкрай. Че ако не успее и изгуби посоката, всички ще се окажат изоставени завинаги в пустиня, никога не познавала слънчевата светлина и блажената слънчева топлина.

Няколко хиляди островитяни бяха потърсили убежище при шейките. Останалите, знаеше тя, се избиваха сред сивия дим и бушуващите пламъци. Загледана към опустошения склон, към овъглените дървесни стволове и разрушените колиби, с лице, зацапано от пепел и пот, с насълзени от пушеците очи, Ян Товис се мъчеше да намери куража, волята да поеме отново командването. Беше уморена и физически, и душевно. Заливаха я вълни изпълнена с пепел горещина. Далечни писъци се носеха из въздуха и се врязваха в сърдитото стържене на свличащите се по склона изгорели отломки.

Някой си пробиваше път през тълпата зад нея, ръмжеше проклятия и мрачни закани. Скуиш.

— Хиляда души поне се стискат ей там, кралице. Осмелят ли се, ще се врежат в нас — имаме само една редица бивши пазачи между тях и нас. Направи нещо, и то бързо… твое величество.

Откъм брега до ушите й стигна шум от започнал бой. Сумрак се намръщи. Нещо в този звук…

— Чуваш ли? — попита тя присвитата до нея вещица.

— К’во?

— Това е организирано настъпление, Скуиш.

Обърна се и забърза към грохота на желязо, виковете от раздаваните команди и писъците на умиращи от развилнялата се тълпа. На колебливата светлина от горския пожар видя как тълпата се заотдръпва… през нея се врязваше клин ледерийски войници, приближаваше се неумолимо.

Сумрак спря. „Йедан Дериг. И неговият отряд. Брат ми — проклет да е!“

Мъжете от бившата охрана се размърдаха неспокойно, докато клинът цепеше през последните от тълпата. Не знаеха дали новодошлите ще нападнат и тях — направеха ли го, зле въоръжените островитяни щяха да бъдат посочени на парчета. Сумрак забърза отново, решена да се хвърли между двете сили.

Чу как Йедан изкомандва и видя съвършената точност, с която войниците му завиха, клинът се разпръсна, подравни се и оформи нова редица срещу кипящата тълпа плячкаджии.

Заплахата от онази посока вече бе приключила. Съотношението на силите беше несъществено. Дисциплината на малцина можеше да надвие множество — това бе ледерийската доктрина, извлечена от безброй сражения срещу диви племена по границите. Ян Товис го знаеше също както го знаеше и брат й.

Йедан, целият в сажди и пръски кръв, я бе видял, преди да го зърне тя, защото излезе на пътя й и вдигна набузниците на шлема си. Под тях се показа черната му брада и стегнатите мускули на челюстта.

— Моя кралице. Утрото бързо напредва и мигът на Стражата почти отмина. Ще загубиш тъмнината. — Поколеба се, след което добави: — Не вярвам, че можем да преживеем още ден в този метеж.

— Знам. Защо дойде, проклет кучи син? Вбесяваш ме.

— Пътят към Галан, кралице. Ако ще отваряш Пътя, трябва да е сега. — Махна към гората с облечената си в метална ръкавица ръка. — Когато видят портала, ще се опитат да нахлуят през него — за да избягат от пламъците. Да избягат от наказанието на кралството. Две хиляди престъпници ще тичат по петите ти.

— И какво може да се направи за това? — Още докато питаше, вече знаеше отговора. Знаеше го и й се искаше да запищи.

— Кралице, войниците ми ще задържат портала.

— И ще умрат!

Той мълчеше. Челюстите му се стягаха и отпускаха под брадата.

— Проклет да си! Проклет да си!!!

— Отвори Пътя, кралице.

Тя се обърна рязко към капитаните на бившата затворническа охрана.

— Пити. Бревити. Поддържате войниците на Йедан Дериг — докато можете, — но гледайте да не се въвлечете в боя толкова, че хората ви да не могат да се изтеглят. Искам ви през портала, ясно ли е?

— Както заповядате, ваше величество — отвърна Бревити.

Ян Товис огледа двете жени, учудена за пореден път защо другите ги бяха избрали за свои капитани. Никога не бяха служили като войници — всеки можеше да го разбере. Проклети престъпнички всъщност. Но можеха да командват. Поклати глава и отново се обърна към брат си.

— Ще ни последвате ли?

— Ако можем, кралице. Но трябва да задържим сигурно, докато не видим, че порталът заглъхва. — Помълча, после добави с обичайната си стегнатост: — Ще е на косъм.

Искаше й се да си заскубе косата.

— Тогава започвам… и… — Поколеба се за миг. — Ще говоря с Пули и Скуиш. Ще…

— Не защитавай онова, което направих, моя кралице. Време е да поведеш. Върви, направи каквото трябва.

„Богове, надут идиот такъв.“

„Не умирай, проклет да си. Да не си посмял да умреш!“

Не разбра дали той чу хлипа й, когато побягна. Беше спуснал отново предпазителите. А и шлемовете заглушаваха всичко освен най-резките звуци.

„Пътят към Галан. Пътят към дома. Защо изобщо сме напуснали? Какво ни е прокудило от Галан? От Първия бряг? Какво толкова е омърсило водата, че не сме могли да живеем повече там?“

Стигна до древното бунище от раковини, където с вещиците бе осветила земята, и се качи при двете старици.

Очите им лъщяха — от безумие или от страх, така и не можеше да го разбере с тия двете.

— Сега ли? — попита Пули.

— Да. Сега.

И Ян Товис се обърна. Огледа присвитите си от страх следовници. Народа си, струпан на пясъчната ивица. Гората зад тях бе като стена от огън. Пепел и дим, пожар. „Това… това оставяме зад себе си. Запомнете го.“ Оттук не можеше да види брат си.

„Никой никога не трябва да пита защо избягахме от този свят.“

Завъртя се вихрено, извадила благословените си ками. И разряза ръцете си над китките. Дарът на кралската кръв. Към брега.

Пули и Скуиш закрещяха „Словата на откъсването“, съсухрените им ръце се вкопчиха в китките й, попиваха кръвта й като пиявици.

„Не трябва да се оплакват. Че останаха само двете. Ще се научат, мисля, да са благодарни на брат ми. Когато разберат какво им дава кралската кръв. Когато разберат.“

Мракът зейна. Непроницаем, неуязвим за водата, в която се вряза долният му край.

Пътят към дома.

С плач, Ян Товис, Сумрак, кралицата на шейките, изтръгна ръцете си от вещиците и се хвърли напред. В студеното минало.

Където никой не можеше да чуе скръбните й писъци.

Тълпата се поколеба по-дълго, отколкото очакваше Йедан. Стотици гласове се извисиха във вик при раждането на портала, гласовете преляха в отчаян вопъл, а после в гняв, докато шейките и островитяните сред тях се хвърляха в портала и изчезваха… за да избягат от това безумие.

Йедан стоеше с бойците си и преценяваше с поглед най-близките метежници.

— Капитан Бревити?

— Да, Страж?

— Не се задържайте тук. Ние ще направим каквото трябва.

— Имаме си заповеди.

— Казах, ние ще ги задържим.

— Съжалявам — отсече жената. — Не сме в настроение да ви гледаме как се правите на герои тука.

— Освен това младежите ни няма да могат да се понасят след това, ако просто ви оставят — добави Пити.

Няколко гласа шумно й възразиха, при което двамата капитани се засмяха.

Йедан сдържа усмивката си и не отвърна. Тълпата скоро щеше да ги връхлети — тласкаха ги отзад. Винаги ставаше така, знаеше той. Нечий друг кураж, необуздан в укритието си сред стени от плът, готов съвсем лесно да пожертва чужд живот. Виждаше в напиращите вълни най-лошите и запечатваше чертите им в ума си, за да изпита куража им, когато най-сетне се озове лице в лице с всеки от тях.

— Готови! — извика високо. — Идват.

Първата задача в спирането на връхлитаща тълпа са две бързи стъпки напред, право в лицата на най-предните нападатели. Посичаш ги, отстъпваш крачка назад и стоиш здраво. Когато оцелелите бъдат тласнати отново напред, повтаряш същото — кърваво и жестоко, а след това почва истинската битка, мечовете секат, мушкат, ръбовете на щита блъскат тела, железните пети газят и тъпчат падналите в краката ти.

Най-близките редици залитнаха назад.

После натиснаха отново, надигнаха се като вълна.

Йедан и отрядът му отвърнаха със свирепа сеч. Удържаха двайсет трескави мига, а след това се отдръпнаха крачка назад, и още една. Започнаха да се появяват по-добре въоръжени плячкаджии, изтикани към първия ред. Първият ледерийски войник падна, промушен в бедрото. Двама от стражите на Бревити бързо излязоха напред, издърпаха го от фронтовата линия, притича лечител, за да запуши раната с паяжина.

Пити извика от позицията си зад Йедан:

— Над половината преминаха, Страж!

Поразените от войниците му въоръжени противници или се отдръпваха назад, или рухваха в краката им. Стражите на двамата капитани, бързи като котки, грабваха оръжията им, преди нападателите да ги докопат, и ги предаваха назад. Двете жени въоръжаваха хората си, за да подсилят ариергарда — Йедан не можеше да си представи друга причина за тази рискована и, честно казано, дразнеща тактика.

Войниците му се изтощаваха — от дълго време не бяха носили пълна броня. Беше занемарил поддържането им във форма. Прекалено много езда и малко маршове. Кога за последен път бяха проливали кръв? При нашествието на едурите, повечето от тях.

Сега плащаха за това. Задъхано дишане, забавени движения, залитания.

— Стъпка назад!

Редицата се отдръпна…

— Сега напред! Здраво!

Тълпата бе видяла в отстъплението им своя победа, начало на разгром. Внезапната атака ги стъписа, оръжията им не бяха готови за бой, умовете им бяха готови за всичко друго, но не и за отбрана. Първата линия се разпадна, както и тази зад нея, и третата. Йедан и войниците му — разбрали, че това е последният им натиск — се биеха като ръмжащи зверове.

Изведнъж стотиците тълпящи се пред тях се разпръснаха, грубите редици се разбиха. Хората хвърляха оръжия и бягаха колкото краката им държат по брега и в плитчините. Десетки бяха стъпкани, натикани в калта, камъните или водата.

Йедан изтегли отряда си към чакащия ариергард. Младежите ги гледаха смълчани, с нещо като неверие в очите.

— Погрижи се за ранените — ревна Йедан, вдигна лицевия предпазител, за да охлади пламналото си лице, и тежко си пое дъх.

— Вече можем да тръгнем — каза Бревити и го задърпа за лявата ръка. — Можем просто да преминем в… каквото е там. Ти, Страж, трябва да поведеш армията на шейките, знаеш ли?

— Шейките нямат армия…

— Време е да си имат, и то скоро.

— Освен това съм престъпник — избих…

— Знаем какво направи. Ти си един проклет от Блудния безумец, Йедан Дериг! Най-добрият командир, който може да има една армия.

— Ходатайстването остави на нас, миличък — каза Пити с усмивка.

Той се огледа. Един ранен. Нито един убит. Нито един, който да го интересува поне. От бойното поле се вдигаха писъци на болка. Безразличен към тях, той прибра меча си в ножницата.

Когато влезе в тлеещия портал — последен от всички, — Йедан Дериг не погледна назад.

Изоставянето на безполезни думи носеше огромна радост. Макар Бадале неволно да отмерваше всеки ден с жаркия ход на слънцето през пустото небе и всяка нощ с изгрева и залеза на загърнатата в мъгла луна и нефритените резки, прорязали звездния простор, същественият смисъл на думата „време“ се бе заличил от ума й. Дни и нощи се бяха слели в бясна вихрушка, въртяха се и въртяха без начало и край. Челюстите, захапали опашката. Търкаляха се напред и не оставяха нищо освен нападали по равнината неподвижни телца. Дори ребърчатите ги бяха изоставили.

Тук, в самия край на Стъклото, ги имаше само опалите — тлъсти месоядни бръмбари, прииждащи от изсушената безжизнена пустош от двете страни на пътя. И диамантите — лъскави бодливи гущери, които смучеха кръв от пръстите, стегнали здраво челюсти около тях всяка нощ — диаманти, които се превръщаха в рубини, щом се издуеха с кръв. И чирепите, всепоглъщащите скакалци, които връхлитаха на искрящи рояци, оглозгваха още живи деца и оставяха след себе си парчета дрипи, туфи коса и розови кости.

Насекоми и гущери властваха в това изгорено селение. Децата бяха натрапници, нашественици. Храна.

Рут се беше опитал да ги преведе покрай Стъклото, но нямаше начин да се заобиколи тази огромна, заслепяваща пустиня. Няколко от тях се събраха втората нощ. Бяха вървели на юг и в края на деня бяха намерили яма, пълна с яркозелена вода. Имаше вкус на варовикова прах и много деца се загърчиха от болки, стиснали стомасите си. Няколко умряха.

Рут седеше с бебето Хелд на ръце, а до него се беше присвила Брейдерал — високото кокалесто момиче, което напомняше на Бадале за Квидаторите. Беше се вмъкнала при тях и затова Бадале не я харесваше, не й вярваше, но Рут не гонеше никого. Садик също беше тук, момче, което гледаше Бадале с окаяно обожание. Беше отвратително, но най-добре от всички слушаше стиховете й, фразите й и можеше да й ги повтори дума по дума. Твърдеше, че ги събирал всички. За да направел книга един ден. Книга за това пътуване. Вярваше, следователно, че ще го преживеят, а това го правеше глупак.

Четиримата бяха насядали и в тишината, проточила се навън, наоколо и вътре, и през, и на моменти между всички тях, размишляваха какво да правят по-натам. Думи не бяха нужни за такъв вид разговор. А и за жестове никой нямаше нужната сила. Бадале мислеше, че книгата на Садик трябва да има огромен брой празни страници, за да отбележат такива мълчания и всичко, което съдържаха те. Истините и лъжите, нуждите и желанията. Всичките „сега“ и „тогава“, всичките „там“ и „тук“. Ако видеше такива страници и ако можеше да приглади отново всяка, една след друга, щеше да кимне, спомнила си как беше. Как беше.

Брейдерал бе тази, която зацапа първата празна страница.

— Трябва да се върнем.

Рут вдигна кървясалите си очи. Придърпа Хелд по-плътно до гърдите си. Намести опърпаната качулка, посегна с пръст да погали невидимата бузка.

Това бе неговият отговор и Бадале се съгласи с него. Съгласи се, о, да. Глупавата, опасна Брейдерал.

А тя почеса засъхналите ранички по ноздрите си.

— Не можем да заобиколим това. Можем само да го прекосим. Но да го прекосим означава всички да умрем и да умрем лошо. Чувала съм за тази Стъклена пустиня. Никога не е преминавана. От никого. Продължава вечно, чак в гърлото на гаснещото слънце.

О, Бадале хареса това. Беше хубава картина, която щеше да се съхрани жива в ума й. В гърлото, диамантено гърло, гърло от стъкло, остро, толкова остро стъкло. А те бяха змията.

— Имаме дебела кожа — отрони тя, след като страницата вече бе съсипана. — Влизаме в гърлото. Влизаме в него, защото това правят змиите.

— Значи умираме.

Всички й дадоха мълчание за това. Да каже такива неща! Да зацапа така страницата! Дадоха й мълчание. За това.

Рут извърна глава. Рут впери погледа си над Стъклената пустиня. Взира се натам дълго, дълго, докато тъмнината гасеше искрящите низини. А щом взирането му свърши, залюля Хелд да заспи. Люшкаше и люшкаше.

Тъй че беше решено. Влизаха в Стъклената пустиня.

Брейдерал си взе празна страница. Имаше хиляди, от които да избира.

Бадале изпълзя встрани, последвана от Садик, седна и се загледа в нощта. Заизхвърля думи. Там. Тук. Тогава. Сега. Когато. Всеки трябваше да изхвърли по нещо от това, което носеха, за да прекосят тази пустиня. Да захвърли ненужното. Дори поетите.

— Имаш стихотворение — каза Садик, тъмна сянка до нея. — Искам да го чуя.

Аз изхвърлям

думи. Теб и мен

е добро начало.

Вчера се събудих

с пет гущера

смучещи пръстите ми

като прасенца или плъхчета

изпиваха

теб и мен.

Убих две от тях

и изядох каквото отнеха

но не беше връщане

думите си бяха отишли.

Трябва да облекчим бремето

да смалим товара.

Днес спирам да нося

теб.

Утре спирам да нося

мен.

След време без думи Садик се размърда.

— Приех го, Бадале.

— Да иде с мълчаливите страници.

— С какво?

— Празните страници. Онези, които съдържат всичко, което е вярно. Онези, които не лъжат за нищо. Мълчаливите страници, Садик.

— Друго стихотворение ли е това?

— Просто не го слагай в празна страница.

— Няма.

Изглеждаше странно доволен и тя се сгуши плътно до него, като ребърчато, когато ребърчатите не бяха ребърчати, а кученца, и той заспа. Тя го гледаше отгоре и си мислеше как яде ръцете му.

9.

Покрай треви, от вятъра разрошени,

във страстната прегръдка на потока,

там има вир, затихнал в кратък отдих

далеч от бързеите,

където и тръстиките не трепват.

Природата не дава пристан

за нуждата ни от бездънно съзерцаване

и всеки наш заслон е плитчина.

Коварен, пясъкът не стиска здраво

котва или стъпка.

Отвъд завоя бързеите изтъняват

до мокър кикот и избеляла риза

загръща рамене на скършен клон.

Това опасностите са, които щях да зърна,

напред ако се вгледах, да не бе усилието

тъй изнурително, ала яката дрипава

гръд бяла не покрива с тупкащо сърце,

не, тази риза носи я реката

в родилна пяна и лениви дрипи.

От отдиха тъй труден се отказах

и по реката се понесох да потърся

ботуши пълни с камъчета дребни,

че всеки трябва да стои на място

някъде.

Дрехи остават

Фишер

— Натъпках се — заяви крал Техол, след което погледна гостенката си и добави: — С извинение.

Капитан Шурк Елале го изгледа, докато надигаше кристалния си бокал към красиво подпълнените си ярко боядисани устни.

— Поредният набъбнал член на трапезата ми.

— Всъщност това е кралската трапеза — отбеляза Бъг.

— Казах го образно — отвърна тя.

— Което е добре — извика Техол, — след като съпругата ми случайно седи тук до мене. И макар да не й се налага да пази диета, най-добре всички да си останем по-… образни. — Очите му зашариха неспокойно, преди да се скрие зад бокала си.

— Същите образи като едно време — каза Шурк. — Без неловките паузи, нелепия разкош и бремето на цяло кралство, тежащо на раменете ни. Напомнете ми да отклоня следващата покана.

— Копнееш за клатещата се палуба под краката ти ли? — попита Техол. — Ох, колко ми липсва морето…

— Как може да ти липсва нещо, което не си изпитал?

— Хм, имаш право. Трябваше да съм по-точен. Липсва ми лъжливият спомен за липса на живот по море. Беше, с риска да бъда груб, моят жест на съпричастие.

— Всъщност не мисля, че копнежите на капитана трябва да са предмет на разговор, съпруже — процеди тихо кралица Джанат.

Шурк все пак я чу.

— Ваше величество, тази нощ стана очебийно ясно, че храните необосновани предразсъдъци спрямо мъртвите. Ако все още бях жива, щях да се обидя.

— Нямаше.

— В жест на съпричастие всъщност щях!

— Добре, извинявам се — каза кралицата. — Просто намирам вашите прекалено натрапчиви съблазни за леко неуместни…

— Моите прекалено натрапчиви какво? Нарича се грим! И дрехи!

— По-скоро украсата на пира — промърмори Джанат.

Техол и Бъг трепнаха.

Шурк Елале се усмихна самодоволно.

— Ревността е неуместна за крали…

— Ревност? Луда ли сте?

Тонът на разговора се разгорещяваше.

— Да, ревност! Аз не старея и този факт само…

— Не стареете, вярно. Ставате само по-… гнила.

— Не по-гнила от вашето прекалено тесногръдие! И единственият лек, който ми е нужен, е торба пресни билки!

— Така си мислите.

— Нито един мъж не се е оплакал. Обзалагам се, че не можете да кажете същото.

— Какво означава пък това?

Шурк Елале избра най-злобния възможен отговор. Не отвърна нищо. Само отпи деликатно от виното си.

Джанат зяпна. После се обърна към съпруга си.

Той се сепна.

С тих, напрегнат глас Джанат попита:

— Скъпи съпруже, наистина ли не успявам да те задоволя?

— Разбира се, че не!

— Аз ли съм предметът на интимните разговори между теб и това… това същество?

— Интимни? Ти? С нея? Ни най-малко!

— О, и кой тогава е предметът на въпросните разговори?

— Никакъв предмет ня…

— Твърде сте заети за разговори значи, така ли? Вие двамата…

— Какво? Не!

— О, винаги има време за няколко изрични указания. Естествено.

— Аз не… ние не…

— Това е безумие — сопна се Шурк Елале. — След като мога да си взема мъж като Ублала Пунг, защо ще си правя труда с Техол тука?

Кралят закима енергично, след което се намръщи.

Джанат присви очи към немрящата.

— Трябва ли да разбирам, че съпругът ми не е достатъчно добър за теб?

Бъг плесна с ръце и стана.

— Мисля да се поразходя в градината. С ваше позволение, ваше величество…

— Не! Не в момента! Само ако аз мога да дойда с теб!

— Не си го и помисляй — изсъска му Джанат. — Честта ти защитавам тук!

— Ба! — изсмя се Шурк Елале. — Защитаваш собствения си избор на мъже! Различно е.

Техол се изправи, избута стола си назад и събра последните си останали трохи достойнство.

— Можем само да заключим — подхвана той възвишено, — че носталгичните нощи на възпоминания е най-добре да се съзерцават абстрактно…

— Образно — поправи го Бъг.

— Вместо буквално, да. Точно така. А сега моят канцлер и аз ще подишаме малко нощния въздух. Ей, дворцовите музиканти! Намажете с восък инструментите или каквото там трябва да направите. Музика! Нещо задушевно!

— Опрощаващо.

— И опрощаващо.

— Помиряващо.

— Помиряващо!

— Но не покровителстващо…

— Но не… Добре, това стига, Бъг.

— Разбира се, ваше величество.

Шурк проследи с поглед двамата страхливци, побягнали от залата за пир. Щом вратата се затвори и десетината музиканти най-сетне се настроиха на една и съща мелодия, капитанът се отпусна на стола си, изгледа за миг мълчаливо кралицата и попита:

— Та за какво беше всичко това?

— Имах едни гости снощи. Мисля, че трябва да ги видиш.

— Добре. В какво качество?

— Може да им потрябваш, с кораба си. Сложно е.

— Несъмнено.

Джанат махна на една слугиня и й даде тихо указания. Ниската въздебела жена с пъпчиво лице се отдалечи тромаво.

— Наистина не вярваш на Техол, нали? — попита Шурк, загледана разсеяно след слугинята с патешката походка.

— Не е въпрос на доверие. По-скоро отстраняване на изкушенията.

— Никога не става — изсумтя Шурк Елале. — Знаеш го, нали? Освен това той е крал. Има право да си позволява кралски волности. Твърдо установено правило. Единственият ти разумен отговор е да си позволяваш същото.

— Шурк, аз съм учен и почти нищо друго. Не ми е присъщо да…

— Трябва да ви стане присъщо, ваше величество. И тогава напрежението ще се смъкне и от двама ви. Никакви подозрения, никакви ревности, никакви неразумни очаквания. Никакви неприложими забрани.

— Наистина изповядвате доста фриволна философия, капитане.

— Така е.

— И ще сме обречени да затънем в най-мръсното блато на злоба, изневяра и самота.

— Това е проблемът с вас, живите. Всичките сте склонни да виждате само лошите неща. Ако беше мъртва като мен, щеше да разбереш колко безсмислено е всичко това. Хабене на ценна енергия. Препоръчвам ви собственото ви утуулу — то ще постави мислите ви на подходящо място.

— Между краката ми имаш предвид.

— Точно. Собственото ви ковчеже със скъпоценности, собствената ви кутийка с наслаждения, дарът, който повечето жени заключват и глътват ключа към него, а после се наричат „добродетелни“. Каква полза има да се отрича дарът и всичко, което той предлага? Лудост! Каква е ползата от добродетелта, която те прави нещастна и отчаяна?

— Има други видове удоволствие, Шурк…

— Но нито едно, което да е толкова подръка за всяка една от нас. Не ти трябват пари. Блудния да не дава, не ти трябва дори партньор! Казвам ви, невъздържаността е пътят към удовлетворението.

— А ти намерила ли си го? Удовлетворението имам предвид, след като невъздържаността ти не е под въпрос.

— И още как.

— А ако можеше отново да живееш?

— Мислила съм за това. Много. Напоследък всъщност, тъй като сред малазанците има един некромант, който твърди, че може да опита ритуал да ме върне към живот.

— И?

— Не съм решила. Суетност.

— Неостаряващата ти външност.

— Перспективата за безкрайно удоволствие всъщност.

— Не мислиш ли, че би могло да ти омръзне някой ден?

— Едва ли.

Кралица Джанат присви устни и промълви:

— Интересно.

Техол откъсна топчест розов плод от дървото до фонтана и го огледа замислено.

— Това беше грубо.

— Искаха да го направят убедително — каза Бъг. — Ще го ядеш ли това?

— Какво? Ами, мислех, че се получава хубав жест, както го държа и го оглеждам така, замислено.

— Така и предполагах.

Техол му връчи плода.

— Хайде, развали прозаичната красота на сцената.

Мокри мляскащи звуци заглушиха нежния ромон на фонтана.

— Шпиони и тайни ръкостискания — рече Техол. — По-лоши са и от Гилдията на ловците на плъхове.

Бъг преглътна и облиза устни.

— Кои?

— Жените? Любовници и бивши любовници? Старите познати. Не знам. Те.

— Това е кралски двор все пак. Дворът заговорничи и крои коварства със същата нужда, с която ние… ъъ, вие… дишате. Необходимост. Здравословно е всъщност.

— О, виж ти.

— Добре, не здравословно, освен ако, разбира се, човек не може да постигне пълно равновесие, та всяка фракция да заиграва против всички други. Истинската мярка за успеха на едно кралско Разузнавателно крило.

Техол се намръщи.

— Кой го плющи това, между другото?

— Вашето Разузнавателно крило ли?

— Същото.

— Аз.

— О. И как върви?

— Летя в кръгове, ваше величество.

— Слабо, Бъг.

— Както и трябва да бъде.

— Според мен трябва да изобретим друго крило.

— Нима?

Техол кимна, откъсна още един плод и го загледа замислено.

— За да се лети вярно, да. Баланс. Противобаланс. Бихме могли да го наречем Крилото на кралската глупост.

Бъг взе плода и го огледа.

— Няма нужда, вече си го имаме.

— Нима?

— Да, ваше величество.

— Ха-ха.

Бъг захапа плода и го изплю.

— Зелен е! Нарочно го направи това!

— Ах, колко глупаво от моя страна.

Бъг го изгледа ядосано.

Двете жени, влезли след пъпчивата слугиня в трапезарията, бяха образец на нелепия контраст. По-ниската — добре закръглена беше слабо определение — висеше и подрънкваше изумителен асортимент от пошли накити. „Облеклото“, което носеше, разтягаше определението на думата до краен предел. Шурк подозираше, че й е била нужна половин нощ, за да се напъха в стегнатия клин, а горната част на тоалета се състоеше като че ли единствено от многобройни тънки лентички, които превръщаха торса й в симетрично редуващи се трапчинки и гънки плът. Пълнотата й навярно бе признак колкото за младостта й, толкова и за изнежен живот, макар да имаше много ленивост в прекалено превзетата й, с полюшващ се задник походка — като през тълпа от невидими, но доловимо ахкащи обожатели. Бе кацнала съвършено на високите си токчета и едната й ръка бе изискано вдигната. Личицето й напомни на Шурк за преувеличеното цапотене, прилагано от сценични артисти и трагически оратори, със свирепо тъмния молив за очи, преливащ в искрящо лилаво под оскубаната линия на веждите; бяла пудра и фалшива руменина по закръглените пълни бузки; розова и кехлибарена лъскавина по пълните устни на леко извърнатата надолу уста. Косата й, копринено черна, беше вързана на безразборно кълбо от сплетени възелчета, накичени с десетки щръкнали перца, всяко увенчано с бисерче.

Шурк вероятно беше зяпнала за миг, достатъчно, за да си спечели снизходителна усмивка от високомерното малко същество, докато то се полюшваше към тях.

На стъпка зад този двукрак образец на модна пародия крачеше личната й слугиня, или поне това, което капитанът предположи, че трябва да е лична слугиня. С една глава по-висока от повечето мъже, яка като хамалин, жената бе облечена в нещо като везана розова нощница, която отчаяно крещеше за женственост и не успяваше и в най-малка степен да придаде на носещата я каквато и да било елегантност. Високо по скулите й проблясваха диамантени пъпчици… и Шурк се намръщи, с изумление осъзнала, че лицето на слугинята е смайващо привлекателно: правилни черти, дълбоки очи, пълни и сластни устни. Косата й беше подстригана късо до черепа, толкова руса, че беше сякаш почти бяла.

Реверансът, който благородното момиче поднесе пред кралица Джанат, беше изящен и съвършено изпълнен.

— Ваше величество, на вашите услуги.

Джанат се покашля.

— Принцеса Фелаш, добре сте дошли. Позволете ми да ви представя Шурк Елале, капитан на „Вечна благодарност“, морски съд, занимаващ се с независима търговия. Капитане, принцеса Фелаш е четиринадесетата дъщеря на краля на Болкандо Таркуф.

Шурк стана и направи реверанс.

— Принцесо, позволете ми да ви поздравя за тоалета ви. Не мога да се сетя за много жени, които биха могли така изящно да представят толкова огромно разнообразие от стилове.

Тъмните очи на слугинята пробягаха към Шурк и отново се отклониха.

Фелаш се изпъчи гордо, едната й ръка отново се изви изкусно във въздуха до главата й.

— Крайно мило от ваша страна, капитане. Малцина, дори в бащиния ми двор, притежават нужния финес да оценят изключителния ми вкус.

— Не се съмнявам, ваше височество.

Нов бърз поглед от страна на слугинята.

Джанат заговори припряно:

— Простете, моля ви, седнете с нас, принцесо. Споделете виното ни, малко лакомства.

— Благодаря, кралице Джанат. Крайно мила сте. Вино звучи чудесно, макар че за жалост трябва да откажа сладкишите. Трябва да внимавам с теглото си, разбирате.

„Е, това е добре, след като всички трябва да внимаваме.“

— О — веднага се поправи Фелаш, щом премрежените й очи се спряха на десертите, — след като този повод е изключително специален, защо да не си позволим… — И тя грабна обилно напоено с мед парче кекс, което буквално се подиграваше с идеята за финес, като излъчваше съвсем открито съблазънта към дебелеене. Поглъщането на това сладкишче подложи на изпитание благоприличието на принцесата, но тя се оказа бърза и само след миг облизваше грижливо пръстчетата си. — Ах, великолепно!

— Слугинята ви също може да…

— О, не, ваше величество! Тя е на най-стриктна диета… но моля ви, погледнете го само горкото дете!

— Принцеса Фелаш — намеси се бързо Шурк Елале, макар невъзмутимото изражение на слугинята да издаде, че отдавна е свикнала с безсърдечната грубост на господарката си, — трябва да призная, че изобщо не бях чула за визитата ви в Ледер…

— А, но това е само защото изобщо не съм тук, капитане. Официално тоест.

— О. Разбирам.

— Нима? — Изрисуваното хлапе има наглостта да й намигне хитро. След това Фелаш кимна на Джанат, докато си взимаше ново сладкишче. — Вашите малазански съюзници се канят скоро да навлязат в гнездо на усойници, виждате ли. Всъщност налице е много сериозен риск от война. По-благоразумните слуги на короната в Болкандо, разбира се, не желаят това да се допусне. В края на краищата, ако избухне такъв конфликт, има вероятност Ледер да бъде замесена и тогава никой няма да е щастлив!

— Значи баща ви ви е изпратил на тайна мисия, със съответните уверения?

— Майка ми всъщност, капитане — поправи я Фелаш и млясна. — Уви, нужно беше нещо повече от уверения, но всичко това вече е уредено и сега желая да се върна у дома.

Шурк го премисли за миг.

— Принцесо, морските пътища, които могат да ни отведат близо до вашето кралство, не са особено безопасни. Някои райони или не са картирани, или са неточно картирани. А налице са и пиратите…

— Как по-добре бихме се справили с такива пирати от това един от тях да командва кораба ни?

Шурк Елале се сепна.

— Принцесо, аз не съм…

— Шшт! Държите се глупаво. И не, кралица Джанат не е изтървала никакви тайни. Ние сме напълно способни сами да си събираме информация…

— Смущаващо способни, както се оказва — измърмори Джанат.

— Дори да съм пират — каза Шурк, — това не е гаранция, че няма да бъдем нападнати. Корсарите от Дийл, които порят онези води, не признават никакви правила на честта, стане ли дума за съперници. Тъй или иначе, всъщност съм ангажирана с транспортирането на товар, който за съжаление ще ме отведе в противоположната посока…

— Този товар да не би да се казва Ублала Пунг? — попита Джанат.

— Да.

— И той има наум определена цел?

— Е, признавам, че е доста смътна в момента.

— Тогава — продължи замислено кралицата, — ако му предложиш алтернативен маршрут натам, където отива, би ли възразил?

— Да възрази? Дори няма да го разбере, ваше величество. Само ще се усмихне, ще кимне и ще се опита да щипне някоя от моите…

— В такъв случай е възможно да вземете принцеса Фелаш дори с Ублала Пунг на борда, нали?

Шурк погледна намръщено кралицата, а след това Фелаш.

— Това кралска заповед ли е, ваше величество?

— Да кажем просто, че бихме били изключително доволни.

— В такъв случай да го кажа просто: задоволството ви, колкото и да сте доволна, не е достатъчно, ваше величество. Платете ми, и ми платете добре. И се споразумяваме по договор. И го искам писмено — било от вас, кралице, или от вас, принцесо.

— Но цялата идея е, че това трябва да си остане неофициално. Наистина, Шурк…

— Няма „наистина“, Джанат.

Фелаш махна небрежно с лепкавата си, цялата в трохи длан.

— Разбрахме се! Ще наредя да се напише договор. Няма проблем с условията на капитана. Никакъв. Добре! Радвам се, че всичко вече е уговорено по начин, удовлетворителен за всички!

Джанат примига.

— Добре. Чудесно тогава — каза Шурк Елале.

— О, тези сладки са ужас! Не бива да… о, добре де, само още една, може би…

След като двете гостенки от Болкандо си тръгнаха, Шурк Елале изгледа строго Джанат.

— И тъй, о, кралице, какво точно е положението в Болкандо?

— Блудния знае — въздъхна Джанат и си напълни отново бокала. — Бъркотия. В двора им има толкова враждуващи фракции, че пред него един факултет е като махленска пясъчна площадка. И може и да не го знаеш, но това говори нещо.

— Пясъчна площадка?

— Сега му казват пясъчник. Нали знаеш, в по-уредените квартали, на общински места, има градинки и детски площадки, където да си играят дечицата и да се изхождат всички улични котки и кучета.

— Вие привилегированите имате странни представи с какво трябва да играят децата ви.

— Някога да се те замеряли с котешко лайно? Добре, стига с това поведение, Шурк. Зли сме като дрипльовците, с които обикаляш, да ти кажа.

— Добре, съжалявам. Предупредила ли си малазанците, че Болкандо ври и кипи, и може да изригне в лицата им?

— Те знаят. Съюзниците им вече са там всъщност.

— Какво тогава прави принцесата в Ледерас?

Джанат се намръщи.

— Доколкото мога да преценя, премахва съперничеща шпионска мрежа. Същите, които Бъг е оставил да се мотаят — от равнодушие, предполагам.

— Фелаш? Тя не е убийца.

— Тя не е, но бих се обзаложила, че слугинята й е.

— На колко години е тази четиринайсета дъщеря между другото? Шестнайсет, седемнайсет…

— Четиринайсет всъщност.

— В името на бездната! Не бих казала, че горя от нетърпение да транспортирам тази надута лакомница чак до Ак’ринския бряг.

— Просто карай на лек баласт.

Шурк я зяпна ококорена.

Джанат се намръщи.

— Лоцманските карти, с които разполагаме, сочат плитчини с рифове, капитане. Какво си помислихте, че имах предвид?

— Представа нямах, ваше величество. Честно.

Джанат стана.

— Да идем да спипаме мъжете в градината, какво ще кажеш?

Напускането на двореца незабележимо стана с помощта на мълчаливите слуги на кралицата, които преведоха двете жени от Болкандо през лабиринт от неизползвани коридори и проходи.

На тиха улица изчакаха скромния впряг, който щеше да ги върне в стаите им в един що-годе приличен хан недалече от пристанището.

Фелаш задържа ръката си във въздуха, пръстите се задвижиха в бавен въртелив ритъм — навик, който привидно изобщо не забелязваше.

— Договор! Нелепост!

Слугинята не отвърна нищо.

— Е — каза Фелаш, — ако капитанът се окаже твърде досадна… — И във вдигнатата ръка блесна тънка кама; появи се толкова внезапно, все едно се въплъти от нощния въздух.

— Господарке — заговори слугинята тихо, плавно и с удивително красив глас, — това няма да свърши работа.

Фелаш се намръщи.

— О, кога ще пораснеш, глупаво момиче? Не можем да оставим никаква следа — никаква улика изобщо.

— Искам да кажа, господарке, че капитанът не може да бъде убита, защото тя вече е мъртва.

— Това е нелепо!

— Но е вярно, господарке. Нещо повече, съживена е с помощта на утуулу.

— О, това вече е интересно! И възбуждащо! — Камата изчезна толкова бързо, колкото се бе появила. — Ще ми приготвиш купа, нали? Трябва да помисля.

— Идват — промърмори Бъг.

Техол се обърна.

— Ах, виж как са се помирили и така нататък. Скъпи мои, нощният въздух е наистина изключително освежителен, не мислите ли?

— Не съм ти скъпа — каза Шурк Елале. — Тя ти е скъпа.

— Ама разбира се! Не съм ли най-щастливият жив мъж?

— Блудния знае, не е дарба.

— Или външност — добави Джанат и огледа мъжа си преценяващо.

— Докато не бяха съюзнички, беше по-добре — каза Техол на Бъг.

— Разделяй, за да владееш вододела, това е мотото ми.

— Крайно любопитно при това. Някога получавало ли ти се е, Бъг?

— Ще се постарая да ви уведомя, щом се получи, ваше величество.

На трийсет левги от Ли Хенг на континента Кюон Тали се намираше село Гетран: грубо иззидани каменни къщи, няколко дюкяна, порутен храм, посветен на няколко местни духа, кръчма и четвъртит затвор, където бирникът живееше в една от килиите и имаше навика да се арестува сам, щом прекалеше с пиенето, което ставаше почти всяка вечер.

Зад тромавия храм с неговите трийсет и две стаи имаше терасовидно гробище, съответстващо на трите най-явни класови нива в селото. Най-високата и отдалечена от зданието тераса бе запазена за най-богатите фамилии — търговци и опитни занаятчии, чиято родословна линия можеше да докаже присъствие в селището повече от три поколения. Гробовете им бяха белязани с пищни паметници, гробници, построени във формата на миниатюрни храмове, и тук-там по някой тухлен толос — стил в района, който можеше да се проследи назад във времето от векове.

Второто ниво принадлежеше на обитатели, които не бяха особено богати, но пък общо взето заможни и почтени. Погребенията тук бяха, естествено, по-скромни, но все пак иззиданите с камък гробове и плоските каменни олтари бяха като цяло добре поддържани от близките и потомците.

Най-близо до храма и на нивото на основите му почиваха мъртвите, които най-много се нуждаеха от духовна закрила — и може би от съжаление. Пияниците, пройдохите, наркоманите и престъпниците. Техните тела бяха натъпкани в дълги изкопи, които се отваряха поред, за да се остави достатъчно време труповете да се разложат, преди да бъде положен нов.

Селище не по-различно от безброй други, пръснати из Малазанската империя. Цели животи, преживени встрани от великите дела и имперски амбиции, далече от маршируващите завоевателни армии и раздираните от магия битки. Животи, затрупани от местни драми, и всяко лице познато, всякой живот известен от лепкавото от кръв раждане до изцедената от кръв смърт.

Тормозеното от четирите си по-големи сестри мърляво полудиво момче, което един ден щеше да бъде наречено Детсмел, имаше навика да се крие извън дома със Скез Грейман, който можеше да му е чичо или просто един от любовниците на майка му, понеже баща му беше на война. Скез беше селският аранжор на покойниците, гробар и понякога зидар на надгробни паметници. С ръце като прашни млатила и китки, дебели колкото мъжки прасец, и лице, което беше хлътнало от едната страна от паднал трегер преди няколко десетилетия, той не беше мъж, привличащ възхитени погледи, но пък и приятели не му липсваха. Оправяше се добре с мъртвите в края на краищата. А и имаше нещо — това всяка жена го твърдеше, — имаше си нещо, и още как. Поглед в окото, който даваше утеха, който обещаваше повече, ако е нужно повече. Обожаван беше, да, и ходеше да закусва при жените из цялото село, подробност, която младият Детсмел трудно схващаше.

Естествено, един ден един съпруг уби Скез, и макар според закона да беше оправдан, ами, глупакът взе, че се поболя и умря само след седмица и само малцина дойдоха да оплачат подутия му посинял труп. По това време Детсмел вече беше поел работата като пазач на мъртвите, седемнайсетгодишен момък, за когото всички твърдяха, че никога няма да тръгне по пътя на баща си, който беше окуцял войник, воювал в гражданската война на Кюон Тали, но никога не говореше за преживелиците си, дори когато се напиеше до затъпяване, с едното си кървясало око втренчено в гробните изкопи зад храма.

След като пое отговорностите на Скез, младият Детсмел — още не носеше това име — беше напълно уверен в бъдещето си. Беше си всъщност почтена работа. Достойна професия, достоен живот.

Когато стана на деветнайсет — вече се беше устроил добре в порутената каменна къща с плосък покрив до гробището, къща, която Скез бе построил със собствените си ръце, дойде вестта, че Хестер Вил, храмовият жрец, е поразен от удар и скоро ще влезе в прегръдката на духовете. Отдавна предстоеше. Хестер беше на близо сто години в края на краищата, крехко старче, което — разправяха — било грамаден мъж някога. От ушите му висяха глигански бивни, опънали през десетилетията мекото толкова, че извитите жълти кости опираха кокалестите му рамене. Лицето му бе нашарено с наподобяващи козина татуировки. Никога не бе имало и капка съмнение, че Хестер Вил е жрец на Финир и че гледа на местните духове с насмешливо снизхождение, макар винаги да беше съвестен в извършването на ритуалите в полза на селяните.

Приближаващата се смърт на жреца бе важна. Последният храмов прислужник беше избягал с месечния десятък преди няколко години. (Детсмел помнеше малкото говно — двамата със Скез го бяха спипали веднъж да пикае върху една гробница на високата тераса и го бяха набили, с удоволствие при това.) Отидеше ли си Вил, храмът щеше да запустее и духовете щяха да останат неумилостивени. Трябваше да се намери някой, може би дори външен човек, чужденец. Трябваше да се оповести, че село Гетран е изпаднало в нужда.

Задачата на пазача на гробищата бе да седи със спускащия се в смъртта, ако той няма семейство, тъй че младежът се заметна с наметалото на стария Скез Грейман, взе дървената си кутия с билки, еликсири, ножове и лопатката за изгребване на мозък и тръгна през гробището.

Не помнеше кога за последен път е влизал в дома на Вил, но стаята, в която влезе, беше преобразена. Самотното огнище в средата гореше буйно и мяташе странни плашещи сенки по варосаните стени — сенки, които не очертаваха нищо видимо в стаята, а голи клони, които се полюшваха, раздвижени сякаш от свирепи зимни ветрове. Полупарализираният Хестер Вил се беше довлякъл в къщата си сам — беше отказал всякаква чужда помощ — и Детсмел го намери на пода. Не беше имал сили да се качи на леглото.

Смърт чакаше в горещия сух въздух, който пулсираше между стените и кръжеше около високите пламъци. Влизаше в него с всяко хрипливо вдишване и неохотно излизаше с всяко шепнещо издишване.

Детсмел вдигна крехкия старец на леглото, загърна го с опърпаното одеяло, а след това седна, изпотен и разтреперан, и се загледа в лицето му. Ударът бе поразил тежко лявата страна, смачкал бе сбръчканата кожа и жилестите мускули под нея и бе обездвижил клепача.

Капването на вода в зяпналата уста на Вил дори не предизвика инстинктивно преглъщане и подсказа на Детсмел, че на стареца му остава съвсем малко време.

Огънят в огнището гореше все така буйно. След малко тази подробност стигна до съзнанието на Детсмел и той се обърна и погледна оградената с камъни дупка. Никакви дърва не видя под пламъците. Нямаше дори жарава. Въпреки силната горещина го прониза мраз.

Нещо беше дошло в буйния огън. Финир ли беше? Помисли си, че може би е той. Хестер Вил беше предан жрец, доблестен човек — така казваха всички — и разбира се, че богът му бе дошъл, за да прибере душата му. Това бе отплатата за цял живот служба и принасяне на жертви.

Разбира се, самата идея за отплата бе изключително човешка по произхода си, породена от съкровената вяра в цената на забелязаните, признати и оценени усилия. Това, че боговете ще ти се отплатят според заслугите, бе не само нещо дадено, но и задължително — иначе защо да коленичи човек пред тях?

Богът, който се пресегна от пламъците, за да отнеме дъха на Вил обаче, не беше Финир. Беше Качулатия, с ноктести прашно зелени длани и пръсти, зацапани с черно от гнилото, и това пресягане изглеждаше вяло, колебливо, все едно Богът на мъртвите беше сляп, уморен и отегчен от тази жалка необходимост.

Вниманието на Качулатия докосна ума на Детсмел. Чужда във всяко отношение, но дълбока, почти безформена скръб се надигна като горчива мъгла от душата на самия бог — скръб, която младият смъртен позна. Беше скръбта, която изпитваш понякога към умиращите, когато тези умиращи са ти непознати, чужди са ти по същество, когато съдбата им е почти абстрактна. Безлична скръб, призрачно наметало, с което си се загърнал, за да постоиш неподвижен, замислен, като се мъчиш да се убедиш в тежестта му и как тази тежест — щом престане да е призрачна — би се усещала някъде в бъдещето. Когато смъртта стане лична, когато няма да можеш да се измъкнеш изпод тежестта й. Когато скръбта престане да бъде идея и се превърне в цял свят от задушаващ мрак.

Хладни, чужди очи се взряха за миг в Детсмел и глас се понесе в черепа му:

„Мислеше, че ги интересува.“

— Но… той е на самия Финир…

„Няма сделка, когато на нея държи само едната страна. Няма договор, когато само едната страна го е подпечатала с кръв. Аз съм жетварят на заблудените, смъртни.“

— И затова скърбиш, нали? Мога да я усетя… твоята скръб…

„Можеш значи. Навярно си един от моите тогава.“

— Приготвям мъртвите…

„Утоляваш заблудите им, да. Но това не ми служи. Казвам, че си един от моите, но какво значи това? Не ме питай, смъртни. С мен не се пазарят. Не обещавам нищо освен загуба и провал, прах и алчна пръст. Ти си един от моите. Започваме игра, ти и аз. Играта на извъртане.“

— Виждал съм смъртта. Тя не ме терзае.

„Това е несъществено. Играта е следната: крадеш живота им — измъкваш ги от ръцете ми. Проклинаш тези ръце, които виждаш сега, ноктите, почернели от допира със смъртта. Храчиш в безжизнения ми дъх. Мамиш ме на всеки завой. Вслушай се в тази истина: не съществува никаква друга форма на служба толкова честна като тази, която ти предлагам. За да воюваш срещу мен, трябва да признаваш силата ми. Както аз признавам твоята. Трябва да уважаваш факта, че аз винаги печеля, че ти неизбежно се проваляш. В замяна аз ще ти дам своето уважение. За куража ти. За упорития отказ, който е най-голямата сила на един смъртен.“

„Заради всичко това, смъртни, дай ми добра игра.“

— А какво получавам в замяна? Да оставим уважението. Какво получавам аз?

„Само това, което откриеш. Неопровержими истини. Нетрепващ поглед към скърбите, които терзаят всеки живот. Въздишката на приемането. Край на страха.“

Край на страха. Дори за толкова млад човек, толкова неопитен човек, Детсмел разбра стойността на такъв дар. Край на страха.

— Не бъди жесток с Хестер Вил, моля те.

„Преднамерената жестокост не ми е присъща, смъртни. Все пак душата му ще се почувства жестоко насилена и нищо не мога да направя за това.“

— Разбирам. Финир е този, който би трябвало да бъде накаран да отговаря за тази измяна.

Долови горчива насмешка в думите на Качулатия бог.

„Един ден дори боговете ще отговарят пред смъртта.“

Детсмел примига във внезапния сумрак — огънят внезапно се смали, замъждука и изгасна. Погледна Вил и видя, че старецът вече не диша. Лицето му бе замръзнало в окаяна маска. Четири черни петна бяха прогорили челото му.

Светът не даваше много. А това, което даваше, твърде рано си го взимаше обратно. И дланите пареха, пълни с липса, очите, загледани навън, бяха празни и пусти, като местата, които виждаха. Слънчевата светлина плачеше през навеите прах и човек можеше да седи и чака да види своя бог, понеже не му оставаше нищо освен чакането.

Детсмел газеше през спомените си — задача, най-изпълнима в самота. Скиташе се като изгубен, притеглен към тази обраснала с бурени, запустяла руина в ядрото на Ледерас, с неземните й насекоми, зейналите ями с оплетени в корени буци изгнила пръст. Богът на смъртта отново се пресягаше към този свят, завихряше с пръст езера от смъртна кръв. Но Детсмел оставаше сляп за тъй очертаните шарки, за това сложно заплитане на старата игра.

Откри, че го е страх за неговия бог. За Гуглата, неговия враг, неговия приятел. За единствения проклет бог, когото уважаваше.

Играта на некроманта бе непонятна за другите. За тях това бе старият плъх, дебнещ котката в плевника, еднопосочен лов, обвързан от взаимна омраза. Изобщо не беше така, разбира се. Гуглата не презираше некромантите — богът знаеше, че никой друг не разбира истински него и неговите най-сетни светове. Отбягването на черния допир, краденето на души, присмехът над живота с оживяването на трупове — това бяха одеждите на истински култ. Защото истинският култ е, по самото си естество, игра.

— Няма сделка, когато на нея държи само едната страна — каза Детсмел на глас и изсумтя с горчива насмешка. Твърде много ирония имаше в това да кажеш нещо такова на призраци, особено в място, където така гъмжеше от призраци като тук, само на десетина крачки от портата на къщата Азат.

Беше научил, че Брис Бедикт е бил убит някога, и върнат след това отново. Най-горчив дар, и беше чудо, че братът на краля не е полудял. Когато една душа остави пътеката, закъснялото завръщане кара глупака непрекъснато да залита. Всяка стъпка се намества непохватно, все едно отпечатъкът на собственото му стъпало вече не съвпада с него, сякаш душата вече не се вмества добре в своя съсъд от плът и кости и остава разтърсена и изместена.

А сега бе чул за жена, прокълната да остане немряща. Рутан Гъд бе стигнал дотам да намеква, че е спал с нея, а това бе противно! Детсмел поклати глава. Като да спи с овце, крави, кучета, кози, тлъсти бок’арала. Не, още по-лошо дори. А искаше ли тя да се развали проклятието? Не — поне с това той можеше да се съгласи. От връщането нямаше полза. Човек свиква нещата да си остават същите, свиква повече, отколкото с онова, което жива душа изпитва към отпадащото си, изгниващо тяло. Освен това мъртвите никога не се връщат напълно.

— Все едно да знаеш тайната на фокус — учудването си отива. Изгубили са всички заблуди, които някога са ги утешавали.

— Детсмел!

Обърна се и видя Ботъл: идваше към него през купчините пръст и дупките.

— Чух, че каза нещо. Призраците никога не казват нищо хубаво — защо си правиш труда да говориш с тях?

— Не съм.

Младият маг стигна до него, спря, погледна старата кула на Джагът и попита:

— Видя ли обоза, който се заформя извън града? Богове, имаме храна за пет пъти по-голяма армия от нашата.

— Може би, а може би не.

Ботъл изсумтя.

— Точно това каза и Фидлър.

— Ще тръгнем наникъде. Снабдяването ще е трудно, може би невъзможно.

— Наникъде. Знаеш ли, май си прав.

Детсмел посочи къщата Азат.

— Вътре са, мисля.

— Синн и Гръб ли?

— Да.

— Нещо ги е спипало?

— Едва ли. Мисля, че са преминали, както се научиха да правят Келанвед и Танцьора.

— Къде?

— Представа нямам. И не, нямам никакви планове да ги проследявам. Трябва да ги броим за изгубени. Безвъзвратно.

Ботъл го погледна.

— Това подхвърли ли го вече на адюнктата?

— Да. Не я зарадва.

— Има си хас. — Почеса се по четинестата брада, която явно имаше намерение да си пусне. — Защо са влезли вътре според теб.

Детсмел направи гримаса.

— Помня деня, в който напуснах дома си. Един проклет коч се беше качил на покрива на къщата ми — къщата, която наследих, искам да кажа. Голям, чисто бял, жаден да налети на всичко, което е с крака. Погледът, който ми хвърли, беше празен и пълен, ако ме разбираш какво искам да кажа…

— Не. Добре де, да. Когато зимата свърши — сезонът и ония очи.

— Празни и пълни, и от високото там горе имаше адски добра гледка към гробището, всичките три тераси, от бедняците до местното знатно съсловие. Тъкмо бях отишъл да погреба селския жрец…

— Бил е умрял, надявам се.

— Някои хора умират с кротки лица. Други умират прекалено разбиращи. Празно и пълно. Той не го разбра, докато не си свърши умирачката, а такова лице е най-лошото за гледане. — Детсмел се намръщи. — Най-лошото, Ботъл.

— Продължавай.

— За какво си толкова нетърпелив, войник?

Ботъл се сепна.

— Съжалявам. Нищо.

— Най-нетърпеливите хора са точно такива, щом им избиеш позата. Все припират, бързат за нищо и никъде. Бързането им е в главите и очакват всеки друг да хукне с тях на майната си. Нямам време за такива боклуци.

— Изнервят те, а?

— Нямам време, казах. В смисъл, колкото повече ме ръчкат, толкова повече време ми отнема.

Ботъл се ухили.

— Разбрах те.

— Добре. — Детсмел помълча, после се върна на мисълта си. — Та онзи коч, надвиснал там горе, ами, просто ме порази. Тия очи… Всички ги имаме, така смятам, някои — по-лоши от други. За жреца дойдоха късно — но обещанието си беше там, през целия му живот. Същото е за всекиго. Виждаш, че е празно, и това прозрение те изпълва.

— Чакай… кое е празно?

— Цялата зарязана от Гуглата бъркотия, Ботъл. Цялата.

— Ама и ти си голям гадняр, Детсмел.

— Признавам ти, това място така ме яде, дъвче спомени, за които мислех, че отдавна са погребани. Но както и да е, стоях аз там, кочът от едната страна, гробницата на жреца от другата — нависоко, на най-високото било, което можах да намеря — а местните благородници щяха да нададат вой, когато видеха. Но вече не ме интересуваше.

— Защото същия ден си се махнал.

— Да. Отидох в Ли Хенг, бях първият на опашката пред наборната служба. Един войник оставя мъртвите зад себе си, а тези, които един войник погребва… е, повечето пъти са хора, които познава.

— Не вдигаме бойни могили само за нашите мъртви.

— Не това имам предвид, като казвам „познава“, Ботъл. Вглеждал ли си се някога в лице на враг, мъртъв, имам предвид?

— Няколко пъти, да.

— Какво видя?

Ботъл помръдна притеснено и отново примижа към кулата.

— Схванах.

— Няма по-добро място да се изпикаеш на лицето на Гуглата от армия. Когато ти е останала само пикня, а да си кажем честно, само това ни е останало на нас.

— Чакам — търпеливо — да разбера как всичко това се връзва със Синн, Гръб и Азата.

— Снощи отидох до кучкарниците и изкарах Бент и Роуч — от тях паленцето е голямото зло, да знаеш. Старият Бент си е просто един проклет браничар. Съвсем простичък, откровен. В смисъл знаеш, че това, което всъщност иска, е да ти разкъса гърлото. Но никакви игри, нали? Не и Роуч, онова хитро ноктесто демонче. Та тупнах аз Бент по главата, колкото да му кажа кой е шефът. Роуч ми поклати опашка, след което ме захапа за глезена — трябваше почти да го удуша, за да му отворя челюстите.

— Взе кучетата значи.

— После ги пуснах. Драснаха като стрели — по улици, през улички, около сгради и право през пищящите тълпи — чак до тая врата тука. До Азата.

— Как успя да не изостанеш?

— Не успях. Пуснах заклинание по двамата и просто го проследих. Докато стигна тук, Роуч се беше хвърлял по вратата толкова често, че лежеше замаян на пътеката. Бент се опитваше да изрови път през камъните.

— Защо някой от нас не се сети да го направи?

— Защото всичките сте тъпи, затова.

— И после какво направи?

— Отворих вратата. Влетяха вътре. Чух как затичаха нагоре по стъпалата — а след това… нищо. Тишина. Тръгнаха след Синн и Гръб, през портал някакъв.

— Знаеш ли — рече Ботъл, — ако беше дошъл при мен, можех да яхна душата на някое от тях и може би да добия представа къде се отваря този портал. Но пък, тъй като си гений, Детсмел, сигурен съм, че си имал сериозна причина да не го направиш.

— Дъх на Гуглата. Добре де, издъних се. И гениите са тъпи понякога.

— Кръмп донесе съобщението ти — едва успях да го схвана. Поиска да се срещнеш с мен тук и ето ме. Но тази твоя история можеше да ми я разкажеш над някоя халба в кръчмата на Гослинг.

— Избрах Кръмп, защото знаех, че щом отнесе съобщението, ще забрави всичко за него. Ще забрави какво съм му казал и какво след това той е казал на теб. Всъщност той е най-задръстеният човек, когото съм познавал.

— За да се срещнем тайно. Колко загадъчно. Какво искаш от мен, Детсмел?

— Искам да науча за нощната ти посетителка, първо. Реших, че може би ще е най-добре да го чуя насаме.

Ботъл го зяпна.

Детсмел се намръщи.

— Какво?

— Чакам да видя похотливия поглед.

— Не искам такива подробности, идиот! Виждал ли си й очите? Надзъртал ли си в тях, Ботъл?

— Да. И всеки път съм съжалявал.

— Защо?

— Има толкова много… нужда в тях.

— Това ли е? Нищо друго?

— Много още, Детсмел. Наслада, може би дори любов — не знам. Всичко, което виждам в очите й… е в „сега“. Не знам как иначе да ти го обясня. Няма минало, няма бъдеще, само настоящето.

— Празно и пълно.

Ботъл присви очи.

— Като коча, да. Животинската й страна. Смразява ме, признавам. Все едно гледам в огледало и виждам собствените си очи, но по начин, по който никой друг не може да ги види. Моите очи с… — Той потръпна. — Без никой зад тях. Никой, който познавам.

— Никой, който някой познава — отрони Детсмел и кимна. — Ботъл, веднъж погледнах в очите на Качулатия и видях същото — дори почувствах това, което ми описа току-що. Аз, но не аз. Аз, но всъщност никой. И мисля, че знам какво видях — и какво ти непрекъснато виждаш в нея. Мисля, че най-сетне го разбирам — онези очи, празното и пълното, онова отсъствие в тях. — Погледна втренчено Ботъл. — Това са нашите очи в смъртта. Нашите очи, когато душите ни са избягали от тях.

Ботъл пребледня.

— Богове на бездната, Детсмел! Току-що пусна студени червеи по гръбнака ми. Това… това просто е ужасно. Това ли идва от взирането в очите на твърде много мъртъвци? Вече ще знам да си държа очите извърнати, когато крача по бойно поле… богове!

— Кочът беше пълен със семе — каза Детсмел, загледан отново към Азата, — и трябваше да го изхвърли. Дали беше последният му сезон? Знаеше ли го? Вярва ли в това всяка пролет? Никакво минало и никакво бъдеще. Пълно и празно. Само това. Винаги това. Вечно това. — Той се почеса по брадичката. — Нямам ходове, Ботъл. Чувствам го. Нямам ходове.

— Виж какво — каза тя, — аз като си пъхна пръста — моя пръст — там, не ми прави никакъв кеф. Загря ли?

И се превъртя от него, за да стъпи на пода и след това може би да се изправи, обаче някой тъпак беше срязал леглото по дължина и тя тупна на мръсния под и изруга.

Скълдет се надигна да погледне. Големите му бистри женствени очи лъснаха изпод рошавите кичури катраненочерна коса.

Изведнъж я споходи странен спомен. Странен с това, че изобщо я споходи, след като малко спомени я спохождаха изобщо. Беше дете, съвсем мъничко пияна (ха-ха), залиташе по тревист склон към ромолящо поточе — и до брега намери онази хлъзгава рибка, умряла, ама умряла току-що. Пъстървичка някаква, в най-изумителното червено, каквото бе виждала, а по тънкото гръбче минаваше ивица искрящо тъмнозелено, като мокри борови клонки.

Представа нямаше защо Скълдет й напомни за онази мъртва рибка. Не бяха цветовете, защото той не беше червен, нито дори зелен. Не беше и умрялото, защото той не изглеждаше много умрял, както мигаше. Хлъзгавостта? Може би. Онази течна лъскавина, да, рибката в шепата й, като в мокър ковчег. Изведнъж си спомни дълбоката скръб, която бе изпитала. Младите толкова се бореха. Много от тях умираха, понякога без никаква сериозна причина. Как се казваше онзи поток? Къде беше, в името на Гуглата?

— Къде отраснах? — прошепна тя, все още легнала на пода. — Коя бях? В град? В село? Ферма?

Скълдет я гледаше смутено и с копнеж.

Хелиан се навъси.

— Коя съм аз? Проклета да съм, ако знам. А важно ли е изобщо? Богове, трезва съм. Кой ми го направи това? — Погледна ядосано Скълдет. — Ти ли? Копеле!

— Не копеле — рече той. — Принц! Бъдещ крал. Ти… ти кралица. Моя кралица. Крал и кралица, ние. Две племена вече заедно, прави едно голямо племе. Аз управлява. Ти управлява. Хора коленичи и носи дарове.

Тя му се озъби.

— Слушай, идиот, щом аз не съм коленичила на никого в живота си, няма начин да накарам някой да коленичи на мен. Освен — добави, — ако двамата с теб не измислим нещо друго. Пикай им на кралете и кралиците! Цялото това надуване е пълен боклук, цялото това… — Намръщи се, докато търсеше думата. — Цялата тая почит! Виж какво! На офицер ще отдам чест, щото тоя боклук е нужен в една армия, ясно? Но това е защото някой трябва да командва. Не значи, че са по-добри. Нито с по-чиста кръв, нито по-умни даже, схващаш ли? Просто… между този офицер и мен… просто има нещо, за което се съгласяваме помежду си. Разбираме се за него, нали? За да стават нещата! Благородниците са различни. Те имат очаквания. Пикай на това! Кой казва, че са по-добри? Да не ти пука колко шибано богати са — може златни кюлчета да серат, пак са говна, нали? — Вдигна пръст към Скълдет. — Ти си един проклет от Гуглата войник, и толкова. Принц! Ха!

А след това се надигна и повърна.

Кътъл и Фидлър наблюдаваха фургоните, които бавно лъкатушеха към оградената мера, където щяха да спрат далече от всичко останало. Прах изпълваше въздуха над огромния лагер и сега, в края на деня, към небето лениво се извиваха ленти сив пушек от готварските огньове.

— Знаеш ли — каза Кътъл, без да откъсва очи от последните морантски муниции, — това е тъпо. Направихме каквото можахме — или ще се справят, или не. А макар да са толкова далече, ако гръмнат, с нас вероятно е свършено.

— Ще се справят — рече Фидлър.

— Едва ли е от значение, сержант. Четиринайсет проклетии за цяла скапана армия. Сто острилки? Двеста? Нищо не е. Ако се забъркаме в някоя беля там, ще е лошо.

— Тия ледерии имат прилични балисти и катапулти, Кътъл. Скъпи са, но липсата на пари, изглежда, не е сред недостатъците на Тавори… Уф, да не говорим за чужди недостатъци.

— Нямаме никаква представа какво ще намерим, Фид. Но всички можем да го усетим. Страха. Натежал е над всички ни като небе, пълно с пепел. Направо настръхвам. Прекосихме Седемте града. Захванахме се с тази империя. Какво е толкова различно този път? — Той тръсна глава. — Нашите десанти тук бяха до голяма степен сляпа атака — повечето информация, която имахме, беше погрешна. Но това не е важно. Незнанието не е достатъчно, за да ни завлече толкова далече.

Фидлър се почеса по брадата и намести каишката под брадичката си.

— Горещо и лепкаво, нали? Не е сухо като в Седемте града. Изсмуква цялата ти енергия, особено когато носиш броня.

— Трябва ни тая броня, за да ни пази от проклетите от Гуглата комари. Без нея щяхме да сме смачкани чували, пълни с кокали. А тия твари носят болести — лечителите церят по двайсет войници на ден. Идват целите потни и ги тресе.

— Комарите ли са причината?

— Така чух.

— Е, щом навлезем в пустините, няма да се налага да се притесняваме за това.

— Защо?

— На комарите им трябва вода, за да се развъждат. Все едно, тия местните са дребни. В Черното псе се натъкнахме на едни рояци… човек можеше да се закълне, че са ята колибри.

Черното псе. Име, което все още можеше да смрази малазански войник, все едно дали е бил там, или не. Кътъл се чудеше как едно място — преживелица, случила се преди толкова години — може да се утаи в умовете на хора като белези, предавани от родители на деца. Белези, да, и петна, и горчивият вкус на ужас и отчаяние — беше ли изобщо възможно? Или бяха историите — истории като тази, която Фидлър току-що бе разказал? Не беше дори история, нали? Само една подробност. Преувеличена, да, но все пак подробност. Достатъчно подробности, измърморени тук-там, от време на време, и нещо започва да се трупа вътре, като топка мокра глина, и да зацапва всичко. И много скоро ето я, стегната и твърда като проклет камък, търкаля се из главата на човек, разбива всичките му мисли и го обърква.

А тъкмо объркването е това, което се крие зад страха, нали? Всеки войник го знае и знае колко гибелно може да е, особено в бурята на битката. Объркването води до грешки, до лоши преценки и, разбира се, сляпата паника е първото миризливо цвете, което объркването откъсва, щом дойде време за танца в полята.

— Умислен ми изглеждаш нещо, сапьор — каза Фидлър. — Лошо е за здравето ти.

— Мислех си за танца в полята.

— Дъх на Гуглата, от години не бях чувал този израз. Откъде го изрови? Ловците на кости не са показвали склонност да се прекършват и бягат…

— Знам, че е разумно да ни държат в неведение, сержант, но понякога с това може да се прекали.

— Великата ни неизвестна цел.

Кътъл кимна рязко.

— Ако бяхме наемници, сега щяхме да сме за наем. Но не сме, а и да бяхме, никой наоколо не иска да ни наеме, нали? И едва ли някой в пустините или отвъд тях ще иска. А сега чух и ония слухове за счепквания в Болкандо. Изгорените сълзи, може би и перишите. Виж, да идем да измъкнем наши съюзници е добра кауза, почтена…

— Развява подходящите знамена.

— Точно. Но не това са основанията ни да сме тук, нали?

— Съборихме един луд император, сапьор. И дадохме урок на ледериите за плячкосването на чужди брегове…

— Те нямаха нужда от него. Тайст Едур имаха…

— А не мислиш ли, че ги унизихме достатъчно, Кътъл?

— И сега какво? Тук всъщност нищо не печелим, Фид. По-малко и от нищо.

— Откажи се — изръмжа Фидлър. — Не беше поканен на гледането. Нищо, което се случи там, не беше за теб — вече ти го казах.

— Много за Тавори обаче, и на, виж! Ние просто ей така вървим подире й.

Последният фургон стигна до импровизирания склад и разпрегнаха воловете. Фидлър въздъхна, развърза шлема си и го смъкна.

— Да идем да видим Корик.

Намръщен, Кътъл закрачи до сержанта.

— Отделението ни се е пръснало напоследък.

— Ботъл обича да се шляе. Никой друг. Не може да броиш Корик, нали? Никой не ляга в лазарета за кеф.

— Ботъл ти е проблемът на тебе, сержант. Скатава се, изчезва за дни наред…

— Просто е отегчен.

— Че кой не е? Имам обаче чувството, че няма да си пасваме добре поне една-две седмици след като почне походът.

— Никога не сме си пасвали добре, Кътъл — изсумтя Фидлър. — Да не би да ми казваш, че не си го забелязал?

— Добре бяхме в онова ледерийско село…

— Не бяхме. Ако не бяха отделенията на Хелиан и Геслер — и на Бадан Грук, щяхме да цъфнем и да вържем. Пръснали се бяхме навсякъде, Кътъл. Корик и Смайлс тичаха като разгонени зайци… И какво излезе? Че Коураб е най-добрият ми Юмрук.

— Много навътре го вземаш, Фид. Едурите ни идваха от всички страни — трябваше да ги разделим.

Фидлър сви рамене.

— Може би. И вярно, в Ю’Гатан бяхме по-добре. Май все ме тегли към сравненията. Безполезен навик, знам… престани да ме гледаш така, сапьор.

— Обаче си имал Хедж и Бързия Бен. И оня убиец… как му беше името?

— Калам.

— Да, оня глиган с ножовете. Тъпо, да се остави да го убият в Малаз. Все едно, исках да кажа, че…

— Имахме баргаст за отдельонен Юмрук, а после беше Сори — нея я остави — и Уискиджак, а Гуглата знае, аз изобщо не съм Уискиджак. — Забеляза, че Кътъл се смее, и се намръщи още повече. — Какво ти е толкова смешно?

— Ами… май старото ви отделение на Подпалвачите на мостове сте си пасвали също толкова лошо като ние сега. Може би даже още по-лошо. Виж, Коураб е стабилен Юмрук, с ръката на Богинята отпред на панталоните му. А ако той падне, влиза Тар, а ако си иде и Тар, Корик. Имал си Сори — сега имаме Смайлс.

— А вместо Хедж имам теб, което си е наистина по-добре, да ти кажа.

— Не го умея сапьорството като тях…

— Богове, благодарен съм за това.

Кътъл присви очи към сержанта си. Вече се приближаваха към огромната палатка на лазарета.

— Ти наистина си се заял нещо с Хедж, нали? А разправят, че сте били близки. По гадния начин, като Бързия Бен и Калам. Какво е станало между двама ви?

— Когато умре приятел, трябва да го разкараш от ума си. Точно това направих.

— Само че той се върна.

— Върнал се е и не е. Не мога да го кажа по-добре.

— Ами, като не може да е като по-рано, направи го по нов начин.

— По-лошо е, отколкото си мислиш. Виждам лицето му и си мисля за всички хора, дето вече са мъртви. Наши приятели. Всички мъртви. Беше… мразя да го казвам това… беше по-лесно, докато си бях само аз. Дори появата на Бързия Бен и Калам ме изкара от релсите донякъде — но всички ние бяхме оцелелите, нали? Единствените, успели да оцелеят. И в това нямаше нищо лошо, даже си беше съвсем добре. Вярно, че Бързака ме изнервя, но адюнктата го взе при себе си и това също е добре. Пак си бях само аз, разбираш ли? Само аз.

— Докато не се появи Хедж.

— Свежда се до това, което пасва, и това, което би трябвало да пасва, разбираш ли? — Спряха пред входа на палатката и Фидлър се почеса по потната оредяла коса. — Може би с времето…

— Да, така го виждам и аз. С времето.

Влязоха в лазарета.

По леглата трепереха войници, увити в прогизнали вълнени одеяла, бълнуваха и се мятаха трескаво, плувнали в пот. Резачи се тътреха от легло на легло с мокри парцали. Вонеше на урина.

— Дъх на Гуглата! — изсъска Кътъл. — Доста зле изглежда, нали?

Имаше поне двеста легла, всичките заети от нахапани от комари болни. Резачите им тикаха парцал в устата, та да им изцедят поне малко вода.

Фидлър посочи.

— Ей го там. Няма смисъл да ходим при него, изобщо няма да ни познае. — Спря един минаващ покрай тях резач. — Къде са лечителите Денъл?

— Последният рухна тази сутрин. Изтощение, сержант. Всички се скапаха… сега им даваме само по малко вода, нали така?

Фидлър пусна ръката му и с Кътъл излязоха навън.

— Да идем да намерим Брис Бедикт.

— Той не е лечител, сержант…

— Знам че не е, идиот. Обаче ти видя ли някой от ледерийските колари или от помощния персонал вътре?

— Не…

— Което значи, че трябва да има някакво местно лечение срещу тази треска.

— Местните обикновено не ги ловят повечето неща, които можем да лепнем от тях, Фид…

— Глупости. Това, което можем да лепнем, убива повечето от тях, тъй че ние чужденците изобщо не им виждаме болните. И повечето пъти са обичайните източници на зараза — изтичащи клозети, застояла вода, развалена храна.

— И откъде знаеш толкова много за тия неща?

— Преди морантските муниции, Кътъл, ние сапьорите правехме много възстановителни работи, след окупациите. Строяхме отводнителни системи, копаехме кладенци, отходни ями — превръщахме хората, които сме убивали допреди месец, в усмихнати, щастливи и здрави граждани на Малазанската империя. Изненадан съм, че ти самият не си правил такива неща.

— Правил съм, но така и не можех да схвана защо го правим.

Фидлър се спря.

— Това, което каза одеве за незнаенето на нищо…

— Да?

— Хрумвало ли ти е някога, Кътъл, че незнанието може би има по-скоро нещо общо със самия теб, отколкото с който и да е друг?

— Не.

Фидлър го зяпна, Кътъл също го зяпна, а след това тръгнаха да търсят Брис Бедикт.

Малазанската армия бавно се източваше от града. Отделенията се стичаха към ротните укрепления, заели доскорошните бойни полета. След няколко нощи в палатките много войници падаха поразени от болестта — като Корик — и трябваше да ги откарват до района на лазарета, вдигнат между армията и обозния лагер.

Бойните учения бяха приключили, но бяха нанесли щетите си. Толкова много войници бяха намерили начин да кръшнат от тях и се бяха пръснали из целия град, че сцеплението на армията, вече отслабнало от нахлуването, при което морската пехота беше свършила най-мръсната работа, беше в тежко състояние.

Седнал на лагерно столче пред отдельонната палатка, ефрейтор Тар разви нова намотка желязна тел и с помощта на хитроумна ножица, изобретена от някакъв малазански ковач преди няколко десетилетия, започна да я реже на къси парчета. Поддържането на плетена ризница отнемаше много работа. Можеше да я прати на оръжейниците, но предпочиташе да си я закърпи сам. Не че не им се доверяваше. Добре де, не им се доверяваше на тия кучи синове, особено както я караха през пръсти напоследък. Друго си е сам да си оправиш ризницата — тя все пак пази твоето си тяло, нали така?

— Манията ти ме вбесява, Тар.

— Иди си намери някаква работа, Смайлс. И непрекъснато забравяш, аз съм ефрейторът ти.

— Доказва само колко е объркана командната ни система.

— Що не идеш да го издрънкаш на сержанта това?

— Къде се е дянал Коураб?

Тар сви рамене.

— Отиде да си реквизира ново оръжие.

— Още едно е загубил, а?

— Счупи го всъщност. И преди да си попитала, няма да ти кажа как.

— Защо не?

Тар помълча за миг. После вдигна очи и видя, че Смайлс му се мръщи.

— В каква форма ти е снаряжението, войник?

— В добра.

— Стрелите за арбалета окомплектовани ли са?

— Имам една с твоето име на нея. И много други.

Коураб Билан Тену’алас идваше към тях по пътеката. Походката му беше странна, с предпазливи крачки, сякаш стъпваше по тънък лед. И вървеше малко разкрачено. Над едното му рамо стърчеше дръжката на дълъг меч ледерийска изработка, в ножница, все още плътно покрита със ситно нашарен като зебло восък. Под мишницата си стискаше натъпкана с пера възглавничка.

Щом стигна при тях, нагласи възглавничката на едно столче и предпазливо се настани на него.

— Какво си правил, в името на Гуглата? — попита Смайлс. — В гъза ли си бърка с тоя меч?

Коураб се намръщи, после свали новия си меч, сложи го грижливо на коленете си и на лицето му се появи изражение, каквото Тар беше виждал само на лицата на деца на Деня на даровете на Кралицата на сънищата: грейнали зачервени лица, очи, жадни да видят какво се крие под обвивките от змийска кожа.

— Най-обикновен меч, Коураб — каза Смайлс. — Сериозно.

Възхитата на лицето на Коураб изведнъж помръкна и той се сви в себе си. Ефрейторът изгледа ядосано Смайлс.

— Войник, иди напълни достатъчно пътни торби за всички в отделението. Ще трябва да реквизираш и муле и кола, освен ако не се каниш да ходиш два-три пъти.

Тя се наежи.

— Защо аз?

„Защото се заяждаш с всички само от скука.“

— Просто ми се разкарай от очите. Веднага.

— Много дружелюбно от твоя страна — измърмори тя и тръгна.

Тар остави инструментите си и каза:

— Ледерийски, а? Е, Коураб, дай да го видим това чудо.

Очите на Коураб светнаха отново.

Имаха още поне два-три дни до тръгването в поход. Заповедите на Тар бяха преждевременни. И ако тя беше ефрейтор, щеше да го знае това и нямаше да се прати по задачи без никаква причина. Че то, ако тя беше ефрейтор, щеше да възлага тъпи задачи само на Тар всеки път, щом я подразнеше, което сигурно щеше да е непрекъснато. Все едно, реши, че може да се поразвлече, може би до късно вечерта. Тар обичаше да си ляга рано.

Ако Корик не се потеше в лазарета като търговец на риба в потилня, точно сега щеше да си има свястна компания. Обаче Корик не беше на разположение и тя се запъти към групата тежки пехотинци, струпани около някаква игра. Обичайната сган — Мейфлай и Тюлип, Флашуит, Шортноус, Солтлик и няколко от друга рота, които бе запомнила от онова селце — Дроуфърст, Лукбек и Вастли Бланк. Провря се през тия миризливци и погледна.

Не беше никаква игра. А следа от грамаден ботуш в пръстта.

— Какво става тука бе? — попита Смайлс намръщено. — Какво сте я зяпнали тая следа, Гуглата да ви вземе?

Грамадни лица я зяпнаха от всички страни, а след това Мейфлай промълви с благоговение:

— От него е.

— Кой?

— От него, нали ти каза — отвърна й Шортноус.

Смайлс отново погледна следата.

— Сериозно? Няма начин. Откъде знаете?

Флашуит си избърса носа — капеше, откакто бяха дошли на този континент.

— Не е на никой от нашите. Виждаш ли тая пета? Това е пета на морски пехотинец, с тия железни шипове в полукръг.

— Идиоти — изсумтя Смайлс. — Половината армия носи такива ботуши! — Огледа ги един по един. — Богове, и всички вие носите такива!

— Точно — отвърна Флашуит.

И всички закимаха.

— Ами, дайте да проследим стъпките и да го видим хубаво тогава.

— И ние се сетихме — рече Шортноус. — Само че има само една следа, схващаш ли?

— Какво искаш да кажеш? Една стъпка? Само една? Но това е нелепо! Сигурно просто сте стъпкали другите…

— Не сме — каза Лукбек и засука с дебелите си пръсти мазната коса над ухото си — то беше колкото зелка. — Аз я намерих, и си беше само една. Просто ей така. Съвсем самичка. Кой друг може да направи нещо такова? Само той!

— Вие сте идиоти бе! Нефариас Бред изобщо не съществува. Поне така мисля.

— Щото си тъпа! — извика й Вастли Бланк. — Тъпа, тъпа, ъъ, тъпа. Просто тъпа. И не ми харесваш. Дроуфърст, прав съм, нали? Не ми харесва, нали? Нали?

— Познаваш ли я, Вастли? Знаеш ли коя е?

— Не, Дроуфърст. Откъде ще я познавам? Изобщо не я знам коя е.

— Ами, би трябвало да не я харесваш тогава. Би трябвало. Прав си, Вастли.

— Знаех си.

— А бе — рече Смайлс. — Кой иска да играем на кокалчета?

— На какво? — попита Мейфлай.

— На кокалчета, не чу ли?

— Нямаме.

— Аз имам.

— Какво имаш?

Смайлс извади кожена кесийка.

— Слагайте си залозите, войници, и да спретнем една игра. Сега слушайте внимателно, докато обяснявам правилата…

— Знаем правилата — прекъсна я Шортноус.

— Не и моите обаче. Моите са различни. — Огледа изведнъж заинтригуваните лица и всички тия малки очи се впиха в нея. — Слушай сега и слушай внимателно, защото са малко сложни. Вастли, ти ела застани до мене, ей тука, като най-добри приятели, нали?

Вастли Бланк кимна.

— Да!

Дойде при нея и изпъчи гърди.

— Две приказки, лейтенант.

Поурс скочи на крака.

— Слушам, сър!

— Ела с мен.

И капитан Кайндли излезе със стегната крачка от щаба. Заетите със стягането на снаряжението си войници се пръскаха пред краката му като котки. Имаше известна немарливост по отношение на лейтенант Поурс обаче, което го принуди да срита няколко прасеца, докато бързаше след капитана.

Стигнаха до парадния площад и до раздърпана редица граждани и нямаше накъде да вървят, освен покрай редицата. Като видя двете жени в другия край, Поурс помръкна.

— Повишавам те косвено — каза Кайндли. — Старши сержант.

— Благодаря, сър.

— Правя го в признание на истинските ти дарби, старши сержант Поурс, в набирането на ново попълнение от местното население.

— Ъъ, сър, уверявам ви отново, че нямам нищо общо с ония две курви… — Поурс посочи двете невероятно дебели жени в края на редицата — и необявената им поява в кабинета ви.

— Скромността ти ме впечатлява, старши сержант. Както можеш да видиш сега обаче, това, което имаме пред себе си, са ледерийски новобранци. Задлъжнели, предимно, и както забелязваш, две от тях са се оттеглили от една крайно благородна и алтруистична професия. — Тонът му се втвърди. — А както знае всеки малазански войник, животът преди влизането в строя няма никакво значение, след като клетвите се положат и си окомплектован. Не съществуват никакви пречки за растеж в службата, освен компетентността…

— Понякога дори и това не е пречка, сър.

— Дори самопризнанията не са достатъчен повод да ме прекъсваш, старши сержант. Значи, тези почитаеми новобранци са твои. Снаряжи ги и ги изведи на дълга разходка — явно имат нужда да бъдат вкарани в бойна готовност. Тръгваме в марш след два дни, старши сержант.

— Бойна готовност само за два дни, сър?

— Новобранците ти разчитат на твоята компетентност, старши сержант, както и аз — заяви Кайндли с дразнещо задоволство. — Е, оставям те да се справиш, старши сержант.

— Благодаря, сър — отвърна Поурс и отдаде чест.

Капитан Кайндли закрачи обратно към щаба. Поурс зяпна след него и прошепна:

— Това е война.

Най-близкият новобранец, четирийсетинагодишен мършав мъж с големи мръсни мустаци, възкликна доволно:

— Нямам търпение, сър!

Поурс рязко се обърна към него.

— Не съм ти „сър“, торен бръмбар! Аз съм старши сержант!

— Съжалявам, старши сержант!

Поурс закрачи към другия край на редицата и изгледа намръщено двете курви.

— Богове на бездната, вие пък какво търсите тук?

Русата, чието лице беше пламнало като на всички дебели хора по целия свят, когато ги накарат да стоят прави известно време, се оригна и отвърна:

— Старши сержант, виж ни!

— Гледам.

— Нямахме шанс да стопим маста, видите ли. Но в армията нямаме избор, нали?

— Двете сте пияни.

— И това го спираме — рече тъмнокосата.

— А курвалъкът?

— Ау, старши сержант, оставете ни малко удоволствие!

— Двете едва дишате и сега — снаряжаването и тичането ще ви убие.

— Нищо против, старши сержант. Само да свърши работа!

— Кажете ми името на войника, който ви нае да посетите капитана.

Двете се спогледаха и русата отвърна:

— Така и не ни го каза.

— Мъж или жена?

— И това не каза, старши сержант.

— Тъмно беше — добави тъмнокосата. — Все едно, Кайндли Големия каза, че…

— Моля? Какво каза току-що?

— О, м-м, капитан Кайндли имах предвид, след като отново е с униформа, в смисъл, че…

— И хубавичка униформа при това — вметна русата.

— И каза, че сте най-добрият и най-работлив, най-печеният, така да се каже, и здрав войник в цялата мародерска армия…

— Цялата малазанска армия.

— Точно. Извинявам се, старши сержант, ама всичките тия чужди имена ни довършиха.

— И каната с ром, обзалагам се.

Тя кимна.

— И каните с ром.

При множественото число очите на Поурс се облещиха, той се покашля, обърна се и изгледа останалите новобранци.

— Бягането от дълг го разбирам. Така е във всички армии по света. Задлъжнели, престъпници, неудачници, извратени, патриоти и побъркани — и това е списък от собствената ми молба за постъпване във войската. И вижте ме сега, повишен в лейтенант и косвено повишен в старши сержант. Тъй че, скъпи новобранци… — Ухили се с омайна усмивка, на която всички в редицата се отзоваха. — Никой не знае по-добре откъде идвате и никой не знае по-добре къде ще стигнете, което вероятно е или лазаретът, или на предната линия. И смятам да ви закарам там за нула време!

— Тъй вярно, старши сержант! — ревна мустакатият идиот.

Поурс го изгледа кръвнишки и усмивката му увехна.

— В малазанската армия старите имена се захвърлят. Бездруго са били лоши имена, до едно. Ти, от този момент си Туит[1] и си първият ми отдельонен командир.

— Тъй вярно, старши сержант! Благодаря, старши сержант!

— Сега — продължи Поурс, сплете пръсти зад гърба си и закрачи покрай редицата, — два дни, за да направя от вас, мокрици такива, войници — дори за мен — е просто невъзможно. Не, това, което трябва да направя, е да ви прикрепя към истинско отделение, и знам кое е идеалното отделение. — Спря и се обърна рязко към тях. — Но първо всички ще идем под строй до клозета, където всеки един от вас — в пълен ред, както се полага на войници — ще тикне пръст в гърлото си и ще повърне в коритото. А след това отиваме да вземем униформи от интенданта и тренировъчното ви снаряжение. Сержант Туит, строй ги зад себе си и след мен.

— Слушам, старши сержант! Тръгваме на война!

Другите завикаха въодушевено.

Когато старши сержант Поурс поведе болнавия си и едва дишащ личен състав към палатките на Трета рота, огньовете бяха на жарава и над тях висяха врящи котлета.

— Сержанти на Трета рота! — ревна той. — Стани и бегом при мен! Моментално!

Пред погледите на двайсетина лица, полуосветени от пламъците на огньовете, Бадан Грук, Синтър и Праймли бавно се стекоха и се строиха пред Поурс.

— Аз съм старши сержант Поурс, а това са…

— Мислех, че сте капитан Кайндли — рече Синтър.

— Не, оня е бил близнакът ми, който за жалост се удави във ведрото със собствения си бълвоч вчера. Прекъснеш ли ме още веднъж, сержант, приготвил съм цяло корито бълвоч, което чака точно теб.

Бадан Грук изпухтя:

— Но аз мислех, че е лейтенант Поурс…

Поурс го изгледа навъсено.

— Другият ми близнак, вече отчислен от Ловците на кости и сега служи като телохранител и консорт на кралица Фрапалава на империята Киджстул. Без повече приказки. Както можете да видите зад мен, имаме нов набор, който трябва да е готов за марш до два дни…

— Марш накъде, старши сержант?

Поурс въздъхна.

— Ами, с нас, сержант Синтър. Всъщност, с вашите три отделения, тъй че вече са ваша отговорност. — Обърна се, махна към новобранците и двама от тях пристъпиха напред. — Действащи сержанти Туит и Ноуз Стрийм. — Махна отново към строя. — А това са действащи ефрейтори Ръмджъгс и Суитлард[2] — предлагам ефрейтор Кисуеър да ги вземе под личната си опека. Както ще забележите, носят си палатки. За съжаление никой от новобранците не знае как да ги вдигне. Заемете се с това. Въпроси? Няма. Свободни сте.

Малко след това Поурс забеляза една от по-новите палатки в лагера и след като хвърли поглед на тримата войници, наклякали около огъня пред нея, се стегна и закрачи към тях.

— Войници — свободно. Има ли отделно помещение в тая палатка? Така си и помислих.

— Сержант Ърб я зае тая, лейтенант…

— Похвално. Уви, приятели — знам, че това е неприятна новина, — но капитан Кайндли в момента я реквизира за мен. Възразих против това — в смисъл, против несправедливостта на такова решение, но всички го знаете капитан Кайндли, нали? — И остана доволен, като видя унилите им кимания. Потупа походната чанта на бедрото си. — Снабдителни списъци. Трябва ми уединено място, а след като щабът беше затворен, се налага да ми осигурите кабинет. Но слушайте, приятели — и се постарайте да го обясните на сержант Ърб. Тъй като работя по продоволствието, продукти и — споменах ли го? — храни за офицерите, което естествено включва вина от прилична реколта — ами, дори напълно изряден човек като мен няма как да не изтърве някое и друго буре от инвентара. — И да видиш как се усмихнаха.

— Цялата е ваша, лейтенант.

— Чудесно. И гледайте да не ме безпокоите.

— Ясно, лейтенант.

Поурс влезе в палатката, загази през походни одеяла и снаряжение и се пъхна зад завесата, където намери прилично походно легло, чисти одеяла и добре поддържана възглавница. Смъкна ботушите, настани се на леглото, загаси фенера и извади от чантата си първата от петте плоски бутилки, които бе конфискувал от новобранците си.

Човек може да научи много за един мъж или жена от избора им на алкохол или дрога. Време беше да опознае по-добре най-новите членове на Ловците на кости, може би да си състави нещо като профил на личните им качества и практичност. Издърпа първата тапа.

— Накара ни да повръщаме — каза Ръмджъгс.

— Всички ни кара да повръщаме — отвърна Кисуеър. — Постави го това колче под ъгъл, преди сестра ти да е започнала да го набива.

— Не ми е сестра.

— Сестра ти е. Всички вече сме ти сестри и братя. Това е да си войник.

Суитлард вдигна дървения чук.

— А офицерите какво, нещо като родители ли са?

— Зависи.

— От какво?

— Ами, ако родителите ти са били побъркани, покварени, некадърни или жестоки, или всяко едно съчетание между тия, тогава да, офицерите са точно като тях.

— Невинаги е така — намеси се ефрейтор Правалак Рим, дошъл с вързоп постелки. — Някои офицери знаят за какво са.

— Нищо общо няма със знаенето за какво са, Рим.

— Права си, Кис. Всичко се свежда до това да изпълняваш заповедите им, когато нещата станат гадни, нали? Точно до това се свежда. — Пусна на земята две от навитите платнени постелки. — Вкарайте ги вътре и ги разпънете хубаво и равно. А, и вижте дали земята има наклон — главите ви трябва да са по-нависоко от краката, иначе ще сънувате кошмари и главите ви ще се пръскат, като се събудите…

— Бездруго няма да им се размине — отбеляза Кисуеър. — Не можеш ли да ги помиришеш?

Рим се намръщи и дръпна чука от ръцете на Суитлард.

— Къде ти е ума, Кис? Както го размахва, ще счупи ръцете на другата.

— Ами, значи ще влачим една по-малко в похода.

— Не говориш сериозно.

— Тъй ли? Не съм помислила значи. Не ме бива в командването на хора. Я ти се заеми. Отивам в града да довлека Скълдет тука. От прегръдките на Хелиан, искам да кажа.

Щом излезе, Ръмджъгс облиза пълните си устни.

— Ефрейтор Рим?

— Да?

— Имате в отделението войник, наречен Скълдет[3]?

Рим се ухили.

— О, да. Чакай само да го срещнеш.

— Не ми харесва името, което ми даде — измърмори Туит. — В смисъл, опитах се да гледам на всичко това в подходящия дух, нали? За да се усеща по-малко като смъртна присъда. Направих се уж, че изгарям от нетърпение, а той какво прави? Нарича ме Туит.

Ръфъл го потупа по рамото.

— Не харесваш името си? Няма проблем. Следващия път като дойде капитан лейтенант старши сержант Кайндли Поурс, ще му кажем, че сержант Туит се е удавил във ведро с попара, но брат му се е появил и името му е… Какво име искаш?

Туит се намръщи. Почеса се по брадата. Поглади си мустаците. Примижа. Сви рамене.

— Май трябва да си помисля.

Ръфъл се усмихна мило.

— Да видим дали не мога да ти помогна. Задлъжнял си, нали?

— Да. И изобщо не беше честно, Ръфъл. Справях се добре, виждаш ли, живеех си хубаво даже. Имах си хубава жена, за която все си мислех, че е от по-тъпите, по-тъпа от мен, искам да кажа, което беше идеално, защото ме правеше отговорен, а обичам да отговарям…

— Гледай някой да не научи това. Не и тук.

— О. Значи вече съм я оплескал, така ли?

— Не си. Онова беше брат ти, дето се удави.

— Какво? Кълна се в Блудния, удави се… но ти как чу за това? Стой, чакай! О, схванах. Да. Ха, идеално.

— Значи се справяше добре.

— А? Да, точно така. Добре се оправях. Всъщност работите ми вървяха толкова добре, че направих малко истински вложения — за пръв път в живота си, истински вложения. Строителството. Не е моята област, но…

— А тя беше? Твоята област имам предвид?

— Правех и продавах светилници, от големите, храмови. Бронз или мед предимно, гледжосана глина понякога.

— И после вложи в строителството.

— И всичко пропадна. Точно преди да дойдете вие. Всичко пропадна. Загубих всичко. И жена ми, каза ми, че само чакала да се появи някой по-добър и по-богат. Тъй че и тя си замина. — Подсмръкна. — Мислех да се самоубия, но не можах да измисля най-добрия начин. А после ми хрумна: влез в армията! Но не ледерийската армия, защото новият крал не се кани да започва нови войни, нали? Освен това сигурно щяха да ме оставят тука в града, и толкова, щях да виждам всички хора, които съм мислил някога за мои приятели, а те щяха да се правят все едно, че ме няма. И тогава чух, че вие малазанците тръгвате на война…

— Сериозно? За пръв път го чувам.

— Е, нещо такова. Работата беше, че тогава ми хрумна, че може би не е мястото, където просто ще ида и ще се самоубия. Може би е мястото, където мога да започна отначало. Само че… — Той замълча и се удари с юмрук по бедрото. — Още първия път я оплесках. Голямо начало, няма що!

— Всичко е наред — каза Ръфъл и изпъшка тихо, докато се изправяше. — Туит беше тоя, дето я оплеска, нали?

— Какво? О, да, точно така! Туит.

— Мисля, че май имам ново име за теб — рече тя. — Как ти звучи Сънрайз[4]?

— Сънрайз ли?

— Да. Сержант Сънрайз. Ново начало, както зората изгрява на хоризонта. Всеки път, щом го чуеш, ще си спомняш как си започнал отново. На чисто. Никакви дългове, никакви неверни приятели, никакви зарязали те жени.

Изведнъж той скочи на крака и я прегърна.

— Благодаря ти, Ръфъл. Няма да забравя това. Сериозно. Никога.

— Хубаво. Сега си извади купата и лъжицата. Вечерята ни зове.

Намериха Брис Бедикт на един от мостовете над канала, почти до реката. Беше се подпрял на каменното перило, вперил очи в течащата долу вода.

Кътъл дръпна Фидлър за рамото и прошепна:

— Какво прави тоя? Май мисли да…

— Едва ли — отвърна Фидлър с гримаса. — Хайде.

Щом приближиха, Брис погледна през рамо и каза:

— Добър вечер, войници.

— Командир Бедикт — почна Фидлър. — Имаме проблем в лагера, сър. Тази треска с изпотяването, от комарите. Хората падат от болестта непрекъснато, а лечителите ни падат от изтощение и не могат да я надвият.

— „Тръпките“ я наричаме — каза Брис. — Има един кладенец, имперски, на половин левга северно от лагера ви. Водата се извлича с нещо като помпа, на принципа на мелничното колело. Едно от изобретенията на Бъг. Все едно, водата е пълна с мехури и доста тръпчива на вкус, и е местното лекарство за Тръпките. Ще пратя работници да закарат бурета в лагера ви. Колко войници са се разболели?

— Двеста или триста. С всеки ден стават повече, сър.

— Значи петстотин бурета за начало. Трябва да накарате всички да я пият, защото може и да има някакви предпазващи свойства, макар че никой не е успял да го докаже. Ще пратя и военните ни лечители да помогнат на вашите.

— Благодаря ви, сър. Според опита ни повечето пъти местните се разболяват, когато през морето дойдат чужденци. Този път се оказа обратното.

Брис кимна.

— Разбирам, че Малазанската империя е основана на експанзия, завладяване на далечни територии.

— Просто е малко по-настървена от вашата ледерийска експанзия, сър.

— Да. Ние действахме на принципа „пълзешком и полека“ — така поне го описваше брат ни Хул. Разширяваме се бавно като петно, докато някой в обсаденото племе не усети какво точно става, и тогава започва война. Война, която в този момент оправдавахме с претенциите, че просто защитаваме своите граждани първопроходци, икономическите си интереси или сигурността си. — Усмихна се горчиво. — Обичайните лъжи.

Фидлър се опря на парапета до Брис, Кътъл го последва.

— Помня едно слизане на брега, на един от по-отдалечените острови Страйк — каза Фидлър. — Не нападахме, просто установявахме контакт — големият остров вече беше капитулирал. Все едно, местните можаха да съберат около двеста воини и ги бяха събрали всички, гледаха транспортните кораби, пръскащи се по шевовете от пет хиляди закалени морски пехотинци. Старият император предпочиташе да печели без кръвопролитие, когато може. Освен това всички ние, застанали на перилата — горе-долу като сега — ами, просто ги съжалявахме.

— И какво стана? — попита Кътъл.

— Местният вожд събра една купчина евтини дрънкулки на брега, главно за да покаже колко е богат, и в същото време да откупи добрата ни воля. Беше смел жест, защото го разоряваше напълно. Не мисля, че очакваше ответен жест от страна на адмирал Нок. Искаше просто да ги вземем и да се махаме. — Фидлър замълча и се почеса по брадата, спомняйки си онези времена. Брис и Кътъл не го подканиха, но той въздъхна и продължи; — Нок си имаше заповеди. Приема дара. А след това ни кара да свалим на брега един златен трон за вожда, с достатъчно коприни, лен и вълна, за да облече всяко живо същество на острова — даде достатъчно на вожда, за да е щедър с народа си. Още помня лицето му, изражението му… — И избърса очи. Брис го гледаше. Кътъл извърна смутено глава.

— Чудесен жест е било — каза Брис.

— Така изглеждаше. Докато местните не започнаха да заболяват. Нещо във вълната може би. Бълхи, зараза. Ние дори не го разбрахме през първите няколко дни — стояхме си настрана, за да дадем на вожда време да се оправи с хората си, а селото беше скрито зад гъста ивица мангрови дървета. И след това, един следобед, наблюдател забеляза самотен жител, момиче, залиташе по брега. Беше покрита със струпеи — сладката й, гладка доскоро кожа… — Фидлър въздъхна. — Нок реагира бързо. Свали на острова всеки лечител с Денъл, който имаше подръка. Спасихме около две трети. Но не и вожда. До ден-днешен се чудя какво си е мислел, докато е лежал и е издъхвал — ако е имало поне един миг спокойствие, затишие от бурята на треската, един миг, когато си е помислил, че е бил измамен, съзнателно отровен. Чудех се дали ни е прокълнал всички със сетния си дъх. Знам, че на негово място щях да го направя. Нарочно или не… искам да кажа, намеренията ни не значеха абсолютно нищо. Не предлагаха оправдание. Кънтяха кухо — и все още е така.

След дълго мълчание Брис отново се загледа в каналните води под тях.

— Всичко това се влива в реката, а реката в морето, а в морето тинята, понесена оттук, накрая вали надолу към дъното, по долини и равнини, които не познават светлина. Понякога — добави той — душите предприемат същото пътуване. Валят надолу, затихнали и слепи. Изгубени.

— Вие двамата, ако продължавате още така — изръмжа Кътъл, — аз ще съм този, дето ще скочи.

— Сапьор, чуй ме — каза Фидлър. — Лесно е да слушаш и още по-лесно е да чуеш погрешно, тъй че слушай внимателно. Не съм мъдрец, но в живота си съм се научил, че да знаеш нещо — да го виждаш ясно — не предлага никакво сериозно извинение да му се предадеш. А когато облечеш това, което виждаш, в думи и дадеш тези думи на някой друг, това също не е покана. Да бъдеш оптимист е безполезно, ако това означава да пренебрегнеш страданията на този свят. Повече от безполезно. То е проклето зло. А да бъдеш песимист, е, това просто е първата стъпка на пътеката, а тя е пътека, която може да те отведе на пътя на Гуглата или да те отведе на място, където можеш да се захванеш да правиш каквото можеш, да държиш здраво и да се бориш срещу това страдание. И това място е честно, Кътъл.

— Това е мястото, където се намират герои, Фидлър — каза Брис.

Но сержантът поклати глава.

— Това няма никакво значение. Може накрая да се окаже тъмно като най-дълбоката долина на дъното на твоя океан, командир Бедикт. Правиш каквото правиш, защото да виждаш вярно не идва винаги сред взрив от светлина. Понякога това, което виждаш, е черно като яма и само те лъже да мислиш, че си сляп. Не си. Обратното си на сляп. — И млъкна, видял, че е стиснал ръцете си в юмруци, кокалчетата на пръстите му бяха побелели като цветя в сгъстяващия се вечерен мрак.

Брис Бедикт се размърда.

— Ще се погрижа да пратят работниците до имперския кладенец още тази вечер и ще пратя лечителите си веднага. — Помълча и добави: — Сержант Фидлър. Благодаря ти.

Но Фидлър не виждаше нищо, за което да му благодарят. Не и в спомените си, нито в думите, които бе казал на тези двама мъже. И щом Брис тръгна, се обърна рязко към Кътъл.

— Това е то, войник. Сега може би ще престанеш да почиташ проклетата от Гуглата земя, по която стъпвам.

И тръгна и той.

Кътъл зяпна след него, след това поклати глава и го последва.

10.

Има ли нещо по-безполезно от извиненията?

Император Келанвед

На сестрата на бременната, или ако нямаше сестра, на най-близката по кръв жена се падаше задачата да извае малка статуетка от глинени топченца и да чака раждането на детето. След това, окъпан в кръвта и течностите на раждането, съсъдът с човешка форма ритуално се обвързваше с новороденото и това обвързване оставаше до смъртта.

Огънят беше Братът и Съпругът, Даващият живот на еланите, богът дух с неговите драгоценни дарове на светлина, топлина и закрила. При умиране статуетката на елана — вече единственото убежище на душата му — се отнасяше при пламъците на семейното огнище. Съсъдите се правеха безлики, тъй като огънят посреща всяка душа по един и същи начин: в избора си той не се влияе от чертите на лицето, които винаги са маска на истината, а от тежестта на делата приживе. Когато глинената статуетка — родена от Водата, Сестрата и Съпругата Даваща живот — се пръснеше в горещината и духовете богове се слееха, Даващият живот — сега Взимащият живот — прегръщаше душата. Ако статуетката не се счупеше, то душата беше отхвърлена и никой повече нямаше да докосне обгорения съсъд. Траурът щеше да спре. Цялата памет за умрелия щеше да бъде заличена.

Калит бе изгубила своята статуетка — престъпление толкова огромно, че отдавна трябваше да е умряла от срам. Лежеше някъде, заровена в тревите навярно, или затънала под навеи от прах и пепелища. Вероятно беше счупена и обвързването бе прекъснато — тъй че душата й нямаше да намери убежище, когато умреше. Зли духове щяха да й се нахвърлят и да я изгълтат къс по къс. Нямаше да има спасение. Нито присъда от Даващия живот.

Сънародниците й, разбрала бе тя по-късно, бяха имали грандиозни представи за своята значимост. Но пък беше сигурна, че същото е вярно за всеки народ, всяко племе, всяка нация. Извисяване на собственото „аз“, горделиво в своята самозаблуда. Да вярваш в собственото си безсмъртие, във вечното си пребиваване, докато не дойде моментът на внезапното, съкрушаващо прозрение. Да видиш края на собствения си народ. Самоличността се разпада, език, вяра и утешение изтляват. Смъртността идва като нож в сърцето. Миг на унижение, болката от унижението, всички истини, смятани някога за ненакърними, се оказват крехки заблуди.

Коленичила в прахта. Затъваща все по-дълбоко. Проснала се в тази прах, блудкава на езика миризма на засъхнало гнило щипе ноздрите ти. Чудно ли е изобщо, че всички животни на този свят изпълняват жеста на капитулация, като се просват на земята в поза на уязвимост, за да измолят милост от безмилостната природа: покорството с гърлото, оголено за ножовете и ноктите, танцуващи със светлината на слънцето? Отиграващи акта на жертвата. Спомни си как видя веднъж самец бедерин, пронизан от къси копия, прътовете се люшкаха и тракаха, докато огромното същество се бореше да остане право. Сякаш единственото, което имаше значение, бе да остане право, единственото, което определяше това да е живо, да е достойно за живот, и толкова непокорното предизвикателство в кървясалите му очи. Знаеше, че падне ли, животът е свършил.

Тъй че стоеше право на ниския хълм, обкръжено от ловци, които разбираха достатъчно, за да стоят на разстояние и просто да чакат, но то ги отричаше, отричаше неизбежното и продължи да го отрича невероятно дълго… ловците често щяха да разказват тази история около мигащите пламъци, щяха да скачат прави, за да уподобят непокорството на ранения бедерин, широкия разкрач, изгърбените рамене и яростта в очите му.

Половин ден, вечерта след това и следващото утро, а бедеринът продължаваше да стои там, изправен… а накрая — безжизнен.

Имаше тържество в борбата на бедерина, нещо, което правеше гибелта му почти несъществена: смутена и жалка в идването си, лишена от веселото ликуване този път.

Мислеше си, че може да заплаче сега за онзи бедерин, за силата на душата му, така жестоко изцедена от гордата му плът. Дори ловците се бяха смълчали, пристъпваха боязливо в мразовитата утринна светлина, за да докоснат зацапаната козина. А тълпата деца, които чакаха да помогнат с дрането като самата Калит, стояха наоколо ококорени и странно уплашени, може би малко опетнени и от чувство за вина при това. Или, по-вероятно, само Калит бе изпитала онова чувство… а дали изобщо го беше изпитала? Дали по-скоро това чувство за вина, този срам не беше свързан с настоящите й — десетилетия и десетилетия по-късно? И с това, че онзи звяр всъщност се бе превърнал в символ на нещо друго, нещо ново и изключително нейно?

Смъртта на един народ.

Но тя продължаваше да стои.

Продължаваше да стои.

И все пак в този момент всички те се бяха снишили в тревите, плътно зад балваните, и лицето й беше притиснато в земята, вмирисано на прах и на собствената й пот. К’Чаин Че’Малле като че ли буквално бяха изчезнали. Напомняха й на свитите на кълба змии или на гущери, греещи се на плоските скали, с пъстрите им кожи, слели се с всичко наоколо.

Всички се криеха.

От какво? Какво в този окаян безжизнен пейзаж можеше да ги тласне към такава предпазливост?

Нищо. Нищичко по тази земя. Не… „Крием се от облаци.“

Облаци, гръмоносни облаци, изпънати в низ на хоризонта на югозапад, на пет, че и повече левги оттук.

Калит не разбираше. Неразбирането й бе толкова огромно, че дори не можеше да състави въпроси към спътниците си, нищо, което да запищи към тях от ямата от страхове и опасения, в която бе затънала. Това, което можеше да види оттук, говореше за мълнии, градушки и стена от непроницаема прах — но пък фронтът на бурята не се приближаваше. Защо беше тогава този страх и криене? Чувстваше се сломена от собственото си невежество.

Облаци.

Чудеше се дали крилатият Убиец се е зареял някъде високо горе. Открит, уязвим за буйните ветрове — но тук долу спокойствието бе свръхестествено. Самият въздух сякаш се беше присвил от страх, затаил дъх, и дори насекомите се бяха изпокрили.

Земята под нея затрепери, внезапен бараж от вълни. Не можеше да е сигурна дали чува тътен, или само го усеща. Сърцето й заби силно от трусовете — никога не беше чувала такава несекваща стихия. Степните бури отминаваха бързо, възли от ярост, връхлетели равната шир, притискаха тревите, поваляха кожените шатри, разпръсваха из въздуха нажежени въглени и пердашеха плющящите стени на юртите. Воят се извисяваше до пронизителен писък и заглъхваше също толкова бързо, колкото се бе появил, и бучките град отвън лъсваха сиви на странната светлина, докато се стапяха. Бурите в спомените й нямаха нищо общо с това сега. Киселият вкус на страха захапа езика й.

К’Чаин Че’Малле, страховитите й пазачи, се бяха присвили на земята като пребити псета.

А небесният тътен продължаваше да разтърсва земята. Стиснала зъби, Калит с усилие надигна глава. Прахта се беше вдигнала над земята като завеси мъгла. През кафявото й було успя да открои несекващи сребристи отблясъци под издутия фронт на бурята, но самите облаци си оставаха тъмни. Къде бяха стрелите на мълниите? Всеки цвят сякаш изригваше от самата земя и тя вече можеше да види болнаво бледите проблясъци на огньове — поразената от бурята равнина беше пламнала.

Задъхана, Калит притисна лице към земята. Част от нея се сви отново, като объркан, отвратен свидетел на грозна гледка, но останалото потрепери от ужас — нейни ли бяха тези чувства? Или вълни, излъчени от К’Чаин Че’Малле, от Гунт Мач и Саг’Чурок, и другите? Но не, по-вероятно бе свидетелка на най-обикновена предпазливост, необичайна, да, и крайна — но те не трепереха, нито ровеха с нокти земята, нали? Бяха толкова неподвижни, че все едно бяха мъртви. Съвършени в самообладанието си…

Две ноктести ръце я вдигнаха. Тя изпищя… К’Чаин Че’Малле изведнъж затичаха, ниско приведени и бързо, по-бързо, отколкото бе допускала, че е възможно — и тя провисна в хватката на Гунт Мач.

Бягаха от бурята. На североизток. За Калит всичко бе като в мъгла, кошмарно поради безпомощността й. Туфи жълта трева прехвърчаха покрай нея като топки гаснещ огън. Ивици обли камъни, купчини изровен от вода чакъл, а след това ниски плоски хълмове напластена тиня. Криви голи дървета, рехава, висока до коленете гора, мъртва и всеки клон и клонка — оплетени с паяжини. А след това — през нея и по тепсия от напукана глина с кора от засъхнали бучки сол. Трипръстите ходила на влечугите тътнеха глухо, гърдите им свистяха с барабанния ритъм на дъха им.

А после внезапно спиране — и Ловците К’елл се развърнаха срещу Убиеца Шай’гал. Огромен, с присвити крила, с изгърбени, увенчани с шипове рамене. Очите му светеха над и под пълната с остри като игли зъби уста.

Калит затаи дъх. Усещаше яростта и презрението му.

Ръцете на Гунт Мач се отпуснаха надолу и дестраянтът се извъртя и стъпи на земята.

Кор Туран и Риток стояха от двете страни, на десет или повече разкрача от тях, навели глави и задъхани, върховете на мечовете им опираха в каменистата пръст. Точно пред Гу’Рул бе застанал Саг’Чурок: неподвижен и почти непокорен. Не засрамен — козината му лъщеше от изпуснатата мазнина.

Горчивата воня на едва сдържан гняв се завихри във въздуха.

Гу’Рул кривна глава настрани, развеселен сякаш от предизвикателната поза на Саг’Чурок, но четирите му очи се задържаха немигащи върху огромния Ловец К’елл, сякаш нехайно му признаваше известно уважение. За Калит това бе изумителна отстъпка. Убиецът Шай’гал беше почти два пъти по-висок от Саг’Чурок и макар да нямаше мечове на ръцете, по дължина те не отстъпваха на издължените с оръжия ръце на Ловеца.

Това същество беше родено, за да убива, родено с воля и решителност, многократно надвишаващи тази на Ловците К’елл, и пред него Войниците Ве’Гат щяха да изглеждат непохватни и тромави.

Калит знаеше, че Шай’гал може да ги убие всичките, тук и сега, без нито капка мазнина да зацапа гладката му лъскава кожа. Знаеше го в душата си.

— Слушай — заговори Калит и се изненада, като чу собствения си глас, спокоен, макар и малко прегракнал. — Знаех едно лагерно псе някога. Можеше да се изправи срещу оукрал. Но щом се вдигнеше вятър или изтътнеше далечен гръм, трепереше от ужас. — Помълча за миг и продължи: — Убиец. Те ме изведоха от онази буря, по моя заповед. — Пристъпи напред с усилие, а щом се изравни със Саг’Чурок, се пресегна и опря длан на хълбока на Ловеца.

Саг’Чурок не трябваше да помръдне от бутването й — Калит нямаше нужната сила за това, — но все пак отстъпи встрани, тъй че тя се озова точно пред Гу’Рул.

— Бъди оукрал тогава.

Главата се кривна още назад и Убиецът я изгледа. Калит потрепери, когато огромните му криле се разтвориха с плясък, и отстъпи назад, щом се люшнаха, за да изтласкат въздуха — с лек тътен, в подобие на онова, което вече бе зад тях. Шай’гал се понесе към небето, опашката му се извиваше.

Калит преглътна и се обърна към Гунт Мач.

— Вече се стъмва. Да си направим бивак тук — всичките ми кости са като натрошени и главата ме боли.

„Не беше истински страх, нали? Не беше сляп ужас. Тези думи си казвам, за да ме утешат.“

„А знаем колко полезни са думите.“

Заравоу от Змиелова, малък подклан на Гадра, беше грамаден мъж, двайсет и четири годишен воин, и въпреки огромния си ръст беше бърз и пъргав в битка. Змиеловът бе някога една от най-могъщите политически сили, не само сред Гадра, но между всички кланове на Бялото лице, до войната с малазанците. Майката на Заравоу бе загинала в свада с един Подпалвач на мостове в планините Еднооката котка, в хаоса на отбита засада. Смъртта й бе сломила баща му и той се бе завлякъл в едно търговско градче, където пи непробудно цели шест месеца. Стигна до толкова жалко състояние, че Заравоу го удуши със собствените си ръце.

Малазанците бяха нападнали Змиелова и силата на подклана сред баргастите бе разбита. Лагерът им бе принуден да се брани сам, отдалечен на левги от лагера на Столмен. Воините губеха жените си в полза на други кланове — непрекъснато оредяване, което нищо не можеше да спре. Ами ето дори Заравоу — навремето водеше три жени от съперници, които беше убил, а сега му бе останала само една, пък и тя излезе ялова и по цял ден одумваше с вдовиците Заравоу и всички други воини, които бяха провалили Змиелова.

Смет бе затрупала пътеките между шатрите. Стадата бяха измършавели. Горчивината и отчаянието бяха като напаст. Млади воини се наливаха всяка нощ с бира, а сутрин се свиваха около тлеещите огнища, треперещи от последиците от жълтия горчивец, към който бяха навикнали. Дори сега, когато се бе разпръснала вестта, че Гадра скоро ще развихрят война срещу лъжците и измамниците на тази земя, настроението си оставаше кисело и унило.

Това велико пътуване през океана, през мръсните лабиринти, с всичките онези изгубени години, трупащи се една след друга, беше грешка. Ужасна, тежка грешка.

Заравоу знаеше, че бойният водач Туул е бил някога съюзник на малазанците, и ако имаше по-голямо влияние в съвета, щеше да настои Туул да бъде отхвърлен — нещо повече, жив одран. Потомството му изклано. Жена му изнасилена и пръстите на краката й отсечени, та да стане Куцаща, по-ниска от лагерна котка, принудена да вдига задника си на всеки мъж, по всяко време и на всяко място. И всичко това… е, и то нямаше да е достатъчно.

Този ден беше принуден сам да постави смъртната си маска — проклетата му жена никаква я нямаше из петстотинте юрти на лагера на Змиелова — и тъкмо беше клекнал пред огнището, та боята да се втвърди, когато я видя, че се появи горе на козята пътека на хълма на север. Вървеше като пияна. Но не, тази походка му напомни за нещо друго — за утрините преди толкова време, след цяла нощ сношаване — сякаш с разтварянето на краката си развързваше всички възли по себе си.

А миг след това, още по-натам по пътеката, видя Бенден Ледаг, мършавия млад воин с присмехулната усмивка, от която на Заравоу винаги му се дощяваше да избие равните му бели зъби, та да му останат само кървясали корени. Висок, кльощав, непохватен, с длани, големи като дървените лопатки, с които се гребе зърното от делвите.

И във внезапен проблясък Заравоу осъзна какво са правили тези длани преди малко. И разбра също така насмешливата тайна зад усмивката, която Бенден му предлагаше всеки път, щом пътеките им се кръстосаха.

Не е била с вдовиците жена му значи. Прекрачила беше границата с одумването на съпруга си. Решила беше да го посрами.

Щеше да направи срама неин.

Днес значи щеше да предизвика Бенден. Щеше да накълца на късове кучия син, пред очите на жена си в тълпата, да гледа, и щеше да знае — всички щяха да знаят, — че след това иде ред на нейното наказание. Щеше да отсече предната половина на стъпалата й, едно милостиво посичане на ятагана му, веднъж, дваж. А после щеше да я изнасили. И след това щеше да я хвърли на всичките си приятели, и те щяха да й се изредят. Щяха да я напълнят. Устата й, местата между бедрата и бузите й. Трима щяха да я вземат наведнъж…

Изсъска и си пое дъх. Беше започнал да се втвърдява.

Не, по-късно щеше да има време за това. Извади от ножницата ятагана и прокара палец по него, напред и назад по режещия ръб. Желязото живееше за кръвта, която скоро щеше да пие. Бездруго никога не беше харесвал Бенден.

Стана, намести кърпеното си наметало от кожа на бедерин с едно помръдване на широките си рамене, подпря ятагана на левия си крак и нахлузи ръкавиците от плетено желязо.

Жена му — забеляза го с крайчеца на окото си — го беше видяла. Беше спряла на склона и го гледаше. А после изпищя отчаяно. Чул вика й, той сграбчи ятагана — не, онова чукащо чужди жени говно нямаше да се измъкне…

Но тя не предупреждаваше Бенден. Стоеше с лице към лагера и дори от толкова далече Заравоу успя да усети ужаса й.

Зад него безредно се надигнаха други тревожни гласове.

Заравоу рязко се обърна.

Пелена буреносни облаци изпълваше половината небе — не беше видял приближаването им — ха, ами че, беше готов да се закълне…

Прах се издигаше като огромни стволове под всеки от поне дузината ясно откроими гръмоносни облаци и сивите стълбове образуваха кордон, който настъпваше право към лагера.

Заравоу зяпна. Устата му изведнъж пресъхна.

А после основите на прашните стълбове започнаха да се разпадат и се видя…

Някои прозвища са достойни за гордост и Секара, жената на Боен водач Столмен, позната на всички като Секара Омразната, се гордееше със своето. Можеше да те изгори, ако те пипне, и всеки го знаеше, знаеше киселината на потта й, разяждащата сяра на дъха й. Накъдето и да тръгнеше, пътеката бе чиста, а когато слънчевата светлина паднеше върху нея, някой винаги заставаше така, че блажената сянка да я скрие. Коравият хрущял, от който й кървяха венците, винаги се сдъвкваше първо от някой друг. Боята, с която събуждаше Лика на убийството на съпруга си, беше стрита от най-фините оцветители — от нечия друга ръка — и всичко това й беше спечелило нейната „омразност“.

Майката на Секара бе научила дъщеря си добре. Най-възнаграждаващият начин на живот — възнаграждаващ в смисъла на личната облага, а само това имаше значение — изискваше безскрупулност в манипулирането на другите. Нужен беше само остър ум и око, което ясно да вижда всяка слабост, всяко възможно предимство, което да се използва. И ръка, която да не се колебае, никога, да нанася болка или да налага наказание за всички прегрешения, реални или измислени.

С начина, по който гледаха на нея, с всичко, в което се беше превърнала, вече беше присъствие, прокрадващо се в главата на всеки гадран. Беше като зло бойно псе, патрулиращо по границите на лагера, жестока като пепелянка в постеля. А това беше власт.

Властта на мъжа й не беше толкова дискретна и с това, че не беше толкова дискретна, изобщо не беше толкова ефикасна като нейната. Той не можеше да постигне езика на мълчаливата заплаха и гибелното обещание. Освен това беше като дете в ръцете й. Открай време беше такъв, от самото начало, и това никога нямаше да се промени.

Беше великолепна в одеждите си, нагиздена с дарове от най-талантливите между племенните тъкачи, предачи, шивачи, ваятели на кости и еленови рога, златари и тепавичари — дарове, които й бяха поднасяни, за да се спечели благоволението й или да се отклони завистта й. Когато човек има власт, в края на краищата, завистта престава да е недостатък на характера. Вместо това се превръща в оръжие, в заплаха. А Секара се беше възползвала добре от това и сега я смятаха за една от най-богатите сред Бялото лице на баргастите.

Вървеше с изправен гръб, с високо вдигната глава, за да напомня на всички, че тъкмо тя е кралицата на баргастите, макар онази кучка Хетан да държеше титлата — титла, която беше отказала, глупава жена. Не, всички знаеха, че Секара е кралица по право. По силата на своето рождение и заради великолепието на жестокостта си. И ако не беше съпругът й такъв жалък глупак, отдавна щяха да са изтръгнали властта от онзи отвратителен Туул и онази неутолима кучка, жена му.

Пелерината от съшити кожи, която носеше на раменете си, се влачеше в прахта зад нея, докато крачеше по каменистата пътека през сенките, хвърляни от Х-образните разпятия. Нямаше смисъл да поглежда одраните буци плът, увиснали от кръстовете — безжизнените вече ак’рини, д’расилани и сафини, търговци и коняри, глупавите им безполезни пазачи, дебелите им жени и мекушавите им деца. С тази тържествена разходка Секара просто даваше израз на своята власт. Минаването по тази пътека с очи, приковани право напред, бе достатъчно доказателство за притежание. Да, тя притежаваше смъртта на тези чужденци.

Тя беше Секара Омразната.

Скоро щеше да се погрижи същото да сполети Туул, Хетан и разглезените им дечица. Толкова много бе постигнато вече, всичките й съюзници бяха по местата си и чакаха заповедта й.

Помисли си отново за съпруга си и леката болка между краката й запулсира със спомена за устата му, за езика му, дал израз на жалкото му раболепие. Да, накарала го беше да се потруди, да ожули коленете си и не му беше дала нищо в замяна. Вътрешностите на бедрата й бяха зацапани с бяла боя и лукаво бе разкрила тази подробност на слугините си, докато я обличаха — и сега мълвата отново щеше да се разнесе сред жените. Бърборене и кикот, презрително сумтене. Беше оставила съпруга си припряно да клепе нова боя по лицето си.

Забеляза буреносните облаци на запад, но бяха твърде далече, за да са повод за някаква тревога, и едва ли щяха да се приближат повече. А през дебелите подметки на обсипаните си с мъниста мокасини от бедерин изобщо не усети тътена. Когато пък глутница лагерни псета пресече пътя й, не видя в подвитите им опашки нищо повече от естествения им страх от нея и остана доволна.

Хетан се излежаваше в юртата и гледаше как дебелото дяволче, синчето й, се боричка с грамадното бойно псе върху евтината ак’ринска черга, която бяха купили, след като най-сетне стана ясно, че детето и кучето са се побратимили. Винаги я удивляваше търпението на кучето под терора на скубещите, бутащи и дърпащи ръчички — звярът беше огромен дори по мерките на баргастите, на осем или девет години и нашарен с белези от жестоките свади за власт сред глутницата — вече никое друго куче не рискуваше да се изправи пред гнева му. И все пак пускането на това миризливо същество в юртата беше нещо буквално нечувано — поредната странна проява на снизхождение от страна на съпруга й. Е, песът можеше и да оцапа тази грозна чуждестранна черга, но като че ли разбираше докъде стигат границите на благоволението й, тъй че нямаше да ги прехвърли.

— Да — измърмори му тя и го видя как кривна уши към нея. — Юмрук в проклетата ти глава само да си опитал да се напъхаш в истинска постеля.

Разбира се, вдигнеше ли ръка на кучето, синът й първи щеше да нададе вой.

Кожата на входа се дръпна настрана и влезе Туул, наведен, за да не си удари главата.

— Виж сина си — посочи тя обвиняващо. — Ще му извади очите на проклетото псе. И то ще му отхапе ръката за това, ако не и по-лошо.

Мъжът й хвърли поглед към детето и кучето, но не каза нищо. Вместо това взе овързания си в кожа кремъчен меч.

— Какво е станало?

— Не съм сигурен — отвърна Туул. — Но е пролята баргастка кръв.

Тя стана — кучето бе вдигнало глава, подушило внезапното напрежение, — взе ятаганите си и последва Туул навън.

Не видя нищо необичайно освен усилващото се внимание на Туул, когато той закрачи целеустремено на запад по разделящата на две лагера главна улица. Съпругът й още притежаваше някои от изострените сетива на Т’лан Имасс, какъвто бе някога, и Хетан не се съмняваше в твърдението му. Докато крачеше до него и усещаше остро близостта на тръгващите след тях воини, тя го погледна питащо и видя скръбта, поразила лицето му, умората в дълбоките бръчки, прорязали челото му.

— Някой от външните кланове ли?

Туул отвърна с гримаса:

— Няма място на тази земя, Хетан, където Имасс да не са стъпвали. Присъствието им среща очите ми гъсто като мъгла, спомен за древни неща накъдето и да погледна.

— Заслепява ли те?

— Мисля, че заслепява всички ни.

Тя се намръщи, не разбираше смисъла на думите му.

— За какво?

— Че не сме първите, които са правили така.

Отговорът му я смрази до костите.

— Туул, намерили ли сме своя враг?

Въпросът сякаш го изненада.

— Може би. Но…

— Какво?

— Надявам се, че не.

Докато стигнат до западния край на лагера, ги следваха поне триста воини, смълчани в очакване, може би нетърпеливи дори, макар изобщо да не проумяваха намеренията на своя водач. Мечът в ръцете на Туул се бе превърнал в знаме, в символ, който той размахваше пред себе си с такава лекота и безразличие, че бе придобил значимостта на икона: смъртоносният убиец на Онос Т’уулан, понесен напред с такава неохота — в обещание за кръв и война.

Далечният хоризонт бе черна ивица, която скоро щеше да погълне слънцето.

Туул спря и се взря в него.

Отзад тълпата също спря и зачака. Никой не изрече ни дума.

— Бурята — попита тя тихо, — магия ли е, съпруже?

Той дълго не отговори. Накрая въздъхна.

— Не, Хетан.

— И все пак…

— Да. И все пак.

— Нищо ли няма да ми кажеш?

Той се обърна към нея и опустошеното му от скръб лице я стъписа.

— Какво трябва да кажа? — отвърна с внезапен изблик на гняв. — Петстотин баргасти са мъртви. Убити за двайсет удара на сърцето. Какво искаш да ти кажа?

Тя едва не се присви от ужас от тона му. Разтреперана, извърна очи от суровия му поглед.

— Виждал си това преди, нали? Онос Т’уулан… кажи го ясно!

— Няма.

Толкова връзки, изковани между тях, години на страст и най-дълбока любов, всичко — прекъснато с това отрицание. Тя се присви в себе си, усети сълзите, бликнали в очите й.

— А всичко, което имаме — ти и аз, — всичко… нищо ли не значи вече?

— Значи всичко. И точно за това, ако трябва, езика по-скоро ще си отрежа, вместо да ти кажа онова, което знам.

— Имаме своята война значи.

— Любима. — Гласът му се пропука на думата и той поклати глава. — Моя прескъпа съпруго, ковачнице на сърцето ми, искам да избягам. С теб, с децата ни. Да избягам, чуваш ли ме? Край на това водачество — не искам да съм този, който ще поведе баргастите в това, разбираш ли? — Мечът падна в краката му и от тълпата зад тях изригнаха стъписани стонове.

Толкова искаше да го вземе в прегръдката си. Да го защити от всичко това, от знанието, което го изяждаше отвътре. Но той не се откри, не предложи пътека към себе си.

— Ще стоя с теб — каза тя, а сълзите бликаха на воля и се стичаха по страните й. — Винаги ще съм с теб, съпруже, но ти си отнел цялата ми сила. Дай ми нещо, моля те, каквото и да е. Каквото и да е.

Той вдигна ръце към лицето си и сякаш бе готов всеки момент да го задере с нокти.

— Ако… ако им откажа. На твоя народ, Хетан. Ако ги поведа далече оттук, от тази предречена съдба, която така отчаяно искате всички вие да прегърнете, наистина ли вярваш, че ще ме последват?

„Не. Ще те убият. И децата ни. А за мен нещо много по-лошо.“

И го попита с тих шепот:

— Ще избягаме ли тогава? През нощта, невидени от никого?

Той смъкна ръцете си и с очи към бурята й отвърна с мрачна усмивка, която прониза сърцето й.

— Да бъда ли страхливецът, който толкова искам да съм? Да, любима, наистина искам да съм страхливец. Заради теб, заради нашите деца. Богове на бездната, заради себе си.

Колко признания можеха да съкрушат така един човек? Като че ли в тези последни няколко мига беше видяла всички.

— Какво ще направиш? — попита тя, защото ролята й във всичко това сякаш бе изчезнала.

— Избери ми сто воини, Хетан. Най-жестоките ми противници, най-яростните ми съперници.

— Ако ще водиш боен отряд, защо само сто? Защо толкова малко?

— Няма да намерим врага, а само онова, което е оставил след себе си.

— Ще разпалиш гнева им. И така ще ги привържеш към себе си.

Той трепна.

— Ах, любима. Грешно го разбра. Искам не гняв да разпаля, а страх.

— Позволено ли ми е те придружа, съпруже?

— И да оставиш децата? Не. Освен това Кафал ще се върне скоро, с Таламандас. Трябва да ги задържиш тук, да изчакат завръщането ни.

Без повече думи, тя се обърна и тръгна към множеството. Съперници и противници, да, много такива имаше. Нямаше да й е трудно да избере сто. Хиляда дори.

Докато димът от готварските огньове се разстилаше като сив саван в предвечерния сумрак, Онос Т’уулан поведе извън лагера сто воини от Бялото лице на баргастите. Челото на колоната бързо се стопи в тъмнината.

Хетан стоеше на един хълм, за да гледа заминаването им. Вдясно от нея се беше струпало огромно стадо бедерини, събрани нагъсто, какъвто навик имаха с падането на мрака. Усещаше топлината от телата им и виждаше белите облачета на дъха им. Стадата бяха изгубили обичайната си предпазливост с лекота, която всъщност я изненадваше. Може би се бе съживил някакъв древен спомен, смътно осъзнаване, че подобна близост до двукраките същества държи надалече вълците и другите хищници.

По същия начин бяха изгубили предпазливостта си и баргастите, помисли Хетан. Но не от злото намерение на някоя външна сила. Не, направили си го бяха сами. Мирът носеше най-опасната отрова за обучените да бъдат воини. Някои изпадаха в леност. Други търсеха врагове около себе си. „Воин, гледай навън.“ Древна поговорка. Предупреждение, породено от горчив опит, несъмнено. Напомняше й, че малко неща са се променили сред народа й.

Извърна поглед от бедерините. Колоната бе изчезнала, погълната от нощта. Туул не беше чакал дълго, преди да наложи гълтащата левги бързина, която правеше бойните отряди на баргастите така опасни за самоуверените врагове. Дори в това съпругът й можеше да надвие тези воини, тя го знаеше. Виж, това щеше да унижи съперниците му.

Мислите за народа я бяха потиснали, а и свадата на близначките в юртата само чакаше връщането й, за да започне отново, тъй като момиченцата обичаха да ги гледат. Не беше много готова за тях. Твърде крехка се чувстваше от ударите, които бе получила.

Липсваше й близостта на брат й — толкова й липсваше, че я боляха гърдите.

Смъртнобледият блясък на Нефритените резки привлече погледа й на юг. Извисени към небето, за да изровят бразди в нощния простор — твърде лесно бе да се намерят поличби в такова небесно буйство. Стареите от месеци бълваха предупреждения и тя изведнъж се зачуди, затаила дъх, дали не е било твърде удобно да пренебрегват злокобното им мърморене като обичайни несвързани глупости, изричани от болнавите стари хора по целия свят. Отношението към промяната, като към предвестник на бедствие, явно бе вечно, породено от усилието да се отклони неизбежното. Но хората оставаха слепи за иронията в това.

Но пък някои поличби бяха верни. И някои промени се оказваха истинско бедствие.

„Когато гибелта идва, предпочитаме да не я виждаме. Извръщаме поглед, замъгляваме фактите, не обръщаме внимание на доказателствата пред очите ни. И приготвяме маските си на изненада, и маските на страдание и самосъжаление, и сме готови за онази, ах, колко предсказуема, изненадана невинност, за драмата на жертвата.“

Искаше й се да легне с мъж тази нощ. Почти нямаше значение кой ще е този мъж. Искаше по свой начин да избяга от мрачната реалност.

Единственото, което никога нямаше да заиграе обаче бе тази игра на маски. Не, щеше да посрещне бъдещето с разбиращ поглед, не извинителен, но отричащ вероятността за собствената й невинност. Да, щеше да е толкова виновна, колкото и всеки друг, но щеше да заяви това признание с дързък кураж. Нямаше да сочи с пръсти. Нямаше да посяга за оръжията си, възпламенена с лъжата на възмездието.

Усети, че се взира с гняв в далечните небесни сълзи.

Съпругът й искаше да е страхливец. Бе толкова отслабен от любовта си към нея, към децата им, и беше готов да се прекърши, за да ги спаси. Буквално я беше помолил за разрешение да направи точно това, осъзна тя. А тя не се беше оказала готова. Не бе успяла да разбере какво иска от нея.

„Вместо това продължавах да задавам глупави въпроси. Без да разбирам как всеки от тях избива земята изпод краката му. Как го кара да залита и да пада. Идиотските ми въпроси, егоистичната ми нужда да намеря здрава почва под краката си — преди да реша, преди да направя смелата си преценка.“

Неволно го беше притиснала в ъгъла. Отказала му бе правото да е страхливец. Всъщност беше го принудила да тръгне в мрака, да поведе воините си към някое място на истини — където щеше да се опита да ги изплаши, макар вече да знаеше — също като нея, — че ще се провали.

„И тъй, желанието ни вече се сбъдва. Тръгваме на война.“

„И нашият Боен водач е единственият, който знае, че ще загубим. Тази победа е невъзможна. С по-малка дързост ли ще ни поведе? Ще забави ли меча в ръцете си, след като знае всичко онова, което знае?“

Хетан оголи зъби с яростна, дивашка гордост и каза на нефритените нокти в небето:

— Не, няма.

Изплуваха в тъмното и вълна на облекчение заля Сеток. Смътно зелената багра на размътената издута луна очерта лицата на Торент и Кафал, хвърли вече познатата мъртвешки бледа лъскавина по металната юздечка и седлото. Но звездната вис горе изглеждаше изкривена, леко избутана встрани, и й трябваше известно време, докато разпознае съзвездията.

— Далече на североизток сме — каза Кафал. — Но не непреодолимо.

Призраците от другото селение бяха залели равнината, разпръсваха се, ставаха все по-ефимерни и накрая съвсем се стопиха за сетивата й. Това й донесе дълбока болка, усещане за загуба, примесено с радост за тяхното спасение. Живи ближни очакваха много от тях, но не всички — сигурна бе в това. В онзи друг свят бе имало същества, несравними с нищо, което беше виждала или за което бе чувала — колкото и ограничен да беше опитът й, разбира се, — и те щяха да се окажат в този свят толкова изгубени, колкото и в онзи, който бяха напуснали.

Обкръжаваше ги огромна пуста равнина, плоска като дъното на древно море.

Торент се метна на седлото и тя го чу как въздъхна.

— Кафал, какво виждаш?

— Нощ е, не мога да видя много. В северния край на Пустинните земи сме, поне така мисля. Тъй че около нас няма нищо.

Торент изсумтя с явна насмешка.

Кафал захапа стръвта.

— Защо се смееш? Ти какво виждаш, Торент?

— С риска да прозвучи мелодраматично, виждам пейзажа на душата си.

— Древен е — обади се Сеток. — Което значи, че си стар отвътре, Торент.

— Оулите са обитавали тук преди стотици поколения. Моите предци са гледали същата тази равнина, под същите тези звезди.

— Убеден съм — призна Кафал. — И моите също.

— Нямаме спомен за вас баргастите, но все едно, няма да оспорвам твърденията ти. — Помълча за миг и заговори отново: — Би трябвало да не е била толкова пуста по онова време. Повече странстващи животни. Огромни зверове, под които земята е треперила. — Засмя се отново, но този път смехът му бе горчив. — Опразнили сме я и сме нарекли това успех. Невероятно.

После подаде ръка на Сеток да я качи на селото.

Тя се поколеба.

— Торент, сега накъде?

— Има ли значение?

— Преди нямаше. Но вярвам, че сега има.

— Защо?

Тя поклати глава.

— Не за теб — нищо не виждам по твоя път. Не. За мен. За призраците, които взех на този свят. Още не съм скъсала с тях. Пътуването им си остава незавършено.

Той отпусна ръка и я загледа в сумрака.

— Чувстваш се отговорна за съдбата им.

— Да.

— Ще ми липсваш.

— Чакайте малко — каза Кафал. — И двамата. Сеток, не можеш да тръгнеш сама…

— Не бой се — прекъсна го тя. — Ще тръгна с теб.

— Но аз трябва да се върна при своите.

— Да. — Не каза нищо повече. Беше приютила в себе си хиляда сърца и онази кръв все още пращеше като киселина в душата й.

— Ще тичам толкова бързо, че няма да издържиш…

Сеток се засмя.

— Да поиграем тази игра, Кафал. Когато ме догониш, ще отдъхнем. — Обърна се към Торент. — И ти ще ми липсваш, Торент, последен воине от оулите. Кажи ми, от всички жени, които дебнеха да те уловят, имаше ли поне една, на която би позволил да те хване?

— Никоя освен теб, Сеток… след пет-шест години.

Тя се усмихна весело на Кафал и пое, чевръста като заек.

— Не може да поддържа такава бързина дълго — изсумтя баргастът.

Торент сбра юздите.

— Вълците вият за нея, магьоснико. Догони я, ако можеш.

Кафал го погледна накриво.

— Последните ти думи към нея — промълви той, но след това поклати глава. — Все едно, не трябваше да питам.

— Че ти не попита — отвърна Торент.

И се загледа след леко затичалия Кафал. Дългите му крака бързо го понесоха по дирята на Сеток.

Градът кипеше. Невидими армии воюваха с опустошенията на развалата в невъобразим брой схватки със запуснатостта. Без пълководци и легиони, с големина едва колкото прашинка, те пращаха съгледвачи далеч извън добре отъпканите пътища, в най-тънките капиляри, прошарили безчувствения камък. Един такъв съгледвач намери Спящия, свит на кълбо и неподвижен — почти безжизнен, — в отдавна изоставена стая за отдих в подподовото ниво на Хранилката. Търтей, забравен, с толкова сънен ум, че Шай’гал Убиецът, най-сетне промъкнал се в Калси Вкоренената, не бе усетил присъствието му и така той се бе отървал от избиването, потопило толкова много други нива.

Съгледвачът призова свои събратя и скоро сто хиляди войници се стълпиха около търтея, за да покрият с пластове лъскаво масло люспестата му кожа и да влеят силни нектари в тялото му.

Търтеят беше жалко създание. Трудно беше да се работи с него, истинско предизвикателство бе да бъде физически преобразен, да бъде пробуден с нужния разум, за да наложи власт. Стоте хиляди бързо станаха милион, а после сто милиона, войници, които умираха от изтощение и набързо биваха поглъщани от новородените си събратя, събратя с нови форми и с променени функции.

Първоначалното предназначение на търтея бе да отделя многобройни миризми, та новородените Ве’Гат да увеличават мускулната си маса и костната си здравина. Той на свой ред беше захранван от армии, служещи на Матроната, които донасяха нейните заповеди — но тази Матрона се бе забавила с раждането на Ве’Гат. Беше произвела по-малко от триста, преди врагът да се появи и да започне сражението. Търтеят, следователно, съвсем не беше изтощен. Този потенциал сам по себе си придаваше цел на усилията на невидимите армии, но отчаянието бе причинено от друго — странни миризми бяха зацапали Калси Вкоренената. Чужденци бяха нахлули и до този момент се бяха оказали безчувствени към усилията за съединение.

Най-сетне търтеят се раздвижи. Две новородени очи се отвориха, седем отделни клепача се отместиха назад във всяко и един ум, познавал само тъмнина — защото търтеите отделители нямаха нужда от зрение, — изведнъж се взря в един свят, едновременно познат и неведом. Стари сетива се сляха с новите и бързо преподредиха света. Клепачи замигаха и сглобиха още по-пълно светоусещане — топлина, течение, заряд, състав — и много още, почти непонятни за призрака освен като смътни, безформени представи.

Призракът, който дори не знаеше собственото си име, беше отнесен далече от смъртните си спътници, понесен от течения, които никой от тях не можеше да долови — течения, които се опълчваха на собствените му усилия за описание. В безпомощно отчаяние той се опря на познатите понятия за армии, легиони, съгледвачи, битки и война, макар да знаеше, че нито едно от тях не е правилно. Дори да се приписва живот на такива микроскопични същности бе най-вероятно погрешно. И все пак те му даваха смисъл или може би той просто бе способен да извлича знание от шумната гмеж указания, които ехтяха навсякъде из Калси Вкоренената в монотонно бръмчене, твърде смътно за смъртни уши.

И сега се усети, че се е взрял в един търтей, К’Чаин Че’Малле, който не приличаше на нищо, което бе виждал. Не по-висок от човек, с множество пипала вместо пръсти на ръцете. Широката глава изпъкваше зад очите и в основата на черепа. Резката за уста бе като на гущер, с много редици тънки остри зъби. Цветът на двете прекомерно големи очи бе меко кафяв.

Загледа го как тръпне — съзнаваше, че съществото просто проучва величината на преображението си, — как разгъва тромавите си крайници, върти глава с резки трепвания, докато улавя нови и непознати миризми. Видя усилващата му се възбуда и страх.

Миризмата на непознати нашественици. Търтеят можа да събере, съчетае и след това да отхвърли информацията, свързана с дивите ортен и гришол. А това му позволи да изолира местоположението на нашествениците. Живи, да. Далечни, несъгласувани звуци, множество дихания, тихи стъпки по пода, пръсти, докосващи механизми.

Миризмите, които търтеят някога бе подавал на Ве’Гат, сега бяха насочени към него. С времето щеше да порасне и да умножи силата си. Ако дотогава чужденците не си отидеха, щеше да се наложи да ги убие.

Призракът едва овладя паниката си. Не можеше да ги предупреди. Съществото, вече толкова изпълнено с неотменими задължения и обременителни задачи — величавата война с развалата на Калси Вкоренената, — не можеше да не види заплаха в тромавото обикаляне на Таксилиан, Раутос и останалите. Заплаха, която трябваше да бъде изкоренена.

Търтеят, наречен Сулкит — име, извлечено от рождения месец и статут, всъщност име общо за двеста идентични търтея, — се надигна на задните си крайници, тънката му хватателна опашка се плъзна по пода. Масла закапаха от сивата люспеста кожа, изляха се и бързо изчезнаха, докато невидимата армия, възвърнала куража си, пречистена и съживена от пълководеца, който сама бе сътворила, се разпръсваше, за да поднови войната си.

Призракът се втурна към спътниците си.

— Дори това да е било ум, умрял е — каза Таксилиан, прокара длан по лъскавата черупка и намръщено огледа ивиците гъвкаво прозрачно стъкло, издули се от железния купол. Течеше ли нещо през това стъкло? Не можеше да е сигурен.

Раутос се потърка по брадичката.

— Честно казано, не разбирам как може да си убеден.

— Трябваше да има топлина, трептене. Нещо.

— Защо?

Таксилиан се намръщи.

— Защото това щеше да ни подскаже, че работи.

Брет зад тях се изсмя.

— Един нож говори ли? Един барабан бие ли сам? Изгубил си си ума, Таксилиан. Един град живее, когато в него има хора, а дори и тогава хората правят живеенето, не градът.

В залата, от която току-що бяха излезли, Шеб и Напет се дърлеха, докато разчистваха сметта от пода, за да направят място за спане. Бяха се изкачвали ниво след ниво и дори сега още много ги очакваха нагоре. Но вече бяха капнали. Десетина нива по-надолу Ласт бе успял да избие гнездо ортени, беше ги одрал и изкормил и сега набучваше шест мършави трупчета на шишове до огъня от тор от бедерин. Топлината на пламъците бавно изтласкваше ледения безжизнен въздух. Асейн приготвяше билки, за да ги сложи в калаен котел, пълен с прясна вода.

Объркан, призракът се понесе между тях.

Брет се върна в залата, огледа пода и каза:

— Време е за хвърляне на Плочите.

Предчувствие прониза призрака. Или може би беше ужас. Той неволно се приближи и зяпна жадно, щом тя извади Плочите. Излъскана кост ли бяха? Бивни? Гледжосана глина? Всякакви видове, осъзна той, след като се измести така, че да вижда по-добре.

— Виждате ли? — прошепна Брет. — Още са млади. Колко много, колко много неща има да се решат. — Облиза устни и ръцете й затрепериха.

Другите се приближиха, освен Таксилиан, който бе останал в другата стая.

— Не разпознавам нито една — каза Шеб.

— Защото са нови — сопна се Брет. — Старите са мъртви. Безполезни. Тези… — тя посочи — са наши, само за нас. Засега. И дойде време да им дадем имена. — Разбърка ги с трополене, после ги задържа в шепи.

Призракът видя как пламна лицето й, внезапно избилия цвят, от който кожата й стана почти прозрачна, дотолкова, че можеше да различи крехката клетка на костите отдолу. Видя пулса й през най-фините съдове в плътта й, устрема и пращенето на кръвта в буйния й кръговрат. Видя потта, избила по челото й, и съществата, заплували с нея.

— Първо трябва да пресъздадем някои стари — каза Брет. — Да им дадем нови лица. Имената може да звучат като онези, които сте чували, но тези Плочи все пак са нови.

— Как? — попита намръщено Шеб. — Как така са нови?

— Просто са нови. — Тя пусна Плочите на пода. — Никакви Крепости, виждате ли? Всяка е необвързана, всичките са необвързани. Това е първата разлика. — Посочи. — Шанс — Ашици, — но виждате ли как е във война със себе си? Това е истината за Шанса. Късмет и Нещастие са смъртни врагове. И онази там: Власт — никакъв трон, троновете са прекалено явни. — Обърна Плочата. — И Амбиция от другата страна — те се убиват взаимно, виждате ли? — Започна да обръща още Плочи. — Живот и Смърт, Светлина и Мрак, Огън и Вода, Въздух и Камък. Тези са старите, пресъздадени. — Избута ги настрани и останаха само три Плочи. — Тези са най-силните. Гняв и противоположната му страна, Звезден вихър. Гняв е точно това, което казва, унищожител на всичко. Звезден вихър, това е Времето, но разнищено…

— Което значи? — попита Раутос със странно напрегнат глас. Беше пребледнял.

Брет сви рамене.

— Преди и след са безсмислени. Напред и назад, тогава и скоро, нищо от тях няма значение. Всички тези думи, които се опитват да наложат ред и, м-м, последователност. — Помръдна отново рамене. — В хвърлянията няма да виждате Звезден вихър. Ще виждате само Гняв.

— Откъде знаеш?

Усмивката й беше ледена.

— Просто знам. — Тя посочи предпоследната Плоча. — Корен, а от другата страна, Ледена бърлога. Получавате едното или другото, никога двете. Тази последната, Синьо желязо, ей там, това е магията, която дава живот на машините — още е силна тук, усещам го. — Обърна Плочата. — Забрава. Внимавайте с тази, тя е проклятие. Демон. Изяжда те отвътре навън. Спомените ти, самия теб. — Отново облиза устни, този път нервно. — Точно сега е много силна. И става все по-силна… някой иде, някой иде да ни намери. — Изсъска и забърса последните Плочи. — Трябва да… трябва да захраним Синьо желязо. Да го захраним!

Таксилиан заговори от входа:

— Знам, Брет. Точно това се опитвам да направя.

Тя се обърна към него и се озъби.

— Можеш ли да усетиш вкуса на това място?

— Мога.

Асейн отстрани изхлипа, а след това се дръпна уплашено, понеже Напет замахна с крак да я изрита. Щеше да продължи, но Ласт скочи между двамата, скръстил ръце, и го изгледа сурово. Напет изръмжа и се обърна.

— Не разбирам — каза Раутос. — Не усещам никакъв вкус — нищо освен прах.

— То иска помощта ни — каза Таксилиан.

— Да — потвърди Брет.

— Само че не знам как.

Брет му подаде нож.

— Разрежи плътта си. Пусни вкуса вътре, Таксилиан. Пусни го вътре.

Лудост ли бе това, или единственият път към спасение? Призракът не знаеше. Но долавяше нова миризма във въздуха. Възбуда? Глад? Не можеше да е сигурен.

Но Сулкит беше тръгнал. Мършав все още, все още немощен. Тръгнал беше, но не за да носи гибел.

Миризмата беше надежда, осъзна призракът.

Някои пътища, щом се тръгне по тях, не предлагат никаква друга посока освен напред. Всяка друга пътека е преградена от заплетени тръни, димящи цепнатини или извисяващи се стени от камък. Това, което чака в края на посоката напред, е неизвестно, а тъй като самото знание може да се окаже проклятие, най-добрият курс е просто да местиш едното стъпало пред другото и изобщо да не мислиш за ориста и за жестоките течения на съдбата.

Седемте или осем хиляди бежанци, които се тътреха след Сумрак, се бяха примирили с невежеството си. Мракът се сгъстяваше като неумолим прилив и светът от двете страни на Пътя на Галан като че ли губеше цялата си вещественост. Вързани един за друг с въжета, върви от рибарски мрежи, накъсани ивици плат и кожа — изтощени, но все още живи, далече от ужасните пламъци и валма дим, — всички трябваше само да следват своята кралица.

Вярата се ражда преди всичко от отчаяние, това поне Ян Товис го разбираше. Нека да виждат дръзките й, уверени крачки по този каменен път. Нека да вярват, че е вървяла по този път преди или че по силата на знатното си рождение и титла е загърната с топло, утешително знание за пътуването, което всички бяха започнали, тази течаща река от кръв. „Моята кръв.“

Тя щеше да им даде тази утеха. И здраво щеше да се държи за истината, която бе нейният усилващ се ужас, нейните пристъпи на паника, от която долните й дрехи подгизваха от ледена пот, сърцето й тупаше като копитата на бягащ кон — не, те нямаше да видят нищо от това. Нищо, което да влее в тях гол страх, за да не отбие слепият ужас човешката река, да я отклони от пътя и в писъци на предсмъртна болка тя да се окаже разкъсана от студените нокти на забравата.

Не, най-добре да не знаят.

Беше объркана. Идеята за намиране на изход от този път, за връщане в собствения им свят вече изглеждаше жалка в своята наивност. Кръвта й бе сътворила портал и силата му вече изтъняваше. С всяка стъпка ставаше все по-слаба, умът й се луташе като замъглен от треска и дори бърборенето на Пули и Скуиш зад нея глъхнеше — удивлението им, радостта им от даровете на кръвта на Сумрак бяха станали твърде горчиви, за да може да ги понесе.

Не бяха стари вещици вече. Младостта ги беше докопала, смъкнала беше бръчките и ужасните старчески болежки, крехките кости — последните две вещици на шейките танцуваха и пееха като ухапани от змия, твърде изпълнени с живот, за да забележат дори усилващия се от всички страни разпад, дори немощния вървеж на кралицата, пиянското й лъкатушене по пътя. Твърде заети бяха с пиенето на сладката й кръв.

„Напред. Просто вървиш. Йедан те предупреди, но ти беше твърде горда, за да се вслушаш. Мислеше само за своя срам. Твоят брат, Убиецът на вещици. И твоята вина, не забравяй. Жестокостта на облекчението, което ти даде. Съвършеното му, логично разрешение на всичките ти проблеми.“

„Стражът е такъв, какъвто трябва да бъде. Но виж как мразеше силата му… само че не беше нищо повече от омраза към собствената ти слабост. Нищо повече от това.“

„Върви, Ян Товис. Само това трябва да правиш…“

Със звука на раздрано платно светът се разкъса и зейна широко отворен. Пътят пропадна под краката на двете вещици, след това изтътна и изпращя като огромен гръбнак и шибна върховете на ниските хълмове. Прах изригна към небесата и изведнъж слънчева светлина грейна отгоре с ослепителен огън.

Пули се олюля до рухналата Сумрак, видя петната от кръв, ръждивокафяви по натрошената повърхност на пътя, и възкликна:

— Скуиш, глупачке проклета! Пияни сме! От нея се напихме и глей сега!

— Ой, в беда сме! Туй не е Галан! Туй е опакото на Галан! Опакото! Че тя умряла ли е ма, Пули? А?

— За малко, Скуиш, за малко, щот’ много вървя — тря’аше да внимаваме. Виж я.

— Върни я ма, Пули! Не мож’ да сме тука. Не мож’!

Двете вече млади жени коленичиха до Ян Товис, а бежанците спряха. Хълмовете от двете страни на пътя бяха голи, осеяни с остри скали. Ни едно дърво не се виждаше. През мъглата от прах, разсеяна вече от вятъра, небето беше чисто… и имаше три слънца.

Йедан Дериг огледа отряда си. Остана доволен, че вижда само отоци и ожулвания.

— Сержант, погрижете се за ранените. И стойте на пътя. Никой да не го напуска.

— Слушам, сър.

Той тръгна напред между скупчените бежанци — ококорени и смълчани от страх островитяни, които вдигаха глави и се извръщаха, за да го проследят с поглед. Намери двамата капитани, Пити и Бревити — ръководеха работата на временните си взводове по изправянето на една обърната кола.

— Капитани, предайте заповедта до всички да стоят на пътя — да не се отклоняват нито стъпка встрани, ясно?

Двете жени се спогледаха, после Пити сви рамене.

— Можем да го направим. Нещо лошо ли стана?

— То вече си беше зле — каза Бревити. — Нали?

— А сега изглежда още по-зле — добави Пити. — Три слънца, в името на Блудния!

Йедан се намръщи.

— Трябва да ида до челото на колоната. Трябва да говоря със сестра си. Като се върна, ще знам повече.

Продължи напред.

Пътуването бе жестоко и Стражът не можеше да не забележи окаяното състояние на бежанците, островитяни, както и шейки. Разбираше добре необходимостта да се напусне брегът и островите. Морето вече не ги зачиташе, нито сушата, нито вкопчилите се в нея хора. Сестра му нямаше никакъв друг избор, освен да ги отведе. Но също така ги предвождаше. Древни пророчества я терзаеха и искаха жестоки жертви — но шейките бяха общо взето слаби същества. Нямаше място за тях в легендите, в сказанията за сурова храброст и непокорна решимост — видял бе това в лицата на вещиците и магьосниците, които бе избил. И виждаше същото тук, докато крачеше през тълпата. Шейките бяха народ, който чезнеше — и на численост, и като дух. Поколение след поколение се бяха правили на малки, сякаш нищожността бе единствената стратегия за оцеляване, която разбираха.

Йедан Дериг не знаеше дали са годни да се извисят отново.

Островитяните, размишляваше той, като нищо можеше да се окажат много по-кадърни от шейките, ако се съдеше по Пити и Бревити. Тях можеше да използва. Ледериите в крайна сметка разбираха колко ценно качество е приспособимостта. И тъй като бяха избрали за своя кралица Ян Товис, той можеше да се възползва от верността им.

Имаха нужда от армия. Двамата капитани бяха прави. И очакваха от него да я поведе. Това изглеждаше съвсем ясно. Задачата му сега бе да убеди сестра си.

Разбира се, най-важната необходимост в момента бе да напуснат това място. Преди обитателите му да ги намерят.

Измъкна се от последната тълпа бежанци и се намръщи на това, което видя: две млади жени и няколко младежи шейки, въоръжени с рибарски копия, бяха вдигнали нещо като лагерен кръг. Жените ровеха енергично бразди в пътя с кирки от животински рога, чертаеха спирали и вълнисти кръгове — вдигаха магически прегради, разбра Йедан стъписан, между пазачите и малка палатка, заобиколена от груба ограда от резбовани пръти.

Вещерски пръти. Йедан Дериг закрачи към пазачите и те се стъпиха и го пропуснаха — спестиха му усилието да ги пребие тия глупаци. Той спря пред жените и попита строго:

— Знаете ли какво правите? Тези ритуали са за стари вещици, не за чирачките им. Къде е сестра ми? В палатката ли? Защо?

Жената по-близо до него, добре закръглена под опърпаните дрехи, с лъснала на слънчевата светлина черна коса, вдигна два пръста под големите си тъмни очи и се усмихна.

— Стражът вижда, но си остава сляп, и е все сляп и сляп. — После се засмя.

Йедан присви очи, след това погледна другата жена.

Тя спря да рови в пътя и се изправи. Вдигна ръце, сякаш искаше да му се покаже — скъсаното и дупките по ризата й оголваха гладка плът и закръглени пълни гърди.

— Гладен ли си, Убиецо на вещици? — Прокара пръсти през кестенявата си коса и се усмихна подканящо.

— Виждаш ли какво ни направи кръвта й? — възкликна първата. — Ти насмалко не ни уби. Остави ни двете, а това ни обогати със силата й и виж какво направи тя!

Йедан Дериг помисли и се намръщи.

— Пули. Скуиш.

Двете жени чевръсто подхванаха първите стъпки на Девичия танц на шейките.

Той изръмжа и мина между тях, като гледаше да не стъпва върху надрасканите в отъпканата пръст на пътя фигури. Онази, която взе за Пули, забърза до него.

— Внимавай, тлъст морж такъв, това са най-висши…

— Прегради. Да. Обкръжили сте сестра ми с тях. Защо?

— Тя спи — не я безпокой.

— Аз съм Стражът. Трябва да поговорим.

— Тя спи!

Той спря и изгледа вещицата.

— Знаете ли къде сме?

— А ти?

Йедан се взря в нея. Видя трепета зад очите й.

— Ако не е владението на Лиосан, тогава е свят, съседен на техния.

Пули потръпна и прошепна:

— Стражът вижда и не е сляп.

Но щом Йедан понечи да продължи към палатката, изпъна ръка пред него, за да го спре.

— Чуй. Тя не спи. Почти е в кома — не знаеше да забави кръвта си, остави я да се излива. Това едва не я уби.

Той стисна зъби, после попита:

— Превързахте ли раните й?

— Да — отвърна Скуиш зад него. — Но мож’ да сме закъснели.

— Много заети бяхте с танцуването.

Двете не отвърнаха.

— Аз ще се грижа за сестра си.

— Стой край нея тогаз — рече Пули. — И си доведи войниците.

Йедан посочи един от пазачите.

— Прати го при капитаните Пити и Бревити. Те да поемат командването на ариергарда с ротата си. А момчето ви да доведе отряда ми тук.

Скуиш тръгна да изпълни заповедите му.

Възбудени бяха двете вещици, да. И уплашени. Две сили, които можеше да използва, за да си осигури съдействието им. Както и вината, която би трябвало да изпитват сега, след като бяха пили дълбоко, след като — ако Йедан не беше избил другите — щяха да се докопат само до глътка, споделена с десетките си съпернички. Щеше да ги държи вече в пълно покорство, закле се той. Да служат на кралската фамилия.

— Пули. Ако отново открия, че криете информация от мен — или от сестра ми, — ще заповядам живи да ви изгорят. Ясен ли съм?

Тя пребледня и отстъпи крачка назад.

Йедан се приближи към нея, за да не побегне.

— Аз съм Стражът.

— Да, ти си Стражът.

— И докато Кралицата се съвземе, аз командвам тази колона — включително теб и Скуиш.

Тя кимна.

— Постарай се сестра ти вещица да го разбере.

— Да.

Той се обърна и закрачи към палатката. Наведе се до входа. Поколеба се, помисли малко, след това дръпна платнището, колкото да може да погледне вътре. Лъхна го спарен вмирисан въздух. Сестра му лежеше като труп, с ръце изпънати покрай тялото, с дланите нагоре. Той се наведе още малко и хвана голото й стъпало. Беше студено, но успя да засече съвсем лек пулс. Пусна стъпалото, затвори платнището и се изправи.

— Пули.

Тя стоеше там, където я беше оставил.

— Да?

— Ако я оставим така, може и да не се съвземе.

— Може.

— Трябва й храна. Вино, месо. Можеш ли да й я дадеш, без да се задави?

— Да. Трябва ни змийска тръба.

— Намери.

— Скуиш!

— Чух.

Йедан се запровира обратно между преградите. В снабдителния фургон на сестра му бяха запрегнати четири коня. Той избра най-едрия, черен скопец с бяло петно на челото. Животното беше неоседлано, но с юзди. Йедан го извади от впряга и се метна на гърба му.

Пули го гледаше.

— Не можеш да яздиш през преградите!

— Нямам и намерение — отвърна той.

Вещицата го зяпна объркано.

— Тогава къде?

Йедан помисли малко, после обърна коня си към най-близкия хълм.

— Когато се върна, вие ще сте я събудили.

— Не бъди глупав! Те може изобщо да не ни намерят!

Йедан си помисли дали да не слезе, да иде при нея и да я зашлеви. Но само я изгледа отгоре и отвърна:

— И кой сега е глупавият, вещице? Отивам да ги пресрещна и ако потрябва, ще ги забавя. Достатъчно дълго, за да вдигнете сестра ми на крака.

— И после да те чакаме ли?

— Не. Щом тя се съвземе, ще напуснете този свят. Този път вие ще й помогнете. Ти и Скуиш.

— Разбира се! Просто одеве не внимавахме.

— Когато отрядът ми дойде, кажи на сержанта, че трябва да защитават кралицата. Нареди им да обкръжат палатката — и не им пречете с преградите си.

— Дръж се, Убиецо на вещици — каза Пули. — Дръж на себе си и дръж здраво — понеже ако умът ти се зарее макар и за миг…

— Знам — отвърна Йедан.

Тя се приближи и докосна с длан главата на коня.

— Трябва да свърши работа — промърмори със затворени очи. — Има воля, безстрашен е. Дръж го стегнато…

— За това знам повече от теб, вещице.

Тя въздъхна и отстъпи.

— Командир не напуска войската си. Принц не оставя своя народ.

— Този го прави.

Смуши коня и копитата затропаха по коравата земя извън пътя.

Изходът оттук зависеше от сестра му. Тя трябваше да се съвземе достатъчно, за да ги изведе от това адско място. Един принц трябва да избира кога може без него. Йедан разбираше риска. Ако тя не се събудеше. Ако тя умреше, неговото заминаване наистина щеше да е обрекло народа му. Но пък ако сестра му не се съвземеше, и то скоро, тогава цялата колона бездруго беше обречена. Да, можеше да пусне своята кръв, а вещиците да я овладеят и да направят каквото трябва — но щяха също тъй да го заробят — знаеше, че това не може да се избегне. Той беше мъж, а те бяха жени. Нещата просто бяха такива. Още по-голямата опасност бе, че щяха да изгубят власт над силата в ръцете си — две вещици, макар и древни и могъщи, не бяха достатъчно. Десет или двайсет бяха нужни в отсъствието на кралица, за да сътворят подобие на нужния фокус на Пътя на Галан. Не, не можеше да разчита на Пули и Скуиш.

Скуиш се приближи до сестра си вещица. Загледаха се след Йедан Дериг, докато изкачваше склона на хълма.

— Това е лошо, Пули. Принц не оставя…

— Този го прави. Слушай, Скуиш, трябва да внимаваме вече.

Скуиш вдигна змийската тръба.

— Ако я оставим просто да живее или да умре, както мислехме отпърво…

— Той ще го разбере. Ще я отвори и ще провери.

— Няма да се върне…

— Значи трябва да я съживим, нали? Не можем да го използваме, както мислехме — много е вещ, няма да ни остави да го вземем. Погледнах в очите му, Скуиш. Очите и очите му, ах. Казвам ти, голяма беля ще е, ако се върне.

— Няма. И можем да я държим слаба, достатъчно слаба де…

— Много рисковано. Тя трябва да ни изведе. Може да опитаме нещо по-късно, когато се спасим всички. Тогава можем да ги заробим, останалия или и двамата. Но не сега, Скуиш. Хайде, иди я нахрани с нещо. Почни с вино, та да й се отвори гърлото.

— Знам какво да правя, Пули.

Йедан яздеше в лек галоп. Хълмовете напред бяха обрасли с гъст шубрак, а зад тях имаше гора от бели дървета, с клони като изкривени кости и листа толкова тъмни, че чак черни. Точно пред тях, по границата на гората, се издигаха долмени от сив гранит с набраздени ръбове и страни, нашарени с вдлъбнатини с форма на купи. Всеки камък беше огромен, с височина два човешки боя, а в подножието на всеки се виждаха черепи.

Той забави коня, спря на няколко крачки от най-близкия камък и загледа зловещите жертвоприношения. Мухите бръмчаха около трепкащите уши на коня. Хладната присъда винаги си намира поклонници. Уви, истинската справедливост няма никаква причина да уважава тайни, както тези жадни поклонници явно бяха открили. Последно и фатално откритие.

Тихи изпуквания във въздуха възвестиха приближаването на страховита сила и бръмчащите мухи пламнаха в полет, черните телца се пукаха като жълъди в огън. Конят се дръпна боязливо и изцвили уплашено.

— Стой — промълви тихо Йедан и гласът му го успокои.

Хората с кралско потекло сред шейките притежаваха древно знание, спомени, гъсти като кръв. Сказания за древни зложелатели, заклети врагове на несигурния Бряг. Може би повече от всички други владетелите на шейките разбираха, че едно нещо може да е едновременно и едното, и другото, или нито едното. Страните имаха обратни страни и дори тези понятия бяха съмнителни. Самият език се препъваше пред такива сложност и такива неуловими тънкости на природата.

Вкусът на съчувствието обаче бе анатема за силите, които властваха тук.

Все пак фигурата, която излезе от гората, бе толкова неочаквана, че Йедан Дериг изпъшка все едно, че го удариха с юмрук в гърдите.

— Този свят не е ваш — рече той, докато се мъчеше да удържи коня.

— Тази земя е осветена за съд — каза Форкрул Ассаил. — Името ми е Упование. Дай ми своето име, търсачо, за да те позная…

— Преди да ме осъдиш ли?

Високото грозно същество, голо и без оръжие, кривна глава.

— Не си сам. Ти и следовниците ти сте донесли смут на тази земя. Не ме бави — не можеш да избегнеш онова, което се крие в теб. Аз ще съм твоята истина.

— Аз съм Йедан Дериг.

Форкрул Ассаил се намръщи.

— Това име не ми дава достъп — защо? Как успяваш да ме възпреш, смъртни?

— Ще ти дам отговора — отвърна Йедан и се смъкна от коня. Извади меча.

Упование се взря в него.

— Упорството ти е безполезно.

Йедан настъпи.

— Нима? Но как можеш да си сигурен? Името ми не ти дава власт над душата ми. Защо е така?

— Обясни, смъртни.

— Името ми е без значение. Титлата ми таи моята истина. Титлата ми и кръвта ми.

Форкрул Ассаил пристъпи на място и вдигна ръце.

— Тъй или иначе ще те позная, смъртни.

— О, да.

Упование нападна. Ръцете му се задвижиха като мълнии. Но се врязаха в празния въздух, а Йедан изведнъж се озова зад Форкрул Ассаил, мечът посече отзад дългите крака, желязното острие се вряза между двете колена на всеки крак, разкъса сухожилията… Упование рухна напред, размахал ръце.

Йедан замахна пак и отряза лявата му ръка. Рядка синя кръв плисна по земята.

— Аз съм шейк — каза Йедан и отново вдигна меча. — Аз съм Стражът.

Внезапният съсък на Упование секна, щом мечът отпра темето му.

Йедан чу тропота на копита и не се помая. Метна се на гърба на коня, хвана юздите в лявата си ръка и стиснал оцапания със синьо меч в дясната, го обърна.

Срещу него връхлитаха петима Тайст Лиосан, снишили пики.

Йедан Дериг препусна право срещу тях.

Знаеше, че са съгледвачи. Щяха да го свалят, да пратят един ездач назад да събере наказателна войска, а след това щяха да препуснат към колоната. И щяха да избият всички. Точно тях беше очаквал.

Редицата прави камъни се изпъваше вляво от Йедан. В последния момент, преди Тайст Лиосан да го връхлетят, Йедан смуши коня между два от тях. Чу как една пика се пръсна, а след това ядосаното ръмжене на препусналите покрай него воини. Конят му реагира пъргаво, когато го поведе назад през реда, обърна и се озова зад най-задния Тайст Лиосан — този, който беше счупил пиката си в един от долмените и сега посягаше за меча си.

Мечът на Йедан го порази под ръба на боядисания шлем и се вряза през врата. Отсечената глава отхвърча настрани и изпращя в един долмен.

Стражът плесна с плоското на оръжието си белия кон по задницата, отпрати го напред, а след това заби пети в хълбоците на своя кон и препусна след него.

Останалите четирима Лиосан бяха обърнали и се строяваха за нова атака.

Конят на падналия им другар препускаше в галоп право към тях и ги принуди да се пръснат.

Йедан удари първия още преди да е успял да изправи пиката си. Мечът отсече дясната ръка на съгледвача по средата между рамото и лакътя, вряза се и изпращя в ребрата, докато конят на Йедан го отнасяше покрай падащия с крясък воин.

Рязкото дръпване на юздите го изравни със следващия съгледвач. Жена. Видя очите й, докато тя се извърташе в седлото си, и чу изръмжаната ругатня, преди да забие върха на меча си в кръста й между плочите на бронята през ремъците на връзките.

Ръката му се изви болезнено, когато при падането си тя задържа за миг меча му, но той успя да го изтръгне.

Другите двама ездачи си изреваха нещо и единият смуши коня си и побягна. Последният препусна срещу Йедан и наведе пиката.

Йедан обаче подкара в бесен галоп встрани от него, след бягащия. Мигновената преценка му подсказа, че няма да успее да го догони, и той се надигна, стиснал здраво с колене гръбнака на коня си, изви ръката си назад и хвърли меча.

Върхът улучи ездача под дясната мишница и се заби поне педя между ребрата му, достатъчно дълбоко, за да прониже белия дроб. Мъжът се катурна от коня.

Последният ездач връхлетя върху Йедан под ъгъл. Стражът се извъртя и изби с ръка острието на пиката. Усети как се вряза в металната му ръкавица и изстърга в костите на китката му. Болката го прониза чак до рамото.

Лиосанът не спря, а натисна напред да го събори. Грешка. Щом се доближи достатъчно, Йедан се вкопчи в ръката му и паднаха заедно.

Йедан беше отгоре. Без да обръща внимание на болката в китката и рамото, стисна главата на лиосана с две ръце и рязко я извъртя.

Изпъшка и се изправи.

Съгледвачът с пронизания дроб се опитваше да се качи на коня си. Йедан вдигна пиката и закрачи към него. С дръжката го изби от седлото и опря върха в гърдите му. Взря се в изпълнените му с ужас очи и натисна с всичка сила. Лъскавата броня се огъна и върхът я прониза.

Йедан натисна още по-силно, извъртя и назъбеното острие изпращя в гърдите на лиосана.

Стражът гледаше как светлината напуска очите му.

След като се увери, че другите са мъртви, превърза ранената си ръка, прибра меча си, а след това и здравите пики и дълги ножове от труповете, и шлемовете също. Събра конете, върза ги един за друг и пое в лек галоп назад, откъдето бе дошъл.

Беше принц на шейките, със спомени в кръвта.

Ян Товис отвори очи. Смътни фигури се плъзгаха напред и назад над нея и отстрани. Не можеше да ги проумее, нито приглушените гласове, които я обкръжаваха — гласове, които идеха сякаш от стаения въздух. Беше плувнала в пот.

Стени на палатка — аха, и фигурите бяха само силуети. Гласовете идваха отвън. Помъчи се да седне, раните на китките й защипаха, щом шевовете се изпънаха. Тя ги погледна намръщено, мъчеше се да си спомни… неща. Важни неща.

Мирис на кръв, воня на треска и пот — беше слаба, замаяна и имаше… опасност.

Запълзя към входа, светът се завъртя около нея. Ярка, ослепителна слънчева светлина, изпепеляващи огньове в небето — две, три, четири — четири слънца!

— Ваше величество!

Тя примижа към изгърбената над нея фигура.

— Кой си ти?

— Сержант Троуп, ваше величество, в ротата на Йедан. Моля, не пълзете повече, вещиците… има прегради наоколо, ваше величество. Около вас. Момент, вещиците идат.

— Помогни ми да се изправя. Къде е брат ми?

— Замина, ваше величество. Преди известно време. Преди да изгрее четвъртото слънце — а вече изгаряме живи…

Тя го хвана за ръката и се изправи.

— Не са слънца, сержант. Атаки са.

Беше нашарен с белези мъж, с очукано от десетилетия тежък живот лице.

— Атаки ли, ваше величество?

— Атакуват ни и трябва да се махнем оттук. Веднага!

— О, кралице! — Пули затанцува към нея, като отбягваше надрасканите около палатката шарки. — Той се връща! Убиецът на вещици! Трябва да сме готови — кап, кап, кап, малко кръв, твое величество. Ние ви върнахме, аз и Скуиш, тъй де. Пусни я, тъпак, тя може да стои и самичка!

Но Ян Товис задържа китката на сержанта — той беше стабилен като пуснало корени дърво, а тя имаше нужда от това — и изгледа ядосано Пули.

— Дълбоко сте пили, виждам.

Вещицата трепна.

— Невнимателни бяхме, кралице. Но виж, Стражът иде — с нови коне, бели коне!

Ян Товис се обърна към Троуп.

— Изведи ме от тези прегради, сержант. — „И махни тази хубава вещица от очите ми.“

Чу приближаващите се коне, а откъм пътя страданието на хилядите хора я заля като връхлитащ прилив — едва не се задави под пороя.

— Ваше величество…

Пето слънце беше блеснало на хоризонта. Железните плочи на бронята на Троуп се бяха нажежили и тя изохка, но все още не можеше да пусне ръката му. Усети как кожата й се съсухря… „Изпичаме се живи.“

Брат й — едната му ръка бе овързана в прогизнали от кръв дрипи — спря до пътя. Ян Товис зяпна конете зад него. Коне на лиосан, да. И този наръч пики, дългите ножове в каниите и купчината шлемове. Лиосан.

Скуиш и Пули изведнъж се озоваха там, на самия край на пътя. Пули се изкикоти рязко.

Ян Товис се вгледа в лицето на брат си.

— Колко остава?

Видя как заподскача брадатата му челюст, докато предъвкваше отговора, преди да примижи и да отвърне:

— Имаме време, кралице.

— Добре. Вещици, при мен. Започваме. Не припряно, но започваме.

Две млади жени, ситнещи и клатещи глави като стариците, каквито бяха доскоро. Нови амбиции, да, но стари, стари страхове.

Ян Товис срещна отново погледа на Йедан и разбра, че той знае. И че е подготвен. „Убиецо на вещици, дано не ти дойде до гуша от това, преди всичко да свърши.“

11.

През първите пет години от царуването на крал Техол Единствения нямаше никакви опити за покушение, никакви вълнения, никакви заговори от такава величина, че да застрашат Короната; никакви конфликти със съседни владения или с гранични племена. Кралството беше богато, справедливостта тържествуваше, обикновените хора се радваха на благополучие и безпрецедентни свободи.

Фактът, че всичко това бе постигнато само с шепа скромни прокламации и едикти, правеше ситуацията още по-забележителна.

Излишно е да казваме, че неудовлетвореност терзаеше Ледер. Недоволното мърморене се разпространяваше като чума. Никой не беше щастлив, списъкът от оплаквания, които можеше да се чуят по пълните с хора улици, ставаше все по-дълъг с всеки ден.

Явно нещо трябваше да се направи…

Животът на Техол

Джанат

— Явно нищо не може да се направи — каза крал Техол, вдигна ак’ринския дар, огледа го и въздъхна.

— Никакви предложения ли, ваше величество? — попита Бъг.

— Объркан съм. Предавам се. Непрекъснато се опитвам, но трябва да призная: безнадеждно е. Скъпа съпруго?

— Не питай мен.

— Голяма помощ си, няма що. Къде е Брис?

— С легионите си, съпруже. Подготвя се за марш.

— Приоритетите на този човек са пълна бъркотия. Помня колко се отчайваше майка ни.

— От Брис ли? — попита Джанат изненадано.

— Е, не. От мен предимно. Все едно. Проблемът е, че сме изправени пред бедствие. Такова, че би могло да нанесе дълбока рана на тази нация за идните поколения. Нуждая се от помощ, а виждам как никой от вас тук не може да измисли и едно полезно предложение. Съветниците ми са по-жалки и от човека, когото уж трябва да съветват. Положението е нетърпимо. — Замълча, след това се намръщи на Бъг. — Какъв е протоколът? Намери ми оня дипломат, за да мога отново да го изпъдя… не, чакай, повикай ми емисаря.

— Сигурен ли сте, ваше величество?

— Защо да не съм?

Бъг посочи дара в ръцете на краля.

— Защото все още сме безкрайно далече от намирането на подходящ ответен дар.

Техол се наведе напред.

— И защо, скъпи канцлер, е така?

— Защото никой от нас няма идея какво представлява това нещо, ваше величество.

Техол се намръщи.

— Как може това нещо да надвие най-великите умове на кралството?

— Не мисля, че сме ги пробвали все още — измърмори Джанат.

— То е кост, еленов рог, с инкрустирана перла и има две дръжки. — Техол изчака, но никой от двамата нямаше какво да добави към това сбито описание. — Поне си мисля, че са дръжки…

Джанат затаи дъх, след това отрони:

— О!

Крал Техол се почеса по брадичката.

— Най-добре емисарят да почака още малко според мен.

— Разумно решение, ваше величество.

— Подобни мнения са безценни, Бъг. Е, скъпа съпруго, дали да не се оттеглим в покоите си за по-нататъшно проучване на това, хм, приношение?

— Ти си луд! Намери Шурк Елале. Или Ръкет.

— Най-сетне уместен съвет!

— А аз ще си купя нова кама.

— Това намеква за силни емоции, любима. Ревнивият гняв не ти подхожда.

— Не подхожда на никого, съпруже. Наистина ли си помисли, че исках да изпълниш съвета ми?

— Е, вярно е, че е лесно да се дават съвети, когато знаеш, че няма да се вслушат в тях.

— Така е. Сега ще намериш една малка стаичка със здрава врата и много ключове и след като емисарят си замине, този дар отива вътре и никога повече не вижда дневна светлина. — И тя се отпусна на трона, скръстила ръце.

Техол погледна отчаяно дара и отново въздъхна.

— Повикай емисаря, Бъг.

— Тутакси, ваше величество. — И Бъг махна на един слуга, който чакаше до вратата на тронната зала.

— Докато чакаме, има ли някоя кралска работа, над която трябва да помислим?

— Прокламацията ви за репатриране, ваше величество. Това ще причини неприятности.

Техол удари с юмрук по облегалката на трона.

— А неприятностите са точно това, което искам! Възмущение! Гняв! Нека хората се разгневят и размахат юмруци! Нека, да, да разбъркаме тази вряща яхния, да размахаме черпака, да оплискаме всички стени, че и тавана даже!

Джанат го изгледа замислено.

Бъг изсумтя.

— Би трябвало да свърши работа. В смисъл, взимате земя от някои много богати фамилии. Като нищо може да предизвикате всеобщ смут. Стига това да е полезно.

— Полезно ли? — попита Джанат. — В какъв контекст би могъл един смут да е полезен? Техол, предупредих те за този едикт…

— Прокламация…

— … и за гнева, който ще предизвика това. Но ти послуша ли ме?

— Определено, моя кралице. Но позволи ми да те попитам, по-малко справедливи ли са основанията ми?

— Не, земята по принцип е била заграбена, но това е без значение. Губещите няма да го погледнат така.

— И точно това, любима, е моята идея. Справедливостта хапе. С жестоки, остри зъби. Ако не го прави, то простолюдието ще я възприема като небалансирана, вечно облагодетелстваща богатите и влиятелните. Когато е ограбен, богатият крещи за закрила и съд. Когато крадат, очакват съдиите да извърнат очи. Е, приеми го като кралски юмрук в лицето. Да ги заболи.

— Наистина ли очакваш да прочистиш цинизма от простолюдието, Техол?

— Ами, съпруго, в този случай е по-скоро сладкият вкус на отмъщението, но се дава и урок, уверявам те. Ах, достатъчно сме бъбрили за несъществени неща — благородният ак’рински емисар пристига! Приближете се, приятелю!

Огромният мъж с наметало от вълча кожа закрачи напред свирепо навъсен.

Крал Техол заговори усмихнат:

— Зарадвани сме от този великолепен дар и моля предайте задоволството ни на Скиптър Иркулас, и го уверете, че ще се постараем да се възползваме от него веднага щом възникне… възможност.

Воинът се намръщи още повече.

— Да го използвате? Как да го използвате? Това е проклето произведение на изкуството, ваше величество. Лепнете го на някоя проклета стена и забравете за него — така бих направил на ваше място. Стена на килер всъщност.

— А, разбирам. Простете. — Техол погледна намръщено дара. — Изкуство, да. Разбира се.

— Дори не беше идея на Скиптъра — избоботи емисарят. — Някакво древно споразумение, нали? Между нашите народи. Размяна на безсмислени предмети. Иркулас има цял фургон, натъпкан с подобни боклуци от вас ледериите. Тътри се след нас като кекаво псе.

— Фургонът се тегли от кекаво псе?

Мъжът изпъшка.

— Де да беше така. Сега, имам да обсъдя нещо с вас. Можем ли да продължим по същество?

Техол се усмихна.

— Обезателно. Това е крайно интересно.

— Кое? Още не съм започнал.

— Ами започнете, ваше благородие.

— Мислим, че търговците ни са били убити от баргастите. Всъщност смятаме, че боядисаните диваци са ни обявили война. Ето защо призоваваме нашите верни съседи, ледериите, за помощ в тази нежелана война. — И скръсти ръце и се навъси като градоносен облак.

— Има ли прецедент за наша помощ в такива конфликти? — попита Техол и подпря брадичката си с ръка.

— Има. Ние молим, вие казвате „не“ и ние се прибираме с празни ръце. Понякога вие казвате: „Разбира се, но първо ни дайте петстотин брока пасищна земя и двайсет ранка щавена кожа, а, и отменете суверенитета на Кринските земи за свободна търговия, и може би един-двама кралски заложници.“ При което ние правим мръсен жест и се прибираме с празни ръце.

— И няма ли никакви други алтернативи? — попита Техол. — Канцлер, какво толкова е подразнило — как се казваха онези — барнастите?

— Баргастите — поправи го Бъг. — Клановете Бялото лице — претендират, че равнините са родина на предците им. Подозирам, че това е причината да тръгнат да завладяват ак’рините.

Техол се обърна към Джанат и повдигна вежда.

— Проблемите с репатрирането — виждаш ли как тормозят народите? Бъг, тези баргасти наистина ли са от въпросните земи?

Канцлерът сви рамене.

— Що за отговор е това? — попита Техол.

— От най-честния вид, ваше величество. Проблемът е следният: мигриращите племена се движат насам-натам, точно това ги прави мигриращи, номади тоест. Стичат се на вълни в една или в друга посока. Баргастите като нищо може да са обитавали равнините и Пустинните земи някога, преди много, много време. Но какво от това? Тартеналите също са живели там някога, и имассите, и джхеките — добре пребродена земя, несъмнено. Кой може да каже чия претенция е по-законна от друга?

Емисарят се изсмя гърлено.

— Но кой живее там сега? Ние. Единственият отговор, който има значение. Ние ще унищожим тия баргасти. Иркулас призовава крините и техния наемнически пълководец Заваст. Призовава Сафинанд и Д’расилани. И ме праща при вас, ледериите, за да прецени новия ви крал.

— Щом ще съкрушите баргастите с помощта на съюзниците си, защо изобщо идвате тук? — попита Техол. — За какво ще ме преценявате?

— Дали ще ни ударите в гръб. Шпионите ни казват, че главнокомандващият ви е на полето с армия…

— Ние можем да ви го кажем това — каза Техол. — Няма нужда от шпиони…

— Предпочитаме шпиони.

— Хубаво. Добре. Да, Брис Бедикт води ледерийска армия…

— В Пустинните земи — през нашата територия всъщност.

— Всъщност преди всичко ще заобикаляме териториите ви, сър — каза Бъг.

— А онези чужденци, с които тръгвате? — попита емисарят и изръмжа впечатляващо.

Техол вдигна ръка.

— Момент, преди този маниакален страх да е излязъл от контрол. Предайте на Скиптър Иркулас следното послание от крал Техол Ледерски. Свободен е да води тази война срещу баргастите — в защита на територията си и прочие — без страх от ледерийска агресия. Нито, добавям, на малазанците, чужденците имам предвид.

— Не можете да говорите от името на чужденците.

— Така е. Но Брис Бедикт и армията му са с тях, тъй че гарантирам, че няма да има никакво вероломство…

— Ха! Болкандо вече воюва със съюзници на чужденците!

— Което само показва колко нестабилен е прословутият Съюз Болкандо — изсумтя Бъг. — Оставете Болкандо сами да се оправят с бъркотията си. Колкото до малазанците, уверете Иркулас, че те не се интересуват от вас или от земите ви.

Емисарят беше присвил очи с изражение на дълбока, маниакална може би подозрителност.

— Ще предам думите ви. А сега, какъв дар трябва да върна на Иркулас?

Техол се почеса по брадичката.

— Как звучи един товар с коприни, лен, пръти качествено желязо и стотина сребърни кюлчета?

Мъжът примига изненадано.

— Мисля, че ще е най-добре да забравим прашасалите традиции — продължи Техол. — Сигурен съм, че Скиптър Иркулас ще се съгласи с мен. Хайде, вървете с благословията ни.

Мъжът се поклони и напусна, олюляваше се като пиян.

Техол се обърна към Джанат и се усмихна.

— Сега горкият кучи син ще трябва да върне реципрочно в натура — въздъхна тя. — Което най-вероятно ще го разори. Тези стари традиции неслучайно са оцелели, съпруже.

— Няма да се разори с товара, който току-що му пратихме.

— Но ще трябва да го раздели с бойните си водачи, за да откупи верността им.

— Бездруго щеше да го направи — каза Техол. — А откъде идва тази безумна идея за откупуване на вярност? Това е терминологично противоречие.

— Парите задължават — обясни Бъг. — Даровете налагат чест над получаващия. Ваше величество, сега трябва да говоря с вас като Цеда. Това пътуване, което подготвя Брис, е по-притеснително, отколкото мислехме отначало. Боя се за неговата съдба и за съдбата на легионите му.

— Допускам, че това е свързано с неизвестните мотиви на малазанците — каза Джанат. — Но Брис не е длъжен да ги придружи отвъд Пустинните земи, нали? Всъщност намерението му не е ли да се върне веднага щом този район бъде прехвърлен успешно?

— Уви, вече вярвам, че Пустинните земи са най-голямата опасност, която ги очаква. — Бъг се поколеба и добави: — Кръв е проливана по онези древни земи. Ще се лее още.

Техол се надигна от трона с ак’ринския дар в ръцете. Протегна го настрани и един слуга притича да го вземе.

— Не вярвам брат ми да е толкова в неведение за тези опасности, както си мислиш, Бъг. Странстването му в света на мъртвите — или където там беше — го промени. Което не е изненадващо, нали? Във всеки случай не мисля, че се върна в света на живите просто за да ми прави компания.

— Подозирам, че сте прав — отвърна Бъг. — Но нищо не мога да ви кажа за пътя, по който е тръгнал. В известен смисъл той стои извън… ами, всичко. Като сила, която човек може да види като необвързана и следователно непредвидима.

— Поради което Блудния се опита да го убие — каза Джанат.

— Да — отвърна Бъг. — Едно мога да кажа: докато е с малазанците, Брис може би е повече в безопасност от Блудния, отколкото щеше да е навсякъде другаде.

— А по пътя на връщане? — попита Техол.

— Очаквам дотогава Блудния да е доста зает, ваше величество.

— Защо така?

Бъг дълго не отговори и на широкото му простовато лице можеше да се види неохотното претегляне на рискове, завършило с гримаса и накрая — с въздишка.

— Той ме заставя. В най-древното ми качество ме принуждава. Ваше величество, докато дойде време за връщането на Брис в кралството, Блудния ще бъде зает… в борба с мен.

Желязото зад думите му ги накара да се смълчат.

Накрая Техол проговори, без да поглежда нито съпругата си, нито най-близкия си приятел.

— Ще се поразходя в градината.

— Брис е негов брат в края на краищата — каза Джанат, след като той излезе. — И след като вече го изгуби…

Бъг само кимна.

— Има ли нещо повече, което можеш да направиш? — попита тя. — Да го защитиш?

— Кого? Брис или Техол?

— В това отношение двамата са едно и също, мисля.

— Съществуват някои възможности — отвърна уклончиво Бъг. — За жалост, в обстоятелства като тези намесата често се оказва по-гибелна от първоначалната заплаха. — Вдигна ръка, за да я спре. — Разбира се, ще направя каквото мога.

Тя извърна очи.

— Знам, че ще го направиш. Е, приятелю, значи си заставен. Кога ще ни оставиш?

— Скоро. Някои неща не може да се бавят до безкрайност. В момента го карам да се поти. — Изпъшка и добави: — А това кара мен да се потя.

— „Кръвно обвързване“ ли е това?

Той се сепна и я погледна с любопитство.

— Непрекъснато забравям, че сте учен, кралице. Тази древна фраза съдържа много пластове значения и почти също толкова тайни. Всяка фамилия започва с едно раждане, но никога не може да има само едно, нали?

— Самотата е проста. Обществото не е.

— Точно така, Джанат. — Погледна я втренчено. Тя седеше на трона, облегната на една страна, с отпусната на ръката глава. — Знаете ли, че носите дете?

— Разбира се.

— Знае ли Техол?

— Вероятно не. Рано е още. Бъг, много пострадах в ръцете на Патриотистите, помниш, нали? Виждам белези по тялото си, но нямам никакъв спомен как са се появили. Усещам болки отвътре, тъй че вярвам, че има и вътрешни рани. Подозирам твоята ръка в това свое странно невежество — изстъргал си най-лошото, което съм преживяла. Не знам дали би трябвало да ти благодаря, или да те прокълна.

— По малко и от двете, предполагам.

— Да, ти разбираш необходимостта от равновесие, нали? Е, мисля да отложа още няколко недели, преди да уплаша съпруга си.

— Детето е здраво, Джанат, не долавям никакви рискове. А онези болки са фантомни — грижлив бях в лечението.

— Това ме успокоява. — Тя се изправи. — Кажи ми, дали беше просто въпрос на извратено въображение, или онзи ак’рински творец наистина е имал наум нещо непочтено?

— Моя кралице, нито смъртен, нито безсмъртен може да проумее ума на един творец. Но по принцип от два възможни отговора се избира по-гадният.

— Разбира се. Колко глупаво от моя страна.

— Драконъс е изгубен в Драгнипур. Душата на Найтчил е разпръсната от ветровете. Гризин Фарл изчезна преди хилядолетия. А Ходещия по ръба като нищо би могъл да отрече всякаква принуда от чиста упоритост или, може би, справедлива претенция за непричастие. — Ашици се усмихна криво и сви рамене. — Ако съществува едно присъствие, което би било най-нежелателно за мен над всички други, Ерастас, то е Олар Етил.

— Тя е мъртва…

— И свръхбезразлична към това състояние — прегърна Ритуала на Телланн без колебание, безпринципната кучка…

— И с това се обвърза със съдбата на Т’лан Имасс — каза Блудния и погледна Килмандарос. Огромното същество тъкмо беше довлякло до центъра на залата огромен сандък. Отпра с една ръка ключалката, вдигна капака, започна да вади късове зацапана със зелено броня и да мърмори нещо. От уширяващите се пукнатини по стените се лееше морска вода, вече бе дълбока до глезените и се надигаше, за да погълне огъня в огнището. Въздухът ставаше хапливо студен.

— Не толкова обвързана, колкото може би се надяваш — отвърна Секул Лат. — Обсъдихме К’рул, но има и друго божество, Ерастас. Същност, крайно умела в това да остава загадка за всички нас…

— Ардата. Но не е единствената. Винаги съм усещал, Сек, че има повече от нас, отколкото си мислим. Дори с моята сила, с властта ми над Плочите бях убеден, че има призраци, блуждаещи на ръба на полезрението ми, на съзнанието ми. Призраци древни и могъщи като всеки от нас.

— Които се опълчват на властта ти — подхвърли лукаво Секул и разклати кехлибареното вино в кристалния си бокал.

— Които ги е страх да се въвлекат. — Блудния се усмихна презрително. — Крият се един от друг също така, несъмнено. Поотделно никой не представлява заплаха. Но сега е друго.

— Нима?

— Да. Наградите, които можем да пожънем, са огромни — каквото и да си е отишло преди, е нищо. Помисли над това. Всичко, което ни бе откраднато, се връща в ръцете ни. Призраците, онези, които се крият — те ще са глупци, ако се поколебаят. Не, разумният курс е да излязат от сенките.

Ашици отпи от виното. Водата се просмукваше в седалката на стола му.

— Къщата бърза да ни отмие.

Килмандарос се беше напъхала в мокра ризница. Бръкна към залятия под и измъкна от кипящия въртоп огромна метална ръкавица, от която на порой се изля вода. Навлече я на чворестия си юмрук, след това бръкна да намери другата.

— Доволна е — каза Ерастас.

— Не е — възрази Ашици. — Ти събуди гнева й и сега тя трябва да намери враг, достоен за него. Понякога — дори за теб — самообладанието е илюзия, заблуда. Това, което развихряш тук…

— Е закъсняло отдавна. Престани с опитите си да ме подронваш, Сек — само разкриваш собствената си слабост.

— Слабост, от която никога не съм бягал, Ерастас. Можеш ли да кажеш същото?

Блудния оголи зъби.

— Ти си обречен. Това не може да се отмени. Трябва да вземем съдбата си в собствените си ръце. Погледни Килмандарос — тя ще ни покаже как трябва да бъде. Зарежи страховете си — те жилят като отрова.

— Готова съм.

При думите й двамата мъже се обърнаха. Беше облечена за война и стоеше като чудовищна статуя, страховито привидение, нагиздено с водорасли. Алги се бяха оплели в брънките на ризницата й. Зелена патина покриваше горницата на шлема й. Широките решетести набузници приличаха на клещи на рак, предпазителят над носа лъщеше като щипец на скорпион. Облечените й в стоманени ръкавици ръце бяха свити в юмруци като гигантски чукове на края на маймунските й многоставни ръце.

— И още как — каза с усмивка Ерастас.

— Никога не съм ти вярвала — изръмжа Килмандарос.

Той стана, все така усмихнат.

— Защо трябва да съм единственият? Е, кой от нас ще отвори портала? Ашици, покажи ни силата си.

Изпитият мъж потръпна.

Водата бе стигнала до бедрата им — не бедрата на Килмандарос, разбира се. Блудния махна към Секул Лат.

— Да те видим такъв, какъвто трябва да си. Това е първият ми дар, Сек.

Изригна сила.

Древната фигура се замъгли, изправи се и се превърна във висок, млад и жизнен Форкрул Ассаил… който залитна замаян и лицето му помръкна. Захвърли бокала си.

— Как смееш! Остави ме какъвто бях, проклет да си!

— Моят дар — отсече Ерастас. — Да се приеме в духа, в който е даден.

Секул вдигна дългите си длани пред лицето си и изхриптя:

— Как можа да си помислиш, че изобщо съжалявам за онова, което оставих зад себе си? — Свали ръцете си и го изгледа с гняв. — Върни ми всичко, което съм си спечелил!

— Ти си глупак…

— Напускаме сега! — прекъсна го Килмандарос толкова гръмко, че залата отекна.

— Ерастас!

— Не! Свърши се!

Последва втори жест и се разтвори портал, който погълна цяла стена от Къщата. Килмандарос мина през него и изчезна.

Блудния се извърна към Ашици.

Очите на стария му приятел бяха изпълнени с такава отчаяна скръб, че Ерастас изръмжа:

— О, нека да е по твоему тогава… — Откъсна жестоко благодатния дар и съществото пред него пак стана човек, преви се и изпъшка от болка.

— Ето, носи жалкото си страдание, Сек, щом толкова добре ти подхожда. Какво има? Не те ли радва връщането му?

— Обичаш да нанасяш болка, нали? Виждам, че не си се променил… по същество. — Секул изохка, сътвори с магия чвореста тояга и тежко се подпря на нея. — Хайде, води, Ерастас.

— Защо трябва да вгорчаваш този миг на тържество?

— Може би просто ти напомням какво ни чака всички.

Блудния едва се сдържа да не удари Ашици, да не избие с ритник тази тояга и да види как древното същество залита безпомощно, може би пада дори. Кратко щеше да е удоволствието. Нищожно, несъмнено. Обърна се към портала.

— Стой плътно до мен — тази порта сигурно ще се затръшне зад нас.

— Омръзна й да зее, да.

Скоро след това водата си върна залата, мракът погълна всяка стая и всеки коридор. Завихриха се течения, а после затихнаха и всичко отново замря.

Къщата беше в мир.

Засега.

Капитан Рутан Гъд имаше навика да разчесва брадата си с пръсти, превземка, която Шурк Елале намираше за дразнеща. Замислената отпуснатост беше добра като за поза, но тя бе започнала да подозира, че „гениалността“ му е от неизразимия вид. С други думи, възможно беше просто да е тъп, но достатъчно умен, за да си слага маската на мъдро дълбокомислие. Тъпото бе в това колко успешно и подмамващо беше цялото това нещо — този намек за загадъчност, тъмното було на очите му, авторитетните му мълчания.

— В името на Блудния, разкарай се оттук.

Той се сепна, след това посегна за оръжейния си колан.

— Ще ми липсваш.

— Всеки ми го казва това рано или късно.

— Любопитно наблюдение.

— Нима? Простата истина е, че изтощавам мъжете. Все едно, скоро ще отплавам, тъй че общо взето толкова по-добре.

— Бих предпочел да стоя на палуба и платната да вършат цялата работа, вместо да крача в поход — изсумтя той.

— Тогава защо стана войник?

Той пак разчеса брадата си, намръщи се и отвърна:

— Навик.

Тръгна към вратата, спря се и присви очи към една урна на пода до стената.

— Откъде го взе това?

— Това ли? Аз съм пират, Рутан. Попадат ми разни неща.

— Не е купено от някоя сергия в града значи.

— Разбира се, че не. Защо?

— Враните привлякоха погледа ми. Това гърне е от Седемте града.

— Урна е, не е гърне.

— Падането на Колтейн. Плячкосала си малазански кораб… — Той я изгледа. — Наскоро трябва да е било. Някой от нашите кораби ли удари? Имаше бури, флотата се разпръсна на няколко пъти. Няколко кораба се изгубиха всъщност.

Погледът му не я притесни.

— И какво ако съм го направила? Не е като да съм знаела нещо за вас, нали?

Той сви рамене.

— Всъщност да де. Но все пак мисълта, че си изклала наши хора, е малко неприятна.

— Не съм — отвърна тя. — Ударих кораб на Тайст Едур.

Той кимна.

— Звучи логично. Първият ни сблъсък с тях беше извън Ерлитан.

— Е, радвам се.

Погледът му помръкна.

— Студена жена си, Шурк Елале.

— И това съм го чувала.

Тръгна си без повече думи. Винаги беше по-добре така, да намериш нещо дразнещо, което да вгорчи мига, кратка размяна на остри думи и се приключва. Изпълнените с копнеж сбогувания, прогизнали от сълзлива сантименталност, никога не се оказваха така удовлетворителни, както би ти се искало.

Набързо събра останалия си багаж — повечето й вещи вече бяха прибрани на борда на „Вечна благодарност“. Скорген Кабан Хубавеца повече или по-малко бе поел нещата долу на пристанището. Разплащането на таксите за пристан, отрезвяването на екипажа и прочие. Двете й гостенки от Болкандо бяха сместени безопасно в главната каюта. А ако Ублала Пунг още не се беше появил… е, тоя тъпак имаше памет колкото на молец.

„Може да се е объркал и да е тръгнал към островите пеш.“

Окачи рапирата на кръста си, метна през рамо скромната вълнена торба и излезе, без да си прави труда да заключва — стаята беше наета и освен това първият влязъл крадец бе добре дошъл да прибере всичко, особено онази глупава урна.

До кейовете я придружи приятен и обещаващ ветрец откъм брега. Остана доволна, като видя оживената дейност на борда, докато крачеше към трапа. Пристанищни хамали товареха последните продукти и търпяха жестоките подмятания на тайфа курви, дошли да изпратят екипажа; въпросните курветини й хвърляха изпепеляващи погледи, докато се провираше между тях. Едва ли бяха заслужени, след като не ги беше конкурирала от месеци, а и освен това нали вече заминаваше?

Стъпи на главната палуба.

— Хубав, откъде го взе тоя нос?

Първият й помощник изтрополи по палубата.

— Костенурчи клюн. Натъпкан с памук, да задържа капането, капитане. Купих го на пазара „Приливите“.

Тя присви очи и го изгледа. Каишките, задържащи клюна, изглеждаха болезнено стегнати.

— Поразхлаби го малко — посъветва го тя, пусна торбата в краката си и с ръце на кръста огледа другите по палубата. — Пунг го няма, нали?

— Още не.

— Е, искам да се възползвам от този вятър.

— Добре, капитане, а и великанът бездруго предвещава зло…

— Без тия — сряза го тя. — Беше си чудесен пират с нас и не предвещава нищо зло. — Кабан беше ревнив, разбира се. Но носът изглеждаше нелепо. — Разкарай тия пристанищни плъхове от кораба и вдигай екипажа.

— Да, капитане.

Кабан закуца по палубата, спря до един задрямал моряк и ревна в ухото му. Тя кимна доволно, отиде до перилото при носа и огледа тълпата по брега. От Ублала Пунг нямаше и помен.

— Идиот.

Капитан Рутан Гъд взе коня си от конюшните и пое на север по главната улица, която минаваше отчасти покрай централния канал. Не видя никакви други малазанци — като нищо можеше да е последният останал в града. Устройваше го чудесно, а още по-добре щеше да е, ако Тавори и нейните Ловци на кости тръгнеха, преди да пристигне, и го оставеха.

Никога не беше искал да го правят капитан — това означаваше прекалено много хора да му обръщат внимание. Ако имаше избор, Рутан щеше да предпочете да изкара целия си живот, без никой да го забележи. Освен по някоя жена от време на време, разбира се. Мислил беше, твърде често напоследък, да дезертира от армията. И ако беше обикновен пехотинец, като нищо щеше да го е направил. Но липсващ офицер означаваше, че в търсенето ще се включат магове, а последното, на което държеше, бе да го надуши някой маг. Разбира се, Тавори нямаше да задържи армията само за да изчака появата му — но дори в момента като нищо можеше да има един-двама магове, които да душат за него.

Тъй или иначе, Юмрук Блистиг сигурно репетираше в момента гневната тирада, с която щеше да го посрещне.

При нормални обстоятелства беше лесно да се скриеш в една армия, дори за офицер. Не се наемаш като доброволец за нищо, не предлагаш никакви мнения, стоиш най-отзад на заседанията или още по-добре — изобщо ги пропускаш. Повечето командни структури толерират безполезни офицери — също както толерират и безполезни войници на бойното поле. „Вземи хиляда войници. Четиристотин ще стоят на място в битка, но няма да правят нищо. Двеста ще побегнат при първа възможност. Други сто ще са объркани. Така остават триста, на които можеш да разчиташ. Задачата ти при командването на тези хиляда се свежда до това къде да поставиш въпросните триста.“ Не беше малазанска доктрина това. Някой тефтийски генерал, подозираше той. Не корелри, това бе сигурно. Един корелри щеше просто да задържи тристате и да екзекутира всички останали.

„Греймейн? Не, не бъди глупав. Радвай се, ако измъкнеш и пет думи в годината от него. Но пък на кого му трябват думи, когато можеш да воюваш така? Гуглата да те пази топъл, Греймейн.“

Във всеки случай Рутан се смяташе за един от седемстотинте, годен да не върши нищо, да се обърква или да побегне при първия сблъсък на оръжия. Дотук обаче не беше имал шанс да опита нито една от тези възможности. Схватките, в които се беше въвличал — сравнително малко общо взето, — го бяха принуждавали да се бие като побеснял вълк, за да остане жив. Нищо по-лошо нямаше на света от това да те забележи някой, който иска да те убие — да видиш внезапното съсредоточаване в очите на непознатия…

Капитанът се отърси от унеса.

Отново в армията. Край на мекото легло и меката, но странно хладна женска плът. Край на приличните (макар и доста тръпчиви) ледерийски вина. Край на приятната лекота на това да не вършиш нищо. Идваха грижите и нищо не можеше да се направи по въпроса.

„Каза ми да държа главата си ниско наведена, Греймейн. Опитвах се. Не се получава. Но пък нещо в очите ти ми подсказа, че знаеше, че няма да се получи, защото и за теб не се е получило.“

Рутан Гъд почеса брадата си и си помисли за лицето на непознат, което носеше сега.

„Да си го кажем откровено, стари приятелю. В този свят само мъртвите остават незабелязани.“

На мястото на жертвоприношението витаеше усещането за нещо съсипано. Разрушено. Беше мъка човек да е тук, но Ублала Пунг нямаше избор. Дрезгавият глас на Стария Арбат Гърбицата беше в главата му, гонеше го насам-натам, а особеното у един череп — макар и голям колкото неговия — бе в това, че никога не е достатъчно голям, за да избягаш напълно, дори ако те гони един мъртъв старец.

— Направих каквото каза — измърмори той. — Тъй че ме остави на мира. Трябва да се върна на кораба. За да можем да сексим с Шурк. Ти просто си ревнив.

Беше единственото живо същество в гробището. То вече не се използваше много, откакто части от него бяха започнали да хлътват. Килнати на една страна гробници, хлътнали, а след това зейнали отворени. Големи каменни урни, паднали. Поразени от мълнии дървета. Блатни газове кръжаха нощем като плаващи мъртвешки глави. И кости стърчаха от земята като камъни по селска нива. Беше вдигнал една, кост от крак, за да има с какво да си играят ръцете му, докато чака призрака на Арбат.

Чу шумолене зад себе си и се обърна.

— Какво искаш?

— Да те уплаша — отвърна изгнилият полугол труп и вдигна кокалестите си ръце с дълги криви нокти. — Аррггх!

— Ти си глупав. Махай се.

Харлест Еберикт се оклюма.

— Не става вече. Погледни ме. Разпадам се.

— Иди при Селуш. Тя ще те закърпи.

— Не мога. Този тъп призрак не ме пуска.

— Какъв призрак?

Харлест се потупа по главата и си счупи нокът.

— Ох, видя ли? Всичко върви на зле.

— Какъв призрак?

— Онзи, дето иска да говори с теб и да ти даде нещо. Дето го уби. Убиец. И аз исках да съм убиец, знаеш ли. Да разкъсвам хората на парчета и да ям парчетата. Но няма смисъл да имаш амбиции — не стигаш до нищо. Много нависоко посягах, твърде много исках. Загубих си главата.

— Не си. Още си е на мястото.

— Слушай, колкото по-скоро приключим с това, толкова по-скоро онзи призрак ще ме напусне, за да мога да се върна към неправенето на нищо. Ела с мен.

Харлест поведе Ублала през гробищата. Стигнаха до хлътнала яма, три крачки широка и дваж по-дълбока. От страните й стърчаха кости. Трупът посочи.

— Един подземен поток си промени руслото, тръгна под това гробище. Затова всичко хлътва. Какво ще правиш с този кокал?

— Нищо.

— Махни го — изнервяш ме.

— Исках да говоря с призрака. Старата Гърбица.

— Не можеш. Освен в главата си, а призракът не е достатъчно силен, за да го прави, докато използва мен. Вързан си с мен. Значи, точно на дъното има кости на Тартенал, някои от най-старите погребения в района. Трябва да разчистиш, докато стигнеш до голяма каменна плоча. После трябва да я издърпаш горе или да я избуташ настрана. Това, което ти трябва, е под нея.

— Нищо не ми трябва.

— Трябва ти. Няма да се върнеш при своите за известно време. Съжалявам, знам, че имаш планове, но нищо не може да се направи. Карса Орлонг просто ще трябва да почака.

Ублала надникна навъсено в ямата.

— Ще ми липсва корабът ми, а и Шурк ще побеснее. Нали трябва да събера всички тартенали — точно това иска Карса от мен. Стара Гърбицо, всичко проваляш! — Вдигна ръце да се хване за главата и се удари с кокала. — Ох, видя ли какво ме накара да направя?

— Това е само защото непрекъснато объркваш нещата, Ублала Пунг. Хайде, почвай да копаеш.

— Изобщо не трябваше да те убивам. Призрака, искам да кажа.

— Нямаше избор.

— Мразя да нямам избор.

— Просто слез в дупката, Ублала Пунг.

Тартеналът изтри очите си, смъкна се в ямата и започна да изхвърля буци пръст и кокали.

Малко по-късно Харлест чу скърцане на изместващ се камък, приближи се до ръба и надникна долу.

— Добре, намери го. Сега пъхни ръце под ръба и го надигни. Давай де, напъни се малко.

И Харлест с изненада видя, че тъпият гигант наистина успя да повдигне огромната плоча и да я подпре на стената на ямата.

Погребаният в саркофага беше грамаден като самия Ублала, но вече почти беше станал на прах. Бяха останали само бронята и оръжията.

— Призракът казва, че тази броня си има име — поясни Харлест. — И боздуганът си има име. Първите Герои са имали такива увлечения. Този точно Теломен дошъл от район, граничен на Първата империя — много далечна земя, — същата земя, от която са дошли и първите ледерии всъщност. Войнствен кучи син — името му е забравено и най-добре е да си остане така. Вземи бронята и боздугана.

— Мирише — оплака се Ублала Пунг.

— Драконовите люспи миришат, особено от врата и хълбоците, където са жлезите — а тия са оттам. Точно този дракон бил първородният на Алкенд. Името на бронята е Драк Алкелейнт — това е на теломенски и означава общо взето „Аз убих дракона Дралк“. Направил го е с този боздуган, а неговото име е Рилк, което на теломенски значи „Тряс“. Или „Фрас“, или нещо подобно.

— Не ги ща тези неща — заяви Ублала. — Дори не знам как се използва боздуган.

Харлест огледа счупения си нокът.

— Не бой се — Рилк знае как да използва теб. Сега качи всичко тук горе и ще ти помогна да навлечеш бронята — стига да клекнеш, разбира се.

Ублала извади първо боздугана. Двуръчен, с дебела леко извита дръжка от кост или рог, лъскава и с цвета на кехлибар от времето. Груб бронзов пръстен стягаше края й. Главата беше грубо оформена на четири очукани луковици — металът бе живачносив и тъмносин.

— Небопад — каза Харлест. — Металът. От небето е. По-корав от желязото. Държиш го леко, Ублала, докато аз едва ли бих могъл да го вдигна това проклето нещо. Рилк е доволен.

Ублала го погледна намръщено, после отново слезе в ямата.

Бронята се състоеше от четири плочи, гръдната и гръбната част бяха на по две половини. Дебел колан свързваше горните части със стегната на кръста пола. По-малки драконови люспи оформяха набедреници с шипове на коленете, направени от петия пръст на дракона. Под коленете две огънати люспи предпазваха прасците и пищялите. Части с подобна конструкция предпазваха китките, а по-еластична кожа покриваше горните части на ръцете. Ръкавиците бяха от ивици кост.

Атаката на времето се бе провалила — люспите бяха здрави, връзките от черва и кожените ремъци — гъвкави като нови. Бронята вероятно тежеше колкото едър мъж.

Последен дойде шлемът. Стотици парчета кост — може би от драконовия череп и челюстите — бяха пробити и стегнати едно за друго, за да оформят наслоена шапка, начелник, набузници и изпъкнала рача опашка, покриваща гърба и шията. Ефектът бе едновременно грозен и страховит.

— Качи се горе да ти я нагласим.

— Не ща.

— Искаш да останеш в тази дупка?

— Да.

— Е, това не е позволено. Призракът настоява.

— Не ми харесва Старата гърбица вече. Радвам се, че го убих.

— Той също.

— Премислям тогава. Не се радвам. Съжалявам, че не го оставих да живее вечно.

— Тогава той щеше да стои тук и да ти говори вместо мен. Няма изход, Ублала Пунг. Призракът иска да облечеш това нещо и да носиш боздугана. Можеш да не слагаш шлема засега, поне докато излезеш от града.

— Къде отивам?

— В Пустинните земи.

— Не ми харесва името на това място.

— Имаш много важна задача, Ублала Пунг. Всъщност ще ти хареса, подозирам. Не, сигурен съм. Качи се при мен и ще ти кажа всичко за нея, докато ти слагаме тази броня.

— Кажи ми сега.

— Не. Тайна е, освен ако не се качиш горе.

— Ще ми кажеш, ако се кача горе?

— И се напъхаш в бронята, да.

— Обичам да ми казват тайни — рече Ублала Пунг.

— Знам — отвърна Харлест.

— Добре.

— Чудесно.

Харлест извърна очи. Може би в края на краищата щеше да иде при Селуш. Не и преди да дойде нощта обаче. Последния път, когато се опита да тръгне по улиците посред бял ден, хлапетата го замерваха с камъни. Накъде беше тръгнал светът? Че той ако беше в по-добра форма, можеше да ги подгони, да къса крайници — и точка на дразненето и смеха, нали?

На децата им трябват уроци, о, да. Ами че, когато той беше дете…

Брис Бедикт освободи офицерите, а след това и адютантите си. Изчака всички да напуснат и седна на походното столче. Наведе се и зяпна ръцете си. Чувстваше ги студени и така беше от самото му завръщане, сякаш още ги измъчваше споменът за ледената вода и жестокия натиск. Все по-трудно му ставаше да се вглежда в нетърпеливите лица на офицерите си. Нещо набъбваше в него, някаква окаяна горест, която като че ли разширяваше пропастта между него и всички останали.

Гледал беше тези лица, но във всяко от тях беше виждал сянката на смъртта, призрачно лице, скрито под външното. Дали просто не беше придобил някакво ново, ужасно проникновение за тленността? Здравият разум може да се съхрани най-добре, когато човек се занимава с тук и сега, с физическото присъствие на реалността — с твърдата й настойчивост. Докосването на отвъдното бе разклатило самообладанието му.

Ако съзнанието бе само искра, обречена да угасне, да се стопи в забвение, каква стойност имаше тогава цялата тази борба? Таеше в себе си имената на безброй отдавна мъртви богове. Той единствен ги пазеше живи или най-малкото толкова полуживи, колкото бе възможно за такива забравени сили. И защо?

Имаше много, за което да завижда на брат си. Никой не се забавляваше повече от него в блажената нелепост на човешките начинания. Какъв по-добър отговор на отчаянието?

От частите, които го придружаваха, беше преустроил всички освен една, Харидикт, и беше пощадил тази бригада само по настояване на малазанските войници, които бяха работили с тях. Бе зарязал старата организация по батальони и бригади и беше създал пет отделни легиона, четири от които се състояха от по две хиляди войници и поддържащи части. Петият обхващаше ядрото на обоза, както и походната болница, животни, търговци на живо месо и помощен персонал, сред които петстотин конници, които използваха новите неподвижни стремена и бързо трупаха опит под наставничеството на малазанците.

Всички легиони, включително Харидикт, разполагаха със собствена походна кухня, ковачница, оръжейници, екип за спешна помощ, конни съгледвачи и вестоносци, както и с тежки щурмови оръжия. Повече от всякога можеше да се разчита на командирите на легиони и техния персонал — Брис държеше на компетентност и самостоятелност и бе избрал офицерите си съобразно тези качества. Недостатъкът на тези дадености се проявяваше на всяко заседание на командния състав в междуличностния сблъсък. Брис подозираше, че щом тръгнат в поход, съперничествата ще бъдат изместени от вътрешната враждебност към надпреварата с чуждата армия, която щеше да се придвижва на фланга им, и толкова по-добре. Ледериите имаха нещо да докажат или ако не да докажат, то да преоткрият — малазанците просто ги бяха натупали здраво при нашествието си.

От твърде дълго време ледерийската армия се беше изправяла срещу не толкова обиграни врагове — дори Тайст Едур влизаха в тази категория със своя безреден, варварски подход към боя. Малкото битки с легионите на Болкандо, преди десетилетие, се бяха оказали кървави и без краен изход — но тези потенциални уроци се пренебрегваха.

Малко военни сили проявяваха склонност към самонаблюдение. Консерватизмът беше навързан към традицията като възли на въже. Брис търсеше в армията си нещо ново. Гъвкавост, бързо приспособяване, безстрашие в предизвикателството спрямо старите способи да се правят нещата. В същото време разбираше стойността на традицията, а легионната структура всъщност беше връщане към историята на Първата империя.

Стисна юмруци и загледа как кръвта се отдръпва от ставите му.

Този поход нямаше да е прост и без произшествия.

Виждаше смъртта в лицата на войниците си. Пророчество ли бе това, или завещание?

Де да можеше да знае.

Релико видя тримата фаларийски тежки пехотинци Лукбек, Шоули и Дроуфърст — стягаха походните си торби до фургона на шесто отделение — и тръгна към тях.

— Я чуйте. — Три тъмни лица се вдигнаха и примижаха към него, а не се наложи да се вдигат много, макар да бяха наклякали. — Значи. Онзи от тежките, Шортноус — оня, дето му липсва повечето от носа, знаете го, нали? Беше женен за Хано, която умря.

Тримата братовчеди се спогледаха. Дроуфърст сви рамене, избърса потта от челото си и рече:

— Да де. Напоследък се влачи подир Флашуит…

— Ей, тая е най-едрата жена, която съм виждал — подхвърли Шоули и облиза устни.

Лукбек кимна.

— Заради зелените й очи е…

— Не е, Луки — възрази Шоули. — Щото всичко друго й е голямо, затуй.

— Като искаш големи, виж ме мен, Шоули — изсумтя Дроуфърст. — Макар че по-добре недей. Твърде добре те познавам, нали?

Релико се намръщи.

— Та говорех за Шортноус. Значи той имаше едно ухо оня път, когато се въвлече в свадата, и другото ухо му го отхапаха, нали?

— Да де — отвърна Дроуфърст. — И какво?

— Виждали ли сте го напоследък? Пак има едно ухо. Какво е станало? Да не му е пораснало?

Тримата войници мълчаха тъпо. След малко се заловиха отново с мешките си.

Релико измърмори под нос и се отдалечи. Тази армия си имаше тайни, и още как. Шортноус и проклетото му ухо. Нефариас Бред и едната му гигантска стъпка. Онзи отдельонен маг и любимците му плъхове. Вастли Бланк, който нямаше капка мозък, но можеше да се бие като демон. Лейтенант Поурс и злият му, вече мъртъв близнак. Плешивият Кайндли и колекцията му гребени — всъщност, реши Релико, докато се връщаше при отделението си, почти всеки тук беше абсолютно луд, с изключение може би на самия него и сержанта му.

Беше нещо, което никой извън една армия не разбираше. Външните виждаха просто униформите и оръжията, шлемовете и броните, маршируването в крак. А ако можеха да разберат истината, щяха да са уплашени още повече. Щяха да се разбягат с писъци.

— Покятие ва дуго, Ерлко.

— Млъкни, Неп. Къде е Бадан?

— Ней тука, бокук!

— Това го виждам. Исках да разбера къде е отишъл.

Моравото сбръчкано лице на мага се изкриви в нещо неописуемо.

— Деа го нам!

— Ръфъл! Да си виждала сержанта?

Отдельонният ефрейтор седеше облегната на едно от колелата на фургона. Между дебелите й устни бе натикано руло ръждивец и димът пуфтеше отвсякъде, сигурно и от ушите й.

— Ко да иди пев тоя пуфк! — джафна зад него Неп Фъроу.

Релико неволно се изсмя.

— Тук си прав, Неп… Ръфъл, някакъв проблем с въздуха ли имаш?

Тя вдигна лениво ръка и измъкна рулото от устата си.

— Глупак. Държи комарите надалече между другото.

— Ей, това е хитро. Къде мога да си намеря малко?

— Взела съм си към хиляда. Но те предупреждавам, Релико, ще позеленееш първите няколко дни. Скоро обаче ще почнеш да го изкарваш през порите си и нито една гадина няма да те ухапе.

— Хм. Все едно, къде е Бадан?

— Приказва си с други сержанти, Фидлър и другите. — Ръфъл изпуфка още малко и добави: — Бадан май е решил да се лепнем за тях — добре се оправяхме заедно преди.

— Предполагам. — Но Релико не беше очарован от идеята. Онези отделения привличаха неприятностите като магнит. — Синтър какво мисли по въпроса?

— Май няма нищо против.

— Ей, а скапаните ни новобранци къде са?

— Някакъв ледериец дойде и ги прибра.

— Кой каза, че може да го направи?

Ръфъл сви рамене.

— Не питах.

Релико се почеса по врата, по-точно по мазолите, където се опираше ръбът на шлема му. Видя щръкналия изпод фургона крак на Ским и се зачуди дали не е умряла.

— Ще ида да взема Вастли. Като се върне Бадан, отделението трябва да е събрано.

— Добра идея — каза Ръфъл.

— Ти си най-мързеливият проклет ефрейтор, който съм виждал.

— Привилегия на ранга — отвърна тя и пак лапна ръждивеца.

— Един ден няма да издържиш на похода — подхвърли Релико. — Станала си още по-дебела.

— Не съм. Всъщност губя тегло. Усещам го.

— Мове ви а помовна и аф?

— Не си го и помисляй, Неп, изсъхнал жабок такъв — изръмжа Ръфъл.

Релико тръгна да намери Вастли Бланк. Той и Бадан, това беше. Останалите… изобщо.

Фидлър издърпа запушалката на стомната и огледа другите. Геслер беше хванал един гущер за опашката и му даваше да захапе палеца му. Балм седеше скръстил крака и гледаше намръщено влечугото. Корд стоеше подпрян на едно дърво — нещо, за което сигурно щеше да съжали, защото то пускаше мъзга, обаче той влагаше в позата толкова старание, че нямаше как да го разубеди човек. Том Тиси беше донесъл осолено парче бут от някакво местно добиче и го режеше. Хелиан зяпаше втренчено стомната в ръцете на Фидлър, а Ърб зяпаше втренчено Хелиан. Другите трима, двамата южни далхонийци — Бадан Грук и Синтър — и Праймли, демонстрираха стара бойна дружба, като седяха един до друг на изсъхналия дънер и гледаха останалите накриво.

На Фидлър му се искаше да бяха дошли поне още петима сержанти, но знаеше, че да намериш някого из суматохата на лагер, който скоро ще потегли в поход, е почти невъзможно. Надигна стомната.

— Приготви чашите, всички. — И почна да налива. — За теб само половина, Хелиан — каза, след като стигна до нея. — Виждам, че си я подкарала вече.

— Подкарала накъде? Я наливай и недей да се скъпиш.

Фидлър й наля.

— Знаеш ли, не се отнасяш с достатъчно уважение към дара на Бийк.

— К’ъв дар? Нищо не ми е дал освен бяла коса и слава на боговете, че си отиде.

След като наля на всички, Фидлър се върна при гнилия пън, седна и погледна към реката. Въздухът над нея гъмжеше от лястовици.

— Така — почна Фидлър. — Значи такива събирания сержантите си правехме по времето на Подпалвачите на мостове. Беше добра традиция и мисля, че е време да я възстановим. Следващия път ще съберем и останалите сержанти на ротата.

— Какъв е смисълът? — попита Синтър.

— Всяко отделение си има свои умения — трябва да знаем какво могат да правят другите и как вероятно ще го направят. Обсъждаме си всичко това и се надяваме да няма фатални изненади при бой.

— Умно — каза Синтър.

— Скоро ли очакваш да се натъкнем на неприятност, Фид? — попита Корд. — Колодата ти това ли ти каза? И каква неприятност по-точно?

— Не иска да каже — намеси се Геслер. — Макар че не е зле да я знаем.

— Болкандо — предположи Бадан Грук. — Такъв е слухът поне.

— Бихме могли да се ступаме веднъж-дваж с тях, освен ако Изгорените сълзи и перишите не са ги напердашили и усмирили дотогава — отвърна Фидлър. — Сафините май са единствените, които ще се радват да им идем на гости.

— Доста е изолирано, оградено е с планини — рече Корд. — Сигурно умират от желание да видят нови лица, дори да са грозни като нашите.

— Работата е, че не знам дали изобщо ще минем през Сафинанд — изтъкна Фидлър. — Според картите, които съм виждал, той е доста на север от явния маршрут през Пустинните земи.

— Преминаването през място, наречено Пустинните земи, изобщо не ми се нрави — изсумтя Корд. — Какво има в тази Коланси между другото? Какво привлича адюнктата? На нова война ли сме тръгнали, за да възмездим някое оскърбление, нанесено на Малазанската империя? Защо просто не го оставим на Ласийн? Не че дължим и едно проклето нещо на императрицата.

Фидлър въздъхна.

— Не съм тук, за да размишлявам над мотивите на адюнктата, Корд. Разсъжденията са безполезни. Ние сме нейната армия. Тя ни води, ние я следваме…

— Защо? — почти изджафка Синтър. — Чуйте. Със сестра ми едва не умряхме от глад в една ледерийска килия, докато чакахме да ни екзекутират. Значи, вие тука може да си мислите, че си е струвало да свалим тия Тайст Едур и императора им, но много морски пехотинци умряха и останалите имаме късмет, че сме тук. Ако не беше оня Бийк, всички щяхте да сте мъртви — но той си отиде. Също и Синн. Имаме един Висш маг, и толкова, а колко добър е той? Фидлър — може ли Бързия Бен да прави каквото правеше Бийк?

Фидлър отвърза шлема си и го свали. Почеса се по сплъстената от пот коса.

— Бързия Бен не действа така. По-рано беше повече зад кулисите, но Хедж ме уверява, че се е променило, може би след Черен Корал…

— Страхотно — прекъсна го Корд. — Където Подпалвачите на мостове бяха ометени.

— Не по негова вина. Все едно, всички видяхме какво може срещу едурските магове край брега на Седемте града — принуди ги да се снишат. А после, в Ледерас, изпъди цял проклет дракон…

— Сигурен съм, че и напъханите в носа му проклетии помогнаха — измърмори Корд.

Геслер се изсмя горчиво.

— Е, Фид, не сме сержантите на Мостоваците и предполагам, че това е съвсем очевидно. Можеш ли да си представиш Уискиджак, Бракъл и Пикър, и останалите да мрънкат за всяко проклето нещо, както става тук? Аз не мога, макар изобщо да не съм ги познавал.

Фидлър сви рамене.

— По онова време не бях сержант, тъй че не мога да кажа. Но нещо ми подсказва, че доста разсъждаваха. Не забравяй, че някъде от Черното псе чак до Даруджистан някой в империята искаше да са мъртви. Е, колкото до Дужек Едноръкия, може би нямаха много причини за недоволство, но едва ли знаеха какво е замислил Върховният юмрук — не беше тяхна работа.

— Дори когато тази работа убива войници ли? — попита Синтър.

Смехът на Фидлър беше суров и рязък.

— Ако това не е работа на командващия, какво тогава? Адюнктата не е проклетата ни майка, Синтър. Тя е волята зад юмрука, а ние сме юмрукът. И понякога си разкървавяваме кокалчетата, но така става, когато удариш враг в лицето.

— В зъбите по-точно — обади се Геслер. — Знам го от личен опит.

Но Синтър не отстъпваше.

— Ако знаем в какво влизаме, имаме по-добър шанс да оцелеем.

Фидлър се надигна, дясната му ръка перна шлема на земята и той подскочи и се изтъркаля в пепелта на огнището.

— Не го ли схващаш? Не всичко се свежда до оцеляването!

Думите изхвърчаха от устата му като храчка на смъртник и сержантите потрепериха. Дори Геслер се опули. Гущерът се възползва от момента, за да се измъкне от пръстите му, и офейка.

В стъписаната тишина Фидлър изръмжа тихо и се почеса по брадата, отбягваше да срещне погледите им. „Дъх на Гуглата, Фид — ти си един проклет глупак. Позволи й да ти влезе под кожата. Този поглед в очите й — тя не е нормален войник — какво в името на Финир изобщо прави тук? И колко още като нея има в тази армия?“

— Хм, гадаенето трябва да е било гадно като пикнята на Гуглата — каза навъсено Корд.

— Не само пикня, Корд — въздъхна Фидлър. — И цял порой лайна.

И тогава Синтър ги изненада всички.

— Радвам се, че това се изясни. Дайте сега да поговорим как ще действаме заедно, за да станем най-гадния насран от Гуглата юмрук, който адюнктата е имала.

Легнал по корем зад гъстия храст, Троутслитър се мъчеше да преглътне. Устата и гърлото му изведнъж пресъхнаха толкова, че имаше чувството, че може да изкашля пламъци. Изруга се наум, че толкова обича да си вре носа навсякъде. Шпионираше, за да уталожи любопитството си и — трябваше да признае — да си осигури предимство пред другите войници, повод за хитра физиономия и сардонична веща усмивка.

Е, вече знаеше.

„Фидлър увърта. Казва, че не знае намеренията на Тавори, но току-що им показа, че лъже. Знае и не казва. Да, не казва, но все едно, току-що им го каза. На кой му трябват подробности, ако всички ще свършим като месо за враните?“

Можеше да изкашля пламъци, да. Или да изсмее облак пепел. Трябваше да поговори с Детсмел и трябваше да открие другия Нокът, криещ се сред морската пехота. Имаше признаци, а от време на време и позивни за свръзка, които можеше да разпознае само колега Нокът. Той самият беше пуснал няколко, но като че ли се заобикаляха един друг като в танц — и това бе съвсем добре до този момент. „Ако тръгваме към сивата порта на Гуглата, искам да имам съюзници. Детсмел със сигурност. И който там се окаже скритият ми танцьор.“

Сержантите продължаваха да си говорят хладнокръвно и спокойно все едно Фидлър не ги беше осъдил всички на смърт току-що, и Троутслитър не обръщаше много внимание, докато не чу името си.

— Може да ни пази гърбовете, ако ни се наложи — каза Балм.

— Не мисля, че ще ни се наложи — отвърна Фидлър. — Като говорех за предателство, нямах предвид вътре в редиците ни.

„Предателство? Какво предателство? Богове, какво съм пропуснал?“

— Съюзниците ни ли? — попита Корд. — Не мога да го повярвам, не и от перишите или Изгорените сълзи. Кои други?

— Ледериите — подхвърли Синтър. — Доста голям ескорт, не мислите ли?

— Не мога да бъда по-изричен — отвърна Фидлър. — Просто си отваряйте очите на четири. Бадан Грук, твоя маг за какво го бива?

— Неп Фъроу ли? Примитивна магия общо взето. Добър е с проклятията. — Бадан сви рамене. — Не съм виждал кой знае какво, макар че веднъж направи врящо кълбо от паяци и го хвърли по Ским — изглеждаха истински и хапеха толкова здраво, че тя се разпищя.

— Все пак може да е било илюзия — каза Синтър. — Далхонийските проклятия понякога се доближават до Мокра — така маговете се промъкват в мислите на жертвата.

— Май знаеш доста за тия неща — подхвърли Геслер.

— Не съм маг — отвърна тя. — Но мога да надуша магия.

— Кой е най-гадният ни боец без оръжия? — попита Корд.

— Скълдет — отвърнаха Синтър и Бадан Грук едновременно.

Фидлър изсумтя и добави:

— Корик и Смайлс биха се съгласили с вас. Корик може би с неохота, но това е просто ревност.

Хелиан се засмя.

— Радвам се, че го бива за нещо. — Отпи от чашата си и изтри уста.

Фидлър продължи:

— Можем да хвърлим напред стабилен фронт тежки, ако се наложи. Сапьори не ни липсват, но сме зле с мунициите, само че нищо не може да се направи по въпроса. Те са добри в нощна работа обаче. И могат да обслужват по-тежките оръжия, които получихме от ледериите.

Обсъждането продължи, но Троутслитър се разсея от някакво смътно шумолене до главата му. Извърна се и зяпна в очите на плъх.

„На Ботъл е! Кучият му син!“

„Но не е случайно, нали? Фидлър не спомена за него. Държи го в резерв.“

„Виж, това е интересно.“

Озъби се на плъха.

Гадинката не му остана длъжна.

Докато яздеше по добре отъпкания черен път към лагера на Ловците на кости, Рутан Гъд видя други петима капитани, всички на коне; препускаха в лек галоп към едно възвишение между частите на малазанците и ледериите. Намръщи се и смуши коня да се присъедини към тях.

Подобни разговори винаги го потискаха. Капитаните бяха притиснати от двете страни, непосветени в това, което знаеха Юмруците, и презирани от подчинените си. Лейтенантите обикновено бяха или амбициозни подлеци, или глупави подлизурковци. Единственото изключение, за което бе чувал, беше Поурс. Кайндли беше извадил късмет, че имаше такъв съперник, някой, който да не му отстъпва по хитрина и с достатъчно коварни помисли в главата, за да забавлява непрекъснато капитана си. Лейтенантът на самия Рутан беше една вечно намусена напанка, Рабанд, която или беше некадърна, или потенциално опасна. Другите двама беше изгубил в Ю’Гатан.

Другите бяха спрели и го гледаха накриво, докато се приближаваше към тях по склона. На лицата им бе изписано еднакво неодобрение. Старшинството поставяше най-високо между тях Кайндли. Под него бе тъмнокосата канийка Сканароу, около четирийсетгодишна, нехарактерно висока и длъгнеста за канийка — вероятно от южното крайбрежно население, първоначално било отделно племе. Лицето й беше грубовато и нашарено с белези, все едно бе живяла между диви котки като сукалче.

Следващият по ранг капитан беше Фарадан Сорт, която бе служила къде ли не и може би беше бранила Стената на бурите — Рутан, който знаеше доста за това, подозираше, че е точно така. Държеше се като човек, който е познал най-лошото и не иска да го преживее отново. Но има преживелици, които човек никога не може да загърби, никога не може да забрави. Освен това Рутан беше видял ецваното на меча на Сорт, а това нещо можеше да се получи само от смъртоносния допир на чудодейна магия.

Рутан беше следващият, а под него две полеви повишения, хенгиецът Фаст, който вече се целеше към званието Юмрук, и един родом от островите пор на име Ънтили Ръм, изтеглен от морската пехота, след като войниците му го бяха белязали за смърт по причини, които само те си знаеха. Въпреки мрачното си минало Ънтили можеше да язди като проклет уикец, тъй че сега командваше леките копиеносци.

— Много мило от твоя страна, че се появи — каза Кайндли.

— Благодаря, капитане — отвърна Рутан и зачеса с пръсти брадата си, докато оглеждаше хаоса в малазанския лагер — Ще имаме късмет, ако можем да потеглим утре.

— Моята рота е готова — заяви Фаст.

— Може би последния път, когато си ги видял — подхвърли с коварна усмивка Сканароу. — Сигурно вече са се пръснали по курвенските палатки.

Изпитото лице на Фаст помръкна.

— Седят и чакат, както заповядах, това правят. Лейтенантите ми се грижат за реда.

— Ако ги бива за нещо, съмнявам се — отвърна Сканароу. — Да гледат как войниците се отегчават, да слушат как дърленето между тях става все по-неприятно и накрая да ги разтървават? Ако имат малко ум в главите, вече трябва да са ги разпуснали кой накъде види.

— Сканароу е права, капитан Фаст — вметна Фарадан Сорт. — Не си струва да държиш прекалено рано отделенията в готовност. Няма да е зле да се вслушаш в съветите на колеги с повече опит.

Фаст кимна сковано.

Рутан Гъд се извърна в седлото, за да огледа ледерийските легиони. Добър ред поддържаха кучите синове, това поне се виждаше ясно. Брис Бедикт ги беше стегнал и те чакаха малазанците търпеливо, като старици, чакащи мъжете им да умрат.

Кайндли заговори:

— Сканароу, Фаст, вие и останалите офицери под командата на Юмрук Блистиг трябва да разбирате от първа ръка проблема, пред който сме изправени всички. Юмрук Кенеб го дърпат на всички страни, когато трябва да се грижи за ротите си, и нищо друго. Нагърбил се е с логистиката за ротите на Блистиг и всички страдаме от това.

— Никаква жар няма у Блистиг напоследък — каза Сканароу.

— Можеш ли да поемеш луфтовете?

Тя примигна.

— Единствената причина да бъда капитан, Кайндли, е, че знам как да поведа войници на битка и знам какво да правя с тях, след като битката почне. Нямам глава за организация. — Сви рамене. — Имам двама прилични лейтенанти, които поддържат реда и се грижат да не зачислят на някой два леви ботуша. Без тях щях да съм зле като Блистиг.

— Логистиката не е проблем за мен — подхвърли Фаст.

Никой не реагира.

Кайндли разкърши гръб и изохка.

— Казват, че докато командвал ейрънския гарнизон, Блистиг бил умен, кадърен офицер.

— Избиването на Седма, а след това и армията на Пормквал, го прекърши — каза Фарадан Сорт. — Изненадана съм, че адюнктата не разбира това.

— Това, което е във възможностите ни, капитани — каза Кайндли, — е да решим как да помогнем на Кенеб. Трябва ни Юмрук, който да не е изтощен и изчерпан.

— Нищо не можем да направим без отдельонните сержанти — заяви Фарадан Сорт. — Предлагам да впрегнем подофицерите си.

— Рисковано е — каза Кайндли.

Рутан изсумтя — неволна реакция, която привлече нежелано внимание.

— Какво ще рече това? — провлече Кайндли.

Рутан сви рамене.

— Може би нас офицерите ни устройва да си мислим, че сме единствените, способни да видим как Висшето командване се разпада. — Погледна Кайндли в очите. — Сержантите виждат по-добре от нас. Привличането им не рискува нищо и може дори да ги успокои, защото ще им покаже, че не сме някаква пасмина слепи глупци, каквото най-вероятно си мислят за нас в момента. — И след като си каза своето, отново замълча.

— Който говори малко, казва много — подхвърли Фарадан Сорт. Вероятно цитираше някого или пък беше поговорка.

— Значи привличаме сержантите — каза Кайндли. — И ги караме да стегнат отделенията. Гуглата знае какво си мисли Брис точно в този момент, но съм адски сигурен, че не е похвално.

Когато Кайндли и останалите подкараха, Сканароу обърна коня си пред Рутан и го принуди да спре. Той я погледна с присвити очи. А тя го изненада с широка усмивка, която преобрази лицето й.

— Старите в моя народ казват, че понякога срещаш хора с рев на морски шквал в очите и тези хора според тях са плували в най-дълбоки води. Сега разбирам какво са имали предвид. Но не виждам в теб шквал. Виждам проклет тайфун.

Той бързо извърна поглед и зарови пръсти в брадата си.

— Само изпускане на газове, Сканароу.

Тя се засмя.

— Щом казваш. Избягвай суровите зеленчуци, капитане.

И подкара след другите.

„Рибари. Теб, Сканароу, с хубавата ти усмивка, трябва да избягвам. Лошо.“

„Греймейн, ти казваше, че от двама ни аз съм по-големият късметлия. Грешеше. И ако призракът ти чуе името си, спести ми ехото на смеха.“

Заслуша се, но чу само вятъра, а в неговия стон нямаше и нотка смях.

— Дий, конче.

Корик изглеждаше ужасно, треперещ и с подивял поглед. Едва се дотътри в лагера на отделението. Тар се намръщи.

— Напомняш ми за жалък смъркач на д’баянг, войник.

— Ако с оная треска върви и параноя, то си е същото — каза Кътъл. — Сядай, Корик. Утре ще се возиш във фургона.

— Просто бях болен — простена уморено Корик. — Виждал съм смъркачи на д’баянг в търговските депа и не ми харесва да ме сравняват с тях. Много отдавна съм дал клетва никога да не бъда толкова глупав. Просто бях болен. Дайте ми няколко дни и ще съм достатъчно здрав, за да фрасна с юмрук следващото лице, което ще ми издудне за д’баянг.

— Е, така вече е по-добре — рече Смайлс. — Добре дошъл в строя.

Коураб излезе от една палатка с оръжейния колан на Корик.

— Наточих и смазах меча ти, Корик. Но на колана май ще му трябва още една дупка. Трябва да понатрупаш малко месце по кокалите.

— Благодаря, мамче. Само няма да ми предлагаш цица, нали?

Корик седна на един стар сандък за муниции и се зазяпа в огъня. Вървенето го беше изтощило, прецени Тар. Всички войници, които бяха хванали треската, бяха същите. Варовитата вода беше подействала, но макар да се бяха съвзели, болните бяха изтощени до един.

— Къде е Фид? — попита Корик.

Ботъл — беше се изтегнал на земята с навито походно одеяло под главата и парцал на очите — се размърда. Примига на късната следобедна светлина и отвърна:

— В момента изрежда гафовете ни. На една от ония тайни срещи на всички сержанти.

— Радвам се да чуя, че е тайна — изсумтя Тар.

— Никакви гафове нямаме — рече Смайлс. — Освен твоите, ефрейтор. Ей, Ботъл, какво друго си говорят?

— Нищо.

Това привлече вниманието на всички. Даже Коураб вдигна очи от новата дупка, която пробиваше в дебелия кожен колан — беше забил шилото в лявата си длан, но май изобщо не забелязваше.

— Гуглата знае, че си най-големият лъжец на света — рече Кътъл.

— Фид очаква бой, и то май скоро. Стяга отделенията. Толкова.

— Колко набляга на това? — попита сапьорът и присви очи.

Ботъл сякаш се канеше да изтърси нещо мръсно, но каза само:

— Много.

— Лайно — изпъшка Корик. — Вижте ме само. Пълно лайно.

— Лягай утре във фургона, може и вдругиден — рече Тар. — А после не се натягай много няколко дни. Поне толкова ще имаме, преди да влезем в чужда територия. И яж, Корик. Много.

— Оу! — Коураб вдигна ръката си. Шилото стърчеше от дланта му.

— Извади го и гледай да пуснеш кръв — каза Смайлс. — Ако не можеш, бързо намери лечител. — Забеляза, че другите я гледат, и се намръщи. — Рибарските куки. Ъъ, рибарите, дето работеха за семейството ми — ами, виждала съм, че става лошо, затова. Убождания, дето не кървят, искам да кажа. О, я се разкарайте!

— Аз ще пообиколя — каза Ботъл.

Тар се загледа след мага, после се озърна и видя, че Кътъл е зяпнал него. „Зле изглежда, да.“

Коураб издърпа шилото и успя да пусне няколко капки кръв. Ухили се тържествуващо на Смайлс и отново се захвана с колана.

Ботъл крачеше из лагера, като избягваше безредните тълпи, обсадили интендантския щаб, оръжейната, работилниците за кожа и такелаж и всевъзможните други места, пълни с отчаяни, претрупани с работа специалисти. Дори пред палатките на курвите войници се въвличаха в свади. „Богове, къде са офицерите? Трябва ни военна полиция — ето какво става, когато няма никакъв имперски контрол, никакви Нокти, адютанти и комисари. Адюнкта, защо не предприемаш нищо по въпроса? Чакай малко, Ботъл — това не е твой проблем. Имаш си други проблеми, за които да се притесняваш.“

В главата му гъмжеше от образи — всичките му плъхове бяха навън, скрити по стратегически места, но този в командната палатка на Тавори беше в гънки зебло — някой го беше натикал в торба! Изтласка другите образи от главата си. „Ти! Малък Корик! Внимавай! Започни да гризеш, все едно животът ти зависи от това — защото може и да зависи — и излез от тази торба!“

— Ти. В отделението на Фид си, нали?

Ботъл примига и погледът му се фокусира върху мъжа пред него.

— Хедж. Какво искаш?

Мъжът пред него се усмихна. Налудничавият блясък в мътносивите очи правеше изражението му плашещо.

— Бързия Бен ме прати при теб.

— Тъй ли? Защо? Какво иска?

— Така и не разбрах — но ти си Ботъл, нали?

— Виж, зает съм…

Хедж му подаде една торба.

— Това е за теб.

— Кучият син! — Ботъл дръпна торбата. Бързо надникна вътре. „О, спри да дъвчеш вече, Корик. Успокой се.“

— Мърда — каза Хедж.

— Какво?

— Торбата. Нещо живо ли има вътре? Подскачаше в ръката ми… — Изпъшка, понеже някой го блъсна.

Редовен пехотинец в броня, едър като мечок, ги подмина с тежка крачка.

— Гледай къде вървиш, проклет вол!

Чул ръмженето му, мъжът се обърна. Широкото му плоско лице придоби цвета на цвекло и той закрачи обратно, присвил устни.

Ботъл видя как мъжът стисна грамадните си юмруци и отстъпи назад притеснен.

Хедж просто се изсмя.

Докато първият юмрук излиташе напред, Хедж вече се снишаваше под него и влезе плътно под замаха му. Ръцете на сапьора се стрелнаха към чатала на мъжа, сграбчиха, стиснаха и извиха.

Войникът изкрещя и се преви.

Хедж шибна коляно в челюстта му и главата му отхвърча назад. После наби лакът в скулата му и се чу как тя изпука.

Грамадният мъж се свлече на земята, а Хедж застана над него.

— Току-що посегна на последния жив Мостовак. Вярвам, че няма да го повториш, нали? — Отново се обърна към Ботъл и се усмихна за втори път. — Бързия Бен иска да поговори с теб. Последвай ме.

— А бе не си — каза след няколко крачки Ботъл.

— Какво не съм?

— Последният жив Подпалвач на мостове. Тук са Фидлър и Бързия Бен, чух и за няколко оцелели от Черен Корал, криели се в Даруджистан…

— Оттеглиха се или се прехвърлиха на друго. Фид рече, че и аз трябва да направя същото, и мислих за това, наистина. Ново начало и прочие. — Придърпа кожената шапка над очите си. — Но после си рекох: за какво? Каква полза да започваш всичко отначало? Целия път, дето си го отъпкал първия път, защо да почваш отново, нали? Не… — Хедж потупа знака на Подпалвачите на мостове, пришит към опърпаната му сива противодъждовна пелерина. — Това съм аз, а то все още значи нещо.

— Предполагам, че пехотинецът отзад е съгласен с теб.

— Мхм. Добро начало. А още по-доброто е, че поговорих с лейтенант Поурс, дава ми командата на отделение новобранци. Подпалвачите на мостове не са мъртви, в края на краищата. А и се закачих с един ледерийски алхимик да видя дали можем да измислим някакви заместители на морантските муниции — има от тая удивителна прах, наричам я „синята“. Смесваш я, пъхаш я в глинена топка и веднага я запечатваш. Някъде след половин ден сместа е стегнала и е готова.

Ботъл не беше много заинтригуван, но все пак попита:

— Добре гори, нали?

— Изобщо не гори. Това е красотата на синята, приятел. — Хедж се засмя. — И пламъче няма, нито струйка дим. Работим и по други, разбира се. „Ядачи“, „плъзгачи“, „шмекери“. Имам и две щурмови оръжия — местен арбалет и катапулт, слагаме глинени глави на стрелите. — Само дето не подскачаше от въодушевление, докато водеше Ботъл през лагера. — Първото ми отделение всички ще са сапьори с който каквито дарби още има. Мислех си — представи си цяла армия Подпалвачи на мостове, да речем, пет хиляди, всички обучени като морска пехота, разбира се. С тежки, с магове, диверсии и лечители, но всеки от тях в същото време е обучен за сапьор, инженер, нали?

— Звучи ужасяващо.

— Нали? Ето онази палатка. Бързака е вътре. Поне каза, че ще е там, като се върне от командната палатка. Ти върви, аз трябва да си събера отделението.

И Хедж се отдалечи.

Ботъл се опита да си представи пет хиляди Хедж с истинския Хедж начело. „Дъх на Гуглата, ще ми се цял континент да има между мен и тях. Дори два.“ Потръпна и се запъти към палатката.

— Бързак? Вътре ли си?

Платнището на входа потрепери.

Намръщен, Ботъл се наведе и се мушна вътре.

— Престани да ни шпионираш с адюнктата — каза му магьосникът за добре дошъл. Беше седнал кръстато в другия край. Пред него на пода на палатката се издигаше купчина от нещо като детски куклички.

Ботъл седна и попита:

— Може ли да си поиграя?

— Много смешно. Повярвай ми, не държиш да си играеш с тези неща.

— О, не знам. Баба ми…

— Опитвам нишки, Ботъл. Искаш ли да се оплетеш в това?

Ботъл се дръпна рязко назад.

— Ъъ, не, благодаря.

Бързия Бен оголи малките си бели зъби.

— Загадката е, че тук има поне три, които не мога да идентифицирам. Жена, момиче и някакъв брадат кучи син, когото усещам толкова близо, че мога да го заплюя.

— За кого са вързани?

— Баба ти те е учила твърде много, Ботъл. Вече казах на Фидлър да гледа на теб като на нашия ашик в дупката. Скрития ни коз. Да, опитах се да го разбера това, но чилето все още е малко объркано, както виждаш.

— Много бързаш — каза Ботъл. — Остави ги да се поразхлабят сами.

— Може би.

— И за какво трябва да сте толкова тайнствени с адюнктата? Ако ще съм ви скритият коз, трябва да знам такива неща, за да знам какво да правя, когато се наложи.

— Може да е тя — разсъди Бързия Бен, — или може да е Т’амбър. Надушили са ме, Ботъл. Приближили са се повече, отколкото е успявал някой някога, и това включва Уискиджак. — Замълча и се намръщи. — Може би Каллор. Може би Рейк — да, Рейк може би го разбра достатъчно ясно — чудно ли беше, че го отбягвах? Е, Готос със сигурност, но…

— Висш маг — прекъсна го Ботъл, — какви ги говориш?

Бързия Бен се сепна и го изгледа сърдито.

— Разсеях се, извинявай. Няма нужда да я шпионираш — Лостара видя плъха и за малко да го клъцне на две. Успях да се намеся, измислих там нещо, че е за гадаене. Ако се появи нещо съществено, ще те уведомя.

— Шепот в черепа ми.

— Тръгнали сме към хаос, Ботъл. Адюнктата се състарява пред очите ми, докато се мъчи да измисли път през Пустинните земи. Опитвал ли си да яхнеш душа и да влезеш в нея? Кълбо от мощни енергии, огромни слепи петна и хиляди пластове враждуващи ритуали, осветени места, прокълнати дупки, ями с кръв. Опитвам се и свят ми се завива, главата ми ще се пръсне, вкус на кръв усещам в устата си.

— Призракът на портал — отрони Ботъл.

Очите на Бързия Бен лъснаха в тъмното.

— Зона на влияние, да, но онази призрачна порта скита — тя дори вече не е там, в Пустинните земи, искам да кажа.

— Източно от Пустинните земи. Там ще я намерим и натам сме се запътили, нали?

Бързия Бен кимна.

— По-добре призрачното, отколкото истинското.

— Истинското ти е познато, а, Висш маг?

Бързия Бен извърна поглед.

— Тя го реши всичко, съвсем сама. Твърде хитра е, твърде непредвидима.

— Смяташ ли, че има връзка с брат си?

— Не смея да питам — призна Бързия Бен. — Като Дужек е в това отношение. За някои работи човек просто не пита. Но знаеш ли, това би могло да обясни много неща.

— Но тогава се запитай следното — каза Ботъл. — Ако няма, тогава какво?

Магьосникът помълча дълго. После въздъхна.

— Ако не е Паран, кой тогава?

— Правилно.

— Гаден въпрос.

— Не шпионирам адюнктата само когато е с теб, Бързи Бен. Повечето пъти, когато я наблюдавам, е сама.

— Това е жалко…

— Майната им на шегите, Висш маг. Нашата адюнкта знае някои неща. И искам да разбера как ги научава. Искам да разбера дали си има компания, за която не знаем нищо. Ако искаш да престана да го правя, дай ми стабилна причина. Казваш, че се е доближила до теб. А ти до нея?

— Щях, ако знаех как. Онзи отатаралски меч ме отблъсква — точно за това са направени, нали? — Видя скептичното му изражение и се намръщи. — Какво?

— Не те отблъсква толкова силно, колкото ти се иска да го изкараш. Рискът е, че колкото по-силно проникваш през отатарала, толкова повече се разкриваш — и ако тя те зърне, няма просто да се досеща какво би могъл да си, а ще е сигурна. — Ботъл вдигна пръст към Бързия Бен. — А точно това не искаш да стане и това е истинската причина да не смееш да натискаш. Тъй че единственият ти шанс съм аз. Продължавам ли да шпионирам, или не?

— Лостара е подозрителна…

— Когато адюнктата вероятно е сама.

След кратко колебание Висшият маг кимна.

— Открил ли си нещо досега?

— Не. Тя няма навика да разсъждава на глас, това поне е ясно. Не се моли и все още не съм чул еднопосочен разговор.

— Възможно ли е да си заслепен?

— Би могло, да, но щях да усетя празнини в съзнанието си. Поне така мисля. Зависи колко добро е заклинанието.

— А ако е заклинание, насочено изрично към външните ти очи?

— Би трябвало да е такова. Но си прав, нещо специфично. Мокра може би, която се промъква в малкото мозъче на плъха и рисува хубава картинка как не се случва нищо. Ако е това, не знам какво бих могъл да направя, защото с местното въздействие на отатарал източникът на магията трябва да е на ужасно високо ниво — нивото на някой проклет бог, искам да кажа.

— Или на Древен.

— Тези води са твърде дълбоки за смъртен като мен, Бързи Бен. Шпионирането ми действа само защото е пасивно. Строго казано, язденето на душа не е магия, не и в обичайния смисъл.

— Тогава потърси нещо в Пустинните земи, Ботъл. Виж каквото можеш, защото аз изобщо не мога да се доближа, нито адюнктата, мисля. Намери някой вълк или койот — те обичат да се навъртат покрай армии и изобщо разни групи. Виж кой е там.

— Ще се опитам. Но има риск да ме загубите. Мога да загубя и себе си, което е още по-лошо.

Бързия Бен се усмихна едва-едва и посегна към купчината кукли.

— Точно затова съм вързал тази нишка към точно тази кукла.

— Нещастно говно такова! — изсъска Ботъл.

— Стига си мрънкал. Ако изпаднеш в беда, ще те издърпам. Обещавам.

— Ще си помисля — рече Ботъл и стана.

Висшият маг вдигна очи и го погледна изненадано.

— Какво има за мислене?

— Бързи Бен, ако в Пустинните земи е толкова опасно, не ти ли е хрумвало, че ако ме сграбчат, може да не си единственият, който ще дърпа нишката? С твоето глупаво неочаквано сериозно заиграване с кукли адюнктата и по-важно, армията й, са направо обречени.

— Мога да удържа своето — изръмжа Бързия Бен.

— Как може да си сигурен? Та ти дори не знаеш какво има там. И защо трябва да искам да се набутвам в средата на състезание по дърпане? Като нищо може да бъда разкъсан.

Бързия Бен го погледна лукаво.

— Тъй като това не беше първият въпрос, който постави, допускам, че имаш евентуални планове как да се справиш с такава възможност.

— Казах, че ще помисля.

— Не се бави много с решението, Ботъл.

— Два пълни кафеза от ей онази пушена наденица, да. Заповед на Юмрук Кенеб.

— Веднага, старши сержант.

— И ги стегни здраво, не забравяй — напомни Поурс на пъпчивия младеж и остана доволен от усърдното кимване. Интендантската част винаги притегляше войниците, които не успяваха да минат учебния курс, и след като се установяха там, те имаха два пътя, по които да продължат — или да са паленца, които подскачат, щом някой офицер им щракне с пръсти, или да вдигат непроницаеми стени от правила и след това да си кътат запасите, — все едно че да дадат каквото и да било е равносилно да ги заколят. С разбиването на вторите Поурс беше направил кариера. Но в моменти като този предпочиташе палетата.

Огледа се крадешком, но хаосът се вихреше навсякъде с неотслабваща сила и никой не му обръщаше внимание. А палето беше щастливо да го окаишат, тъй че щом го привикат за обяснение, да може да поклати глава, да се свие и да отвърне с различните фрази, използвани от самия Поурс. „Заповеди на Юмрук Кенеб, питайте него.“ И: „Старши сержантът има да снаряжава новобранци, петдесет души, и капитан Кайндли каза да стане бързо.“ Кенеб беше съвсем безопасен, тъй като в момента никой освен личните му адютанти не можеше изобщо да го доближи. А колкото до Кайндли, самото му име обикновено отцеждаше кръвта от лицата и на най-сърцатите.

Дребна и почти несъществена подробност беше, че Поурс по някакъв начин беше загубил новобранците си. Измъкнати бяха от отделенията на морската пехота от някой, за когото никой нищо не знаеше. Възникнеше ли неприятност, Поурс можеше да си лепне най-невинна физиономия и да посочи отдельонните сержанти. „Никога не се прави на бариера на пътя на белята. Не, бъди мост с хлъзгави камъни.“

„Би трябвало да съставя наръчник за младшия офицер за здравословен живот, безделие и незаслужено благоденствие — помисли той. — Но пък ако го направя, ще трябва да изляза от полесражението, няма да съм конкуренция повече. Пенсиониран, да речем, в някое хубаво място. Например дворец, който никой не използва. Да, това ще е коронният ми подвиг — реквизиране на дворец. «Заповед на кралица Фрабалов, сър. Ако имате проблем, винаги можете да го обсъдите с едноокия й инквизитор.»“

Но засега — хубави ледерийски пушени наденички, три сандъка чудесно вино, буре сироп от захарна тръстика, всичко за Кенеб (не че изобщо щеше да види нещо от това); и резервни одеяла, допълнителни порциони, офицерски ботуши, включително за езда, отличителни знаци и торкви за ефрейтори, сержанти и лейтенанти, всичко за петдесет, дали не бяха шейсет изчезнали новобранци — прехвърлено в личния запас на Поурс за онези войници в похода, които губеха разни неща, но искаха да си спестят наказанието при официално искане за окомплектоване.

Вече бе реквизирал три фургона с прилични впрягове, в момента под охрана на войници от отделението на Праймли. Хрумна му, че може би ще се наложи да привлече тези три отделения като партньори в черната търговия, но това едва ли щеше да е трудно. В края на краищата, колкото повече делиш облагите, толкова повече намаляваш завистта, а и след като има нещо заложено, тези войници щяха да са по-инициативни, станеше ли дума за сигурността и разни подобни.

Общо взето нещата се оформяха добре.

— Какво има в тая кутия?

— Гребени, сър.

— А, за капитан Кайндли значи.

— Тъй вярно, сър. Лично реквизирани…

— Чудесно. Ще ги взема.

— Да, но…

— Капитанът не само ми е прекият началник, войник. Освен това случайно съм и бръснарят му.

— А, добре. Заповядайте, сър — само един печат тука… Восъчният калъп, сър, този, да.

Усмихнат, Поурс извади прилично фалшифицирания си личен печат на Кайндли и го натисна здраво върху восъчния калъп.

— Умен младеж. Редът е това, което крепи армията.

— Тъй вярно, сър.

Задоволството на Хедж, че ледерийският алхимик е подбрал новобранците, както му бе заповядал, бързо се изпари, щом хвърли преценяващ поглед на четирийсетината кандидат-войници, седнали няма и на петнайсет крачки от ротния полеви нужник. Когато наближи бивака, отначало си помисли, че махат на него, но се оказа, че просто пъдят рояците мухи.

— Бейвдикт! — ревна той на алхимика си. — Разкарай ги оттам!

Алхимикът хвана дългата си плитка и с едно опитно извиване я намота върху главата си — маста я задържа, после се надигна от странното колче-стол, което бе нагласил пред кожената си палатка.

— Капитан Хедж, последната смес е готова за поставяне, а брат ми донесе специалните пелерини против дъжд преди половин камбана. Имам каквото ми трябва за малко боядисване.

— Страхотно. Това ли са всички? — Кимна към новобранците.

Тънките устни на Бейвдикт се свиха в гримаса.

— Да, сър.

— От колко време седят в онази воня?

— От доста. Още не са готови да разсъждават сами — но това трябва да се очаква от нас, ледериите. Войниците правят каквото им се каже, и толкова.

Хедж въздъхна.

— Има двама временни сержанти — добави Бейвдикт. — Дето са с гръб към нас.

— Имената?

— Сънрайз — онзи с мустаците. И Ноуз Стрийм.

— Виж ти. Кой ги е нарекъл така?

— Някой си старши сержант Поурс.

— Предполагам, че го е нямало, когато си ги насмел.

— Вързани бяха за едни отделения, а отделенията не бяха много доволни, тъй че не беше трудно да ги отвържа.

— Хубаво. — Хедж погледна каляската на Бейвдикт, огромно и здраво возило от черно лъскаво дърво с месингов обков; след това присви очи към четирите черни коня във впряга. — Заможно си живял, Бейвдикт. Даже се чудя какво правиш тук.

— Както казах, огледах внимателно какво е направила една от онези ваши „проклетии“ — на цял проклет дракон при това. Моите изделия са само подпалки. — Замълча, застанал на един крак и със стъпалото на другия опряно малко под коляното. — Най-вече от професионално любопитство, капитане — вечната благодат и проклятие едновременно. Тъй че ти просто ми казвай всичко, което помниш за особеностите на разните морантски алхимии, а аз ще изобретявам моя марка муниции за сапьорите ти.

— Сапьорите ми, да. Я да взема аз да ги ви…

— Двама от тях вече идат насам, капитане.

Хедж се обърна и едва не отстъпи назад, като видя две огромни потни жени, впили малките си очички в него. Те отдадоха чест и русата рече:

— Ефрейтор Суитлард, сър, а това е ефрейтор Ръмджъгс. Имаме молба, сър.

— Казвай.

— Трябва да се преместим от там, където ни туриха. Много мухи, сър.

— Една армия никога не върви в поход и не лагерува сама, ефрейтор — каза Хедж. — Имаме си плъхове, имаме мишки, пеперуди кръвопийци и врани, гарвани и ризани. И мухи имаме.

— Съвсем вярно, сър — заговори тъмнокосата, Ръмджъгс, — но даже тук не са толкова много. Десет крачки по-далече от изкопа, сър, само за това молим.

— Първият ви урок — каза Хедж. — Ако изборът е удобно или неприятно, избираш удобното — не чакаш никакви проклети заповеди. Ако си разсеян или раздразнен, ще си по-уморен. Умората те убива. Ако е горещо, търсиш сянка. Ако е студено, се скупчвате заедно, ако не сте на пост. Ако си на лошо място с много мухи, намираш по-добро наблизо и се местиш. Сега имам въпрос към вас двете. Защо дойдохте вие, а не сержантите ви?

— Те щяха да го направят, сър — отвърна Ръмджъгс. — Но двете със Суит изтъкнахме, че сте мъж, а ние бивши курви, и че може би ще сте по-мил с нас, отколкото с тях. Стига да предпочитате жени, а не мъже, сър.

— Добро допускане и умно решение. Сега кръгом и доведете другите тук.

— Слушам, сър.

Върна поздрава им и ги погледа, докато се изтътрят обратно с много пъхтене.

Бейвдикт се приближи до него.

— Може би не са чак толкова безнадеждни все пак.

— Просто трябва да ги впрегнеш. Сега ми намери восъчна табличка или нещо такова — трябва ми списък с имената им. Зле съм с паметта напоследък. Откакто умрях и се върнах всъщност.

Алхимикът примига, но бързо се окопити.

— Веднага, капитане.

„Общо взето прилично начало“, заключи Хедж.

Лостара тикна ножа в канията и тръгна да огледа колекцията от племенни трофеи, подредени на една от стените в залата за приеми.

— Юмрук Кенеб не е в най-добрата си форма — заговори тя. Адюнктата зад нея, в центъра на помещението, запази мълчание и Лостара продължи: — Изчезването на Гръб му се отразява тежко. Е, от мисълта, че може да е глътнат от Азат, на всеки ще му настръхне косата. Това, че Юмрук Блистиг, изглежда, е решил, че е все едно умрял, с нищо не помага.

Обърна се. Адюнктата бавно смъкваше едната си метална ръкавица. Лицето й беше бледо, гъста паяжина бръчици обкръжаваше очите й. Беше отслабнала и изгубила още от малкото женски черти, които притежаваше. Отвъд скръбта се таеше пустота, място обитавано от насмешливата спътничка самотата, където спомените бяха погребани под студен камък. Жената адюнкта бе решила, че никой повече не ще заеме мястото на Т’амбър. Последната връзка на Тавори с по-нежните дарове на човечността беше скъсана. Нищо вече не бе останало. Нищо освен армията й, която, изглежда, бе готова да разгадае всичко сама, и дори към това Тавори изглеждаше безразлична.

— Не е присъщо за краля да ни кара да чакаме — измърмори Лостара и посегна пак да извади ножа си.

— Остави го — сряза я адюнктата.

— Разбира се. Моите извинения, адюнкта. — Отпусна ръка и продължи да разглежда безучастно експонатите. — Тези ледерии са погълнали много племена.

— Империите го правят винаги.

— Предполагам, че Коланси е същата. Империя е, нали?

— Не знам — отвърна адюнктата. — Няма значение.

— Нима?

Но от следващите думи стана ясно, че адюнктата не изпитва желание да поясни.

— Предшественичката ми, Лорн, беше убита на улицата в Даруджистан. Била изпълнила задачите си до този момент, доколкото може да се прецени. Смъртта й не беше нищо повече от лош късмет, уличен грабеж или нещо такова. Трупът й беше оставен в една бедняшка дупка.

— Простете, адюнкта, но за какво помага тази история?

— Последиците никога не са това, на което човек се е надявал, нали, капитане? В крайна сметка е все едно какво е постигнато. Съдбата не държи отчет за минали триумфи, храбри подвизи или мигове на чутовна доблест.

— Така е, адюнкта.

— Съответно няма и мрачен списък на провали, мигове на страх или безчестие. Восъкът е гладък, миналото е разтопено — ако изобщо е съществувало. — Уловените в капана на бръчките очи се впиха за миг в Лостара, преди отново да се плъзнат встрани. — Тя умря на улицата, просто поредната жертва на лошия късмет. Смърт, лишена от всякакъв чар.

Погледът на Лостара се спря на меча на кръста на Тавори.

— Смъртта си е такава, адюнкта.

Тавори кимна.

— Восъкът се топи. В това може да се намери някаква утеха, мисля. Някакво малко… облекчение.

„Това ли е най-доброто, на което можеш да се надяваш, Тавори? Богове на бездната!“

— Лорн я няма, за да оцени последиците от делата си, ако това имате предвид, адюнкта. Което може би е милост.

— Понякога си мисля, че съдбата и милостта често са едно и също.

Тази идея направо смрази Лостара.

— Армията — продължи адюнктата — ще се оправи сама, щом тръгнем в поход. Давам им това усещане за хаос, за почти анархия. Както го правя за Кенеб и Блистиг. Имам си причини.

— Да, адюнкта.

— В присъствието на краля, капитане, очаквам да се въздържате от неуместно внимание към ножа си.

— Както заповядате, адюнкта.

След малко една врата се люшна рязко навътре и крал Техол влезе тържествено. Канцлерът вървеше по петите му.

— Моите най-искрени извинения, адюнкта. Всичко е по вина на моя Цеда, не че трябва да знаете това, но… — той се усмихна и седна на стола на високия подиум — но след като вече го знаете, нямам нищо против да ви кажа какво облекчение е това.

— Повикахте ни, ваше величество — каза адюнктата.

— Нима? О, да, повиках ви. Отпуснете се, няма никаква криза — е, не и такава, която да ви засяга пряко. Е, не и в Ледерас поне. Не и в момента, искам да кажа. Цеда, хайде ела вече де! Адюнкта Тавори, имаме дар за вас. Израз на нашата най-дълбока благодарност.

Кралица Джанат също влезе, застана до съпруга си и отпусна ръка на високия гръб на стола му.

Бъг поднесе на адюнктата малка полирана дървена кутия.

Всички мълчаха. Тавори вдигна капака. В кутията имаше вълнисто гравирана кама. Дръжката и ефесът бяха с проста изработка, практични, а доколкото успя да види Лостара, самото острие не беше забележително с нищо, ако се изключеше гравировката. Адюнктата затвори кутията и се обърна към краля.

— Благодаря, ваше величество. Ще ценя високо този…

— Чакайте — прекъсна я Техол, стана и се приближи до нея. — Я да го видим това… — Вдигна отново капака, след което се обърна към Бъг. — Не можа ли да избереш нещо по-хубаво, Цеда? Канцлерът трябва да е покрусен, след като вече го видя!

— Покрусен е, ваше величество. Уви, Цеда беше под известни ограничения…

— Извинете ме — каза адюнктата. — Трябва ли да разбирам, че това оръжие е омагьосано? Боя се, че тази пикантност ще се загуби в мое присъствие.

Старецът се усмихна.

— Направих каквото е по силите ми, Тавори от Дома Паран. Когато се изправите пред своята най-ужасна необходимост, разчитайте на това оръжие.

Адюнктата едва не отстъпи назад стъписана и Лостара видя как и малкото цвят, останал на лицето й, изведнъж се отцеди.

— Моята… най-ужасна… необходимост? Цеда…

— Както казах, адюнкта — отвърна Бъг, без погледът му да трепне, — когато е нужна кръв. В името на оцеляването и нищо друго.

Лостара видя как Тавори изгуби дар слово — нямаше представа защо. „Освен ако адюнктата вече знае каква ще е тази необходимост. Знае и е ужасена от този дар.“

Адюнктата кимна и затвори кутията.

Техол гледаше Бъг намръщено. После се върна при стола си и седна.

— Желая ви щастлив път, адюнкта. И на вас, Лостара Юил. Не пренебрегвайте брат ми, той има много дарби. Много повече от мен, със сигурност… — И се намръщи, като видя кимването на Бъг.

Джанат го потупа по рамото.

Техол се навъси още повече.

— Разчитайте на Брис Бедикт, докато минавате през кралство Болкандо. Познаваме съседите си и неговият съвет би трябвало да се окаже ценен.

— Ще разчитаме на това, ваше величество — отвърна адюнктата.

Малко след като малазанките напуснаха, Техол се обърна към Бъг.

— Богове, изглеждаш окаяно.

— Не обичам сбогуванията, ваше величество. В тях винаги има някакъв намек за… окончателност.

Джанат седна на една от страничните пейки.

— Не очакваш да видиш повече малазанците ли?

След кратко колебание Бъг отвърна:

— Да. Не очаквам.

— А Брис? — попита Техол.

Бъг примига и отвори уста, но кралят вдигна ръка да го спре.

— Не, този въпрос не трябваше да се задава. Съжалявам, стари приятелю.

— Ваше величество, брат ви притежава непроучени… дълбочини. Сила, ненакърнима преданост към честта… и, както добре знаете, той носи в себе си определено наследство, и макар да не мога да оценя мащаба на това наследство, вярвам, че потенциалът му е огромен.

— Ловко се измъкна — отбеляза Джанат.

— Поне опитах, ваше величество.

Техол въздъхна и се отпусна в стола.

— Доста объркан бе този завършек на нещата, не мислите ли? Малко, което да развеселява, и още по-малко, което да забавлява. Трябва да знаете, че обичам да скачам от една забавна нелепост на друга. Последният ми жест на малазанската сцена трябваше да е най-драматичният. Вместо това усещам вкуса на нещо, което много напомня за пепел в устата ми и е крайно неприятно.

— Може би малко вино ще отмие вкуса на пепел? — предложи Бъг.

— Няма да навреди. Налей ни, моля. Ти, страж, ела и се присъедини към нас — стърченето там сигурно е ужасно досадно. Няма нужда да зяпаш така, уверявам те. Свали го този шлем и се отпусни — в края на краищата пред вратата има друг страж. Нека той поеме допълнителното бреме на бдителността. Разкажи ни за себе си. Семейство, приятели, любими занимания, скандали…

— Ваше величество… — опита се да го спре Бъг.

— Или просто ела при нас да пийнем и изобщо не се чувствай задължен да говориш. Това ще е един от онези антракти, които бързо ще бъдат заличени във величавите истории на велики и нищожни крале. Седим насред обърканите събития, несведущи за никакви поличби или каквато буря там ни чака зад незнайния хоризонт. А, благодаря ти, Бъг… моя кралице, приеми този бокал и ела седни на коляното ми — о, не прави тази физиономия, трябва да композираме подобаващата сцена. Аз настоявам, а тъй като съм кралят, мога да го направя, или поне така прочетох някъде. Така, а сега да видим… да, Бъг, остани прав там — о, разтриването на челото е съвършената поза. А ти, прескъпи ми страж — как успя да скриеш всичката тази коса? И как така и не бях разбрал, че си жена? Все едно, ти си една неочаквана радост — оу, успокой се, жено — ох, то май аз трябва да се успокоя. Извинявам се. Жени в униформа и прочие. Страж, този полюшващ се шлем е великолепен, между другото, пийни, моля те, и ни покажи харесва ли ти качеството, да, точно така, ох, идеално!

— Значи, току-що ми хрумна, че ни липсва нещо съдбовно важно — продължи кралят. — Да, художник. Бъг, имаме ли дворцов художник? Трябва ни художник! Намери ни художник! Никой да не мърда!

12.

Морето е сляпо за пътя

а пътят е сляп за дъжда

пътят не се радва на стъпки

слепите са океански прибой

на брега на пътя.

Вървете незрящи

като деца с протегнати ръце

към долини от заслепяваща тъма

пътят води към сенки

на плачещи богове.

Това море познава само прилива

нахлуващ в залите бездънни на скръбта

морето е бряг за пътя

а пътят е реката на морето

за слепите.

Когато чуя първите стъпки

знам че краят е дошъл

и дъждът ще се вдигне

като деца с ръце

протегнати.

Аз съм пътят бягащ от слънцето

а пътят е сляп за морето

а морето е сляпо за брега

а брегът е сляп за морето.

Морето е сляпо…

Гатанка за Пътя на Галан

Заклинание на шейките

Когато поведеше воините си, Марал Еб, бойният водач на клана Баран от Бялото лице на баргастите, обичаше да си представя, че е върхът на остро копие, жаден да порази и безпогрешен в своя удар. Резки червена охра разсичаха бялата боя на смъртната му маска и продължаваха на раздрани бразди по ръцете му. Гъвкавата му бронзова ризница и пола бяха с ръждивия оттенък на отдавна засъхнала кръв, а увенчаните с червено шипове на бодливо прасе, щръкнали от плитките на черната му мазна коса, потракваха, докато тичаше пред своите четири хиляди закалени воини.

Вонята на отсечените глави, които се поклащаха на върховете на обкованите с желязо щандарти зад бойния водач, докарваше позната лютива тръпка в дъното на широкия му сплеснат нос и лепкав вкус на небцето и той беше доволен. И особено доволен от това, че двамата му по-млади братя носеха два от тези щандарти.

Късно вчерашния следобед се бяха натъкнали на керван на ак’рините. Жалка половин дузина пазачи, петима колари, търговката и семейството й. Бърза работа, но все пак приятна със своята краткост и покварена единствено от това, че търговката промуши с нож дъщерите си, а след това си преряза гърлото — жестове на впечатляващ кураж, които обаче отнеха забавлението на воините му. Дребните кончета бяха заклани и изядени на нощния пир.

Бойният отряд бързаше на запад. След седмица щяха да стигнат Свободното тържище Крин, центъра на цялата източна търговия с Ледер. Марал Еб щеше да избие всички и да завладее кервансарая и всички търговски фортове. Щеше да стане богат и да направи народа си могъщ. Триумфът му щеше да извиси бараните до положението, което с право заслужаваха сред Белите лица. Онос Т’уулан щеше да бъде свален и другите кланове щяха да се стекат при Марал. Щеше да основе империя, да продаде в робство всички ак’рини и д’расилани, докато равнините не станат само на баргастите и на никой друг. Щеше да наложи тежки тарифи на сафините и Болкандо и щеше да построи огромен град в Крин, да вдигне палат и непревзимаеми крепости по границите.

На съюзниците му сред сенаните вече бе наредено да му откраднат близначките на Хетан. Щеше да ги вземе в домакинството си, а щом стигнеха възрастта на кървенето, щеше да ги вземе за жени. Съдбата на Хетан оставяше на други. Момчето, истинският син на Имасс, трябваше да бъде убито, разбира се. И Кафал, за да се прекъсне веднъж завинаги родословието на Хъмбръл Тор.

Размишленията му за чакащата го слава бяха прекъснати от внезапната поява на двама съгледвачи. Носеха някого.

Баргаст — но не от неговите.

Марал Еб вдигна ръка, спря бойния си отряд и затича напред да срещне съгледвачите.

Баргастът беше в ужасно състояние. Лявата му ръка под лакътя беше заминала, а чуканчето гъмжеше от личинки. Огън беше стопил половината му лице и парчета от бронята му от калаени монети лъщяха в подпухналата кожа по гърдите му. По фетишите, полюшващи се от колана му, Марал разбра, че е от Змиеловите, един от по-малките кланове.

Намръщи се и махна с ръка да разпъди мухите.

— Жив ли е?

Един от съгледвачите кимна и каза:

— Не задълго, водачо.

— Положете го долу, леко. — Марал Еб коленичи до младия воин, преглътна отвращението си и заговори: — Змиелов, отвори очи. Аз съм Марал Еб от бараните. Говори ми, дай ми последните си думи. Какво те сполетя?

Оцелялото око, което се отвори, беше пълно със слуз, мръсножълто, обкръжено от напукана подпухнала плът. Устата за миг се раздвижи безмълвно, после думите заизлизаха хрипливо.

— Аз съм Бенден Ледаг, син на Каравт и Елор. Запомни ме. Само аз оцелях. Аз съм последният Змиелов, последният.

— Войска на ак’рините ли ме чака?

— Не знам какво те чака, Марал Еб. Но знам какво чака мен — проклятие. — Лицето му се сгърчи от болка.

— Отвори окото си — погледни ме, воине! Кажи ми за своя убиец!

— Проклятие, да. Защото избягах. Не устоях, не умрях със своите. Побягнах. Уплашен заек, мишка в тревата. — Говоренето пресушаваше и последните жизнени сокове в него и дъхът му стържеше. — Бягай, Марал Еб. Покажи ми как… как оцеляват страхливците.

Марал Еб вдигна юмрук, за да удари раздърдорилия се глупак, но се овладя и отпусна ръка.

— Бараните не се боят от враг. Ще отмъстим за теб, Бенден Ледаг. Ще отмъстим за Змиеловите. И дано душите на падналите твои ближни те заловят.

Издъхващият глупак успя някак да се усмихне.

— Ще ги чакам. Имам шега за тях, да, която ще ги накара да се усмихнат — както съм го правил винаги. Виж, Заравоу, той няма причина да се смее, защото откраднах жена му — насладата й откраднах… — Изсмя се хрипливо. — Каквото слабите мъже… правят винаги. — Окото му изведнъж се впи в Марал Еб. — И теб, баран, и теб ще чакам. — Усмивката повехна, лицето се отпусна и сетният дъх излезе от зяпналата уста.

Марал Еб се вгледа за миг в невиждащото вече око. После изруга и се изправи.

— Оставете го на враните. Надуйте роговете — предните съгледвачи да се върнат. Ще вдигнем лагера си тук и ще се подготвим — мъст има в бъдещето ни и тя ще е сладка.

Две от шестте жени извлякоха трупа на конетърговеца до дерето и го изтъркаляха вътре. Чуха змиите, които плъзнаха в гъстите храсти, бързо се отдръпнаха и се върнаха при другите.

Хесанрала, водачката на този боен отряд Кожорези, вдигна очи от сбруята, която наместваше на новия си кон, усмихна се, когато двете жени заскубаха трева, за да изтрият кръвта и мъжкото семе от дланите си, и рече:

— Погрижете се за конете си.

По-близката хвърли настрана оцапаните треви и каза:

— Усойници. Папратта гъмжи от усойници.

— Поличби ни дебнат — измърмори другата.

Хесанрала се намръщи.

— Нож за думите ти, Ралата. — Махна с ръка. — Виж какъв късмет имахме. Коне за всички ни и три в повече, торба монети, киснат в мента бедерин и три мяха вода — а и не се ли позабавлявахме с това жалко същество? Не го ли научихме на даровете на болката?

— Всичко това е истина — отвърна Ралата, — но усетих сенки в нощта и шепот на злокобни криле. Нещо ни дебне, Хесанрала.

Бойната водачка изръмжа и се метна на коня си.

— Ние сме Акрата Баргаст. Кожорезите. А кой не се бои от жените убийци на Акрата?

Ралата плю на ръцете си и хвана юздите на единствения оседлан кон — на търговеца ак’рин, който бе присвоила по право, след като ножът й пръв бе докоснал плътта на мъжа. Пъхна крак в стремето и се метна на гърба на животното. Хесанрала беше млада. Това бе първият й път като боен водач и тя се престараваше. Обичайно беше опитен воин доброволно да придружи отряд на нов боен водач, за да не тръгнат зле нещата. Но Хесанрала не се вслушваше в съветите на Ралата, гледаше на благоразумието като на проява на боязън, предпазливост и страхливост.

Тя намести парчетата морантски хитин, които служеха за броня при Акрата, и нагласи точно в средата гръдната плоча от Злато. После грижливо вкара в ноздрите си широките кухи костени щифтове, които правеха жените Акрата най-красивите сред Бялото лице Баргаст, и обърна коня си срещу Хесанрала.

— Този търговец — заговори водачката с леко ръмжене — се връщаше при своите, както всички добре знаем, след като го подгонихме от лагера си. Ще проследим старата пътека, по която беше тръгнал, ще намерим колибите на ак’рините и ще ги избием всички до един.

— Пътеката води на север — отвърна Ралата. — Не знаем какво има на север. Може да се натъкнем на хиляда воини ак’рини.

— Ралата врещи като новородено, но не чувам никакъв пронизващ писък на ястреб. — Хесанрала се извърна към другите. — Чува ли някоя от вас крилатия ловец? Не, само Ралата.

Ралата въздъхна и махна отегчено с ръка.

— Омръзна ми с теб, Хесанрала. Връщам се в лагера. А колко жени ще се стекат при моя вик? Не пет. Не, ще съм водачка на сто, може и на повече. Ти, Хесанрала, няма да живееш дълго… — Погледна другите и отчаяна видя презрението на лицата им. Но пък те бяха твърде млади. — Тръгнете с нея на север и може да не се върнете. Които искат да живеят, да дойдат с мен.

Никоя не помръдна от мястото си, така че Ралата сви рамене, обърна коня и подкара на юг.

След като прехвърли едно възвишение и препусналият в обратната посока отряд се скри от погледа й, Ралата дръпна юздите. Ръцете й щяха да се оцапат с кръвта на пет глупави момичета. Повечето щяха да разберат основанията й да ги напусне. Познаваха Хесанрала в края на краищата. Но изгубилите дъщерите си семейства щяха да й обърнат гръб.

Имаше ястреб. Знаеше го със сигурност. А петте деца нямаха пастир, нямаха хрътка, която да ги пази. Е, тя щеше да е тази хрътка, ниско в тревите по дирите им, винаги бдителна. И удареше ли ястребът, щеше да спаси колкото може от тях.

Обърна и подкара по дирята им.

Ниските каменни грамади бяха подредени в низ по билото и надолу по склона. Навята пръст се беше струпала от едната страна и предлагаше убежище за дърветата рилфир с ниските им чворести клони с остри бодли. Високи треви бяха израсли на гъсти туфи от другата страна.

Туул знаеше за какво са тези камъни — древни заслони и пътни белези по земята, вдигнати от ловците Имасс, — тъй че не се изненада, когато стигнаха до края на склона и се озоваха на ръба на пропаст. Дъното й бе гъсто обрасло с дръвчета сколбъри. Туул знаеше и че под пръстта има кости, гъсто натрупани на дълбочина два или три човешки боя. Тук имассите бяха подгонвали в големия сезонен лов стада, за да паднат и загинат. Ако някой разкопаеше под дръвчетата, щеше да намери останки от бед и тенаг: натрошените им кости и рога, бивни и забити върхове на копия от сив кварц. Щеше да намери тук-там и скелети на ай, повлечени през ръба на пропастта от устрема на стадата; и може би по някой окрал, защото прерийните мечки често преследваха бед и се оказваха пленени от устремния им бяг, особено когато се използваше огън.

Поколение след поколение убийствен лов се трупаха в тези пластове и накрая всички тенаг бяха изчезнали, а с тях и окрал, и ай — и кух беше вятърът, и лишен от живот без дивия вълчи вой, без пронизителния рев на мъжките тенаг, и дори бед бяха отстъпили място на по-малките си братовчеди, бедерините, които също щяха да са изчезнали, ако двукраките им ловци бяха преуспели.

Но не бяха и Онос Т’уулан знаеше причината за това.

Стоеше на ръба, с дълбока скръб в душата, и копнееше за връщането на великите зверове от своята младост. Очите му обходиха лъжовния терен от двете страни на ямата и той видя в ума си къде се е вихрила жътвата — видя в ума си късовете месо, носени на жените, които чакаха до малките, застлани с кожа ями, пълни с вода, която се вдигаше на пара, загрята до кипване от нажежените камъни, и наяве видя нагънатата земя, издаваща готварските ями, и туфите зеленина на мястото на старите огнища — а ето там, отстрани, големия скален блок с леко вдлъбнатата повърхност, осеяна с дълги кокали, нацепени, за да се извади костният мозък.

Можеше почти да подуши силната миризма, почти да чуе монотонните песни и бръмченето на насекомите. И воя на чакащите своя ред по границата на бивака койоти. Крясъците на лешоядните птици високо в небето, пърхането на ризани и шепота на хищни пеперуди. Можеше да усети пушеците, наситени с миризмата на цвърчаща мас и опърлена козина.

Имало беше последен лов, последен сезон, последна нощ на доволни песни около огньовете. Следващата година не беше заварила никого тук. Вятърът беше скитал самотен, цветя бяха цъфтели там, където се беше проляла кръв.

Беше ли скърбил вятърът без песен, която да се понесе на дъха му? Или беше стихнал в очакване на първите ревове на зверска болка и страх, за да открие, че никога вече няма да дойдат? Беше ли копняла земята за тътена на хиляди копита и меките лапи на тенаг? Жадувала ли беше за пороя от хранителни сокове, които да нахранят децата й? Или тишината, която бе намерила, е била блажен мир за изтерзаната й кожа?

Имаше сезони, в които стадата закъсняваха. А после, с все по-голяма честота, сезони, в които стадата изобщо не идваха. И Имасс гладуваха. Измършавели, принудени да тръгнат по други земи в отчаяното търсене на храна.

Ритуалът на Телланн бе заобиколил естественото, неизбежно заличаване на Имасс. Избегнал беше справедливите последствия от тяхното безпътно късогледство.

Зачуди се дали в най-горния пласт кости може да се намерят скелети на Имасс. На малцината, дошли тук да видят какво може да се извади от миналогодишния лов, долу под оглозганите трупове — съсухрени ивици месо и кожа, недооглозгани лепкави копита. Бяха ли коленичили в безпомощното си объркване? Кухото в коремите им беше ли въззовало кухия вятър отвън, за да се слеят в истината, че две празни мълчания си принадлежат?

Ако не беше Телланн, Имасс щяха да са познали съжалението — не като призрачен спомен, а като жесток ловец, проследил ги чак до сетните им залитащи стъпки. И това щеше да е справедливо, каза си Туул.

— Лешояди в небето — каза до него воинът баргаст.

— Да, Бакал, близо сме — отвърна Туул.

— Значи е както каза. Баргасти са загинали. — Сенанът помълча, след това отрони: — Но все пак шаманите ни не усетиха нищо. Ти не си от нашата кръв. Как го научи, Онос Т’уулан?

Подозрението така и не си отиваше. Това недоверчиво, неспокойно отношение към чужденеца, който щеше да поведе могъщите Бели лица в нещо, което всички вярваха, че ще е праведна, дори свята война.

— Това е място на свършеци, Бакал. И все пак, ако знаеш къде да гледаш — ако знаеш как да гледаш, — откриваш, че някои свършеци никога не свършват. Самото отсъствие вие като наранен звяр.

Бакал изсумтя скептично.

— Всеки смъртен вик намира място, където да замре, а отвъд чака само тишина. Говориш за ехо, което не може да съществува.

— А ти говориш с убеждението на глух, който твърди, че каквото не чуваш, не съществува. С такова мислене ще се озовеш в капан, Бакал. — Извърна се към воина баргаст. — Кога народът ти ще разбере, че вашата воля не управлява света?

— Питам те как го научи — каза Бакал и се намръщи, — а ти отвръщаш с обиди.

— Не разбирам какво ви обижда, Бакал.

— Страхливостта ти ни обижда, Боен водач.

— Отказвам да приема предизвикателството ти, Бакал. Както и предизвикателството на Ригис, и на който и да е друг, ако се изпречи на пътя ми — до връщането ни в лагера.

— А щом се върнем? Сто воини ще се надпреварват кой първи да пролее кръвта ти. Хиляда. Нима си представяш, че можеш да устоиш на всички?

Туул помълча за миг.

— Бакал, виждал ли си ме как се бия?

Воинът се озъби.

— Никой от нас не те е виждал. Пак отбягваш въпросите ми!

Зад тях стотина недоволни воини сенан слушаха всяка тяхна дума. Но Туул нямаше да се обърне с лице към тях. Не можеше да откъсне очи от пропастта. „Мога да извадя меча си. И да ги подкарам като добитък, да ги подгоня, да крещя след тях и да ги накарам да бягат, да ги накарам да сменят посоката, та древните редици камъни да не им оставят друг път освен към пропастта…“

„… и ще е като едно време — писъци и ревове, пукот на кости, грохот на смазани тела — ще е като ехо от миналото!“

— Имам въпрос за теб, Бакал.

— Тъй ли? Ами задай го и чуй как един баргаст отвръща на това, което го запитат!

— Може ли кланът Сенан да си позволи да изгуби хиляда воини?

Бакал изсумтя.

— Може ли Бойният водач на Бялото лице Баргаст да оправдае избиването на хиляда свои воини? — продължи Туул. — Само за да докаже правотата си?

— Няма да преживееш мен, камо ли хиляда!

Туул кимна и каза:

— Видя ли колко трудно е да отговаряш на въпроси, Бакал?

Тръгна покрай ръба на пропастта и заслиза по склона отляво — съвсем леко спускане в долината всъщност. Ако животните бяха по-умни, щяха да използват него. Но страхът ги беше тласкал все напред и напред. Заслепявал ги беше и оглушавал. Беше ги тласкал към ръба на пропастта. Към смъртта им.

„Гледайте, мои воини, и вижте как бягам.“

„Но не от вас ме е страх. Маловажна подробност, защото, виждате ли, на ръба на пропастта му е все едно.“

— Кое проклето племе е това? — попита Скиптър Иркулас.

Съгледвачът се намръщи.

— Търговците ги наричат Нит’ритал — отличават ги сините черти по боята на бялото им лице.

Бойният водач на ак’рините се разкърши, за да отпусне мускулите на кръста си. Беше мислил, че е оставил зад себе си проклетата война! Не беше ли преживял достатъчно, за да си е заслужил малко отдих? След като беше искал само мирен и кротък живот в клана си, да си играе на мечка с внуците, да ръмжи, докато те му налитат от всички страни с писъци и го мушкат с кожените ножове — където им падне. Толкова обичаше дългите си „предсмъртни гърчове“ — и винаги си запазваше един последен изненадващ скок, когато всички са повярвали, че гигантската мечка най-после наистина е умряла. Децата писваха и се пръскаха, а той лягаше отново и се смееше, докато не остане без дъх.

В името на ордата духове, беше си заслужил мир. Но му беше дошло… това.

— Та колко юрти са, казваш? — Паметта му напоследък течеше като пробит мях.

— Шест, може би седем хиляди, Скиптър.

— Нищо чудно, че са изяли половината от онова стадо бедерини, откакто го оградиха преди месец — изсумтя Иркулас и почеса бялата четина, набола по брадичката му. — Двайсет хиляди обитатели значи. Точна ли е преценката според теб?

— Има диря от голям боен отряд, тръгнал на изток преди ден.

— Което още повече намалява броя на воините… диря, казваш? Баргастите са станали немарливи.

— Нагли, Скиптър. Все пак вече избиха стотици ак’рини…

— Зле въоръжени и лошо охранявани търговци. И това ги е възгордяло? Е, този път ще се изправят срещу истински воини ак’рини — потомци на воини, които са съкрушавали нашественици от Оул, Ледер и Д’расилани! — Извърна се към първия си заместник. — Гават! Приготви крилата за щурма. Щом постовете ни видят, свири Сбора. Видим ли лагера, нападаме.

Наблизо имаше достатъчно воини, за да чуят заповедта му, и през редиците изтътна тихо зловещо ххунн.

Иркулас присви очи към съгледвача.

— Върни се при крилото си, Илдас — и прегазете постовете им, ако можете.

— Казват, че жените на баргастите са също толкова опасни като мъжете.

— Несъмнено. Избиваме всички, наближилите кървенето девойки също. Децата ще направим ак’рини, а тези, които се съпротивляват, ще ги продадем като роби на Болкандо. Но стига приказки. Разхлаби стрелите в колчана си, Илдас — за свои имаме да отмъщаваме!

Скиптър Иркулас обичаше да играе на мечка с внуците си. Беше добре пригоден за тази роля. Упорит, трудно податлив на гняв, но както ледериите и някои други бяха открили, пази се от червения огън в очите му — предвождаше воините ак’рини от три десетилетия и нито веднъж не беше побеждаван. А ак’рините бяха най-страховитата конница по равнините.

Един пълководец се нуждае от нещо повече от свирепост, разбира се. Няколко мъртви ледерийски генерали бяха допуснали грешката да подценят коварството на Скиптъра.

Баргастите се бяха развихрили да избиват търговци и коневъди. Иркулас не го интересуваше гонитбата на проклетите чети за набези насам-натам — не и засега поне. Не, той щеше да удари самите домове на тези баргасти от Бялото лице — и да остави след себе си само кости и пепел.

„Двайсет хиляди. Седем до десет хиляди бойци вероятно е завишена преценка — макар да казват, че старите и сакатите сред тях са малко, защото пътят им в тези земи явно е тежък.“

Тези баргасти бяха страховити воини. В това Иркулас изобщо не се съмняваше. Но разсъждаваха като крадци и изнасилвачи, с войнствеността и наглостта на разбойници. За война бяха жадни, така ли? Е, той щеше да им даде война.

Страховити воини бяха тези Бели лица, да.

Колко ли щяха да издържат?

Камз’трилд мразеше да го оставят на пост. Да гази през торта на бедерини — и не малко кокали напоследък, след като бе започнало клането за подготовката за зимата, — да го тормозят хапещите мухи и вятърът да навява пясък в лицето му: до вечерта бялата му смъртна маска ставаше сиво-кафява. Освен това не беше толкова стар, че да не може да затича вчера с бойния отряд на Талт — не че Талт се съгласи, еднозъбият му кучи син.

Камз наближаваше възраст, в която плячката се превръщаше не толкова в лукс, колкото в необходимост. Наследство трябваше да струпа, нещо, което да остави за близките си — не можеше да си губи последните години воинска сила тук, толкова далече от…

Гръм?

Не. Коне.

Беше на един хребет, гледащ към още по-висок точно на север — може би трябваше да отиде на него, но бе решил, че е много далече, — и когато се обърна и присви очи натам, видя първите ездачи.

„Ак’рини. Набег… Ще пролеем кръв все пак!“ Викна на трите бойни кучета и те драснаха към лагера. Огледа се и видя, че стражите с него, двама от лявата му страна, трима отдясно, също са видели и чули врага. Псетата цепеха надолу право към лагера… който изведнъж се бе разбунил…

Да, ак’рините бяха направили ужасна грешка.

Камз видя един от конниците да препуска право към него и намести дългото копие в ръката си. Чудесен кон. Щеше да е първият му трофей за този ден.

А след това видя как по хребета зад първите разпръснати ездачи блясват безброй островърхи шлемове: ослепителна мълния, издигнала се като гребена на желязна вълна, а под нея — блясък на люспеста броня…

Камз неволно отстъпи назад, объркан и изумен. Конникът се приближаваше към него.

Беше опитен воин. Можеше да прецени за миг броя и пресмяташе, докато гледаше спускащите се надолу редици. „Духове на бездната! Двайсет… не, трийсет хиляди… и още! Трябва да…“

Първата стрела го порази високо между шията и дясното рамо. Той залитна, но се окопити и погледна към връхлитащия конник… И втората стрела го прониза като огън в гърлото.

Щом кръвта плисна по гърдите му, мухите налетяха.

Боен водач Талт разклати с език единствения си останал горен кучешки зъб и се взря намръщено в конните воини в далечината.

— Дърпат ни все напред и напред и изобщо не се обръщат да се бият! Ние сме в земя на страхливци!

— Значи трябва да я прочистим — изръмжа Бедит.

— Думите ти кънтят като мечове по щитове, стари приятелю. Тези ак’рини са пъргави като антилопа, но селата им не са толкова пъргави, нали? Когато почнем да избиваме децата им и да насилваме младите им, да палим колибите им и колим конете им — е, тогава ще се бият с нас!

— Или ще бягат в ужас. Мъчението ги убива бързо — видяхме го това. Безгръбначни са. — Бедит посочи с върха на копието си. — Мисля, че тук сами трябва да изберем пътя си. Опитват се да ни отклонят от селото си.

Талт огледа далечните ездачи. Не повече от трийсет — бяха ги забелязали на разсъмване на едно далечно било. Той почти беше изтощил воините си в усилието да ги догонят. А цялата войнственост на ак’рините се беше изчерпала с няколкото стрели, хвърлени срещу баргастите. Жалка работа. Бойният водач погледна към воините си в подножието на хълма. Осемстотин мъже и жени, бялата боя вече нашарена от пот, повечето насядали и оклюмали от жегата.

— Ще дам почивка.

— Аз ще остана тук — каза Бедит.

— Ако тръгнат, надуй рога.

Талт се поколеба, обърна се и примижа към буреносните облаци на югозапад. Насам идваха, да.

— На пътя й сме на тази буря — каза Бедит. — Но пък няма да е зле да ни поохлади.

— Гледай да си слязъл от хълма, преди да е дошла — посъветва го Талт. — И дръж това копие ниско.

Бедит кимна, ухили се и потупа с ръка костения си рогат шлем.

— Кажи на глупаците долу, дето носят желязо на шлемовете си.

— Ще им кажа. Макар че ак’рините са тези, дето трябва да се притесняват.

Бедит се изсмя.

Талт се обърна и затича надолу към воините си.

Инталас, третата дъщеря на Скиптър Иркулас, се наведе напред от седлото.

— С тях е свършено — каза Сагант до нея.

Тя кимна, но някак разсеяно. Целия си живот бе преживяла по тези равнини. Понесла беше най-яростните бури — помнеше как веднъж бе видяла сто мъртви бедерина на един склон, всички убити от мълнии, — но никога досега не беше виждала такива облаци.

Конят под нея трепереше.

— Мисля, че имаме време да ударим веднага — каза Сагант. — Да приключим бързо и да се опитаме да изпреварим бурята.

Инталас помисли за миг, после пак кимна.

Сагант се засмя, отдели се от малката група конни съгледвачи и препусна към невидимата за баргастите засада — три крила ак’рински конни стрелци и копиеносци плюс деветстотин бронирани и въоръжени с брадви ударни бойци: общо близо три хиляди воини. Щом се приближи, махна с ръка и остана доволен, като видя живостта, с която се отзоваха бойците.

Големият успех на Скиптъра се основаваше отчасти на умното заимстване на по-добрите качества на ледерийската военна система — пехотинци, способни да поддържат стегнати, дисциплинирани редици, първо, и придържане към доктрината на водене на бой по формирования, както и избиране на терена на самата битка.

Примамването на баргастите все по-напред, докато се изтощят, подвеждането им право към очакващата ги тежка пехота, въвличането им в сражение, в което Белите лица не можеха да се надяват на победа — Инталас добре се беше научила от баща си.

Щеше да е чудесен ден за клане. Сагант се засмя отново.

Инталас бе приключила своята част. Сега беше ред на Сагант. Щяха да приключат бързо с тези баргасти — тя пак погледна към фронта на бурята, — да, трябваше да е бързо. Почернелите кореми на облаците сякаш стържеха по земята, напомняха й за пушек — но не можеше да долови никакъв мирис на степен пожар — не, а това беше необичайно, притеснително. Бурята все още беше на повече от левга, но се приближаваше бързо.

Тя се обърна към съгледвачите си.

— Щом започне сражението, ще препуснем да намерим по-добър изглед — и ако някои баргасти се откъснат и побегнат, разрешавам да ги подгоните. Справихте се добре — тия глупаци са изтощени и не подозират нищо, а в момента селото, което оставиха, сигурно гори под ръката на Скиптъра.

Те й отвърнаха с хладни усмивки.

— Може би — добави тя — ще успеем и да пленим някои, за да им върнем ужасните мъчения, които така жестоко нанесоха над наши невинни сънародници.

Това ги зарадва още повече.

Бедит видя как един от ездачите се скри от другата страна на хребета и това смътно го обезпокои. Каква можеше да е причината, освен да отиде при друг отряд, скрит в падината зад хълма? От друга страна, там можеше да има цяло село, пълно със стотици уплашени глупци.

Бавно се изправи… и усети първия тътен под краката си.

Обърна се към бурята и очите му се разшириха. Огромните набъбнали облаци изведнъж бяха закипели и се надигаха. Стени от прах или дъжд се спускаха от тях до земята, но не в плътен фронт, както би очаквал човек. По-скоро безброй завеси, движещи се в накъсана редица под причудливи ъгли… и вече можеше да се види нещо като бяла пяна, кипнала в подножията на тези завеси.

Град.

Но ако това беше вярно, парчетата град трябваше да са големи колкото юмруци — още по-големи дори, — иначе изобщо нямаше да ги види от толкова далече. Барабанният тътен под краката му разтърси целия хълм. Обърна се бързо към ак’рините и видя, че препускат право към него.

Под градушката и мълниите! Наду рога, а след това вдигна копието си и затича надолу към Талт и другите.

Тъкмо стигна до редиците им, когато ак’ринските конници се появиха зад баргастите, а след това и от двете им страни, и започнаха да се събират в тристранно обкръжение. Бедит изруга и се обърна към хълма, от който току-що се беше спуснал. Съгледвачите се бяха изтеглили встрани, а пред очите му — едва чуваше тревожните викове на хората си през гръмотевичния грохот — на билото се появиха първите редици пехотинци. Правоъгълни щитове, брадви с остри шипове, железни шлемове, плътна линия, настъпваща в строй. Редица след редица излизаха на хълма и тръгваха надолу на вълни.

„Ето я битката, която толкова искахме. Но тя ще е последната за нас.“ От гърлото му се изтръгна непокорен вой.

Талт до него — стъписан и замаян от гледката — потръпна, но миг след това изправи рамене и извади меча си.

— Ще им покажем как се бият истински воини! — Посочи с меча настъпващите пехотинци. — Нит’ритал! Напред!

Инталас ахна. Баргастите връхлитаха срещу пехотинците в безредно множество, нагоре. Вярно, бяха по-едри, но стегнатият строй щеше да ги посрещне като желязна стена, настръхнала от остриета на брадви.

Очакваше баргастите да спрат, да се огънат — и тогава ак’ринските редици щяха да настъпят, да притиснат диваците, докато те се пръснат в безреден бяг — а щом побегнеха, конницата щеше да се изсипе от фланговете и щяха да полетят стрели, а в другия край на долината копиеносците щяха да наведат оръжията си и да се понесат в галоп срещу бягащите баргасти.

Никой нямаше да се измъкне.

Тътен, блясък на мълнии, ужасен усилващ се грохот… но очите й останаха приковани в щурмуващите баргасти.

Стовариха се върху първите редици на ак’рините и Инталас извика стъписана, когато първата линия сякаш просто изчезна под безумно свирепия напор на огромните баргастки воини. Мечовете засякоха. Ръбовете на щитове се заогъваха. Парчета от разбити шлемове се разлетяха из въздуха. Трите първи редици бяха изтласкани, ак’ринският легион се огъна… баргастите се врязваха все по-дълбоко… Скоро строят на ак’рините щеше да се разкъса, разцепен на две.

Сагант трябваше да е видял същото от позицията си с копиеносците. По брой баргастите почти не отстъпваха на пешаците на Инталас, а яростта им беше ужасяваща. Мрак поглъщаше дневната светлина, а блясъците на мълнии от запад предлагаха замръзнали, отчетливи картини на битката, разгаряща се вече от всички страни: вълна след вълна стрели се сипеха по фланговете на баргастите, устремният щурм на Сагант и неговите копиеносци бързо се приближаваше към най-задните вражески воини… а те, съвсем безразлични към заплахата в тила им, продължаваха да напират напред и нагоре.

Но в атаката имаше логика — ако успееха да разкъсат ак’ринския легион, пред тях щеше да се отвори път, а в настъпилия хаос след пробива копиеносците щяха да се смесят с пехотинците и да си пречат взаимно; стрелците пък щяха безполезно да се лутат в сумрака, за да различат неприятел от свой. Целият ред в боя щеше да се изгуби.

Инталас гледаше невярващо как легионът се огъва. Баргастите вече бяха оформили клин и той се забиваше все по-дълбоко.

Пробиеха ли и излезеха ли на чист терен, без съпротива пред себе си, можеха да се обърнат и да дадат силен отпор — можеха дори да контраатакуват, да почнат да избиват пръснатите пехотинци и обърканите копиеносци.

Инталас се извърна към трийсетимата си съгледвачи и викна:

— След мен!

И ги поведе по задния склон на хълма в тръс, а после в галоп, за да заобиколят и да се озоват срещу очаквания пробив в легиона.

— Когато баргастите пробият, нападаме, разбрахте ли? Стрели, а после сеч със сабите — в самото острие на клина. Тъпчем ги, забавяме ги, задържаме ги — дори със собствените ни мъртви коне и собствените ни мъртви тела, задържаме ги!

Успя да види как една трета от крилото стрелци се отдръпна на изток — реагираха на заплахата, но може би нямаше да са готови навреме.

„Проклетите варвари!“

Инталас, третата дъщеря на Скиптъра, се изправи на стремената, впила поглед в огъващите се редици на легиона. „Деца мои, майка ви няма да се върне у дома. Никога повече няма да види лицата ви. Никога…“

Внезапен взрив накара конете да се олюлеят. Земята изригна… и тя видя човешки фигури, кръжащи из въздуха, изхвърлени на една страна, докато бурята поразяваше фланга на запад, биеше и събаряше хълмовете, поглъщаше ги цели. Инталас едва успя да се задържи на коня си и зяпна с ужас кипналия гребен от огромни канари и назъбени скали, който се вдигна над съседния хълм…

Нещо огромно и плътно надвисна от най-близкия облак — извиси се и изпълни половината небе. А основата му врязваше извита вълна пред него, сякаш разкъсваше самата земя. Лавината се изсипа по склона в грохотна вълна.

Цяло крило конни копиеносци просто изчезна под яростния порой, а след това първите канари се стовариха в кипящото множество баргасти и ак’рини.

В този момент удари мълнията. Камшици сребристи лъчи заплющяха от тъмния надвиснал облак и раздраха овъглени пътеки през копиеносците на Сагант и залитащите отстъпващи пехотинци. Тела пламваха като факли — мъже, жени, коне, — светкавицата затанцува от желязо на желязо в безумна паяжина от огън и разруха. Плът изригваше на взривове от кипнала кръв. Коси пламваха като сухи тръстики…

Някой крещеше в ухото й. Инталас се обърна… а после махна с ръка — трябваше да бягат. Далече от бурята, далече от касапницата — трябваше да…

Оглушителна бяла светлина. Непоносима болка, а след нея…

Сякаш мечът на бог бе посякъл през хълмовете от другата страна на долината, нито един хребет не беше останал. Нещо огромно и неумолимо бе тласнало върховете в долината и бе погребало лагера на Змиеловите под грамада каменни отломки. Тук-там между канарите се мяркаха останки — късове платнища и кожа, раздрани дрехи, чучела фетиши, вързопи с пера, разцепени колове — имало беше и премазана плът, макар вече да бяха останали само оглозганите кости, счупени, разбити, стърчащи — още по-ужасна бе черната коса, отпрана от черепите от клюновете на враните и пометена от вятъра по целия склон пред тях.

Ригис бе избутал настрани онемелия Бакал и гледаше намръщено кошмарната сцена. След малко плю на земята и викна:

— Това ли е нашият враг, Боен водач? Ба! Земен трус! Какво, срещу скали и пръст ли ще воюваме? Хълмовете ли ще мушкаме? Реките ли ще караме да кървят? Доведе ни до това? На какво се надяваш? Да те молим да ни изведеш от разгневената земя? — Извади тълвара си. — Стига сме си губили времето. Изправи се на честен двубой пред мен, Онос Т’уулан — оспорвам правото ти да водиш Бялото лице на Баргаст.

Туул въздъхна.

— Отвори си очите, Ригис. Какво разместване на земята не оставя цепнатини? Събаря върховете на хълмове, без да докосне подножията им? Изравя три — може би повече — бразди през равнината, и всички се сливат в тази долина, всяка удря в центъра на лагера на Змиеловите? — Посочи северния ръкав на долината. — Какво земетресение посича стотици бягащи баргасти? Виждаш ли ги, Ригис — виждаш ли пътя от кости?

— Нападатели ак’рини, възползвали се от отчаянието на оцелелите. Отвърни на предизвикателството ми, страхливецо!

Туул погледна замислено огромния воин. Нямаше още трийсет, но коланът му бе отрупан с бойни трофеи. Обърна се към другите и заговори високо:

— Оспорва ли някой Ригис и желанието му да бъде Боен водач на Бялото лице на Баргаст?

— Той все още не е Боен водач — изръмжа Бакал.

Туул кимна.

— А ако убия Ригис тук, сега, ще извадиш ли оръжие и ще ме предизвикаш ли на двубой, Бакал? — Огледа бавно останалите. — Колко от вас ще поискат същото? Ще застанем ли тук, над раздрания гроб на клана на Змиеловите, и ще пролеем ли още баргастка кръв? Така ли ще почетете своите паднали Бели лица?

— Те няма да те последват — каза Ригис с блеснали очи. — Освен ако не отвърнеш на предизвикателството ми.

— А ако отвърна, Ригис, тогава ще ме последват, така ли?

Воинът се изсмя презрително.

— Още не съм готов да говоря от тяхно име…

— Току-що го направи.

— Стига си увъртал с празни думи, Онос Т’уулан. — Ригис се разкрачи и стисна тежкия си тълвар. Зъбите му лъснаха в сплетената брада.

— Ако ти беше Боен водач, Ригис — каза Туул, все така отпуснал ръце, без да помръдва, — щеше ли да убиеш най-добрите си воини само за да докажеш правото си на власт?

— Всички, които посмеят да ми се противопоставят, да!

— Значи би властвал от страст към властта, а не от дълг към своя народ.

— Най-добрите ми воини не биха намерили повод да ме предизвикат, преди всичко — отвърна Ригис.

— Биха намерили. Веднага щом решат, че не са съгласни с теб, Ригис. И това ще те терзае дълбоко, някъде в ума ти. Всяко решение, което взимаш, неволно ще те води до претегляне на рисковете и скоро ще си привлякъл обкръжение от блюдолизци — онези, чиято вярност си купил с услуги — и ще седиш като паяк в центъра на паяжината си, ще се стряскаш и от най-малкото трепване на всяка нишка. Колко можеш да се довериш на приятелите си, като знаеш как си ги купил? Колко скоро ще се окаже, че се огъваш пред всеки порив на желание сред своя народ? Изведнъж тази власт, за която толкова жадуваш, ще се окаже затвор. Стремиш се да удовлетвориш всеки и така не удовлетворяваш никого. Търсиш очите на най-близките до теб и се чудиш дали можеш да им вярваш, чудиш се дали усмивките им не са само лъжливи маски, чудиш се какво казват зад гърба ти…

— Стига! — изрева Ригис. И нападна.

Кремъчният меч се появи като по магия в ръцете на Т’уулан. Блесна като светлина.

Ригис залитна настрани и се свлече на коляно. Прекършеният му тълвар тупна на земята на четири крачки от него — ръката на воина все още стискаше здраво дръжката. Той примига надолу към гърдите си, сякаш търсеше нещо, а кръвта рукна от чуканчето на китката му — рукна, но потокът бързо се изцеди. Със здравата си ръка той опипа дългия прорез в ризницата си от щавена кожа, от който заблика лъскава кръв. Прорез точно над сърцето му.

Вдигна стъписано очи към Туул, отпусна се и седна.

След миг падна на една страна и повече не помръдна.

Туул се обърна към Бакал.

— Искаш ли да си Боен водач, Бакал? Ако искаш, вече си. Отстъпвам командата на Бялото лице Баргаст. На теб… — Обърна се към другите. — На който и да е от вас. Ще съм страхливецът, който искате да бъда. Друг някой ще понесе отговорността за това, което предстои — не аз, никога повече. В последното си слово като Боен водач ви казвам това: съберете Бялото лице на Баргаст, съберете всички кланове и тръгнете към Ледер. Потърсете убежище. Гибелен враг се е върнал в тези равнини, древен враг. Или останете — и Белите лица ще загинат всички. — Избърса върха на меча си в туфа трева и го хлъзна в ножницата под лявата си ръка. — Един достоен воин лежи мъртъв. Сенан понесоха загуба този ден. Вината е моя. Сега, Бакал, ти и другите можете да се дърлите над плячката, но тези, които паднат, няма да обвиняват мен.

— Не те оспорвам, Онос Т’уулан — каза Бакал и облиза пресъхналите си устни.

Туул потрепери.

В последвалата тишина нито един от воините не проговори.

„Проклет да си, Бакал. Бях почти… свободен.“

Бакал заговори отново:

— Боен водач, предлагам да огледаме мъртвите в долината, да разберем какво оръжие ги е покосило.

— Ще изведа баргастите от тази равнина — заяви Туул.

— Клановете ще се откъснат, Боен водач.

— Те вече се откъсват.

— Ще имаш само клана Сенан.

— Ще го имам ли?

Бакал сви рамене.

— Няма полза да избиеш хиляда воини Сенан. Няма полза да те предизвикваме — никога не бях виждал меч да пее толкова бързо. Няма да те обичаме, но ще те следваме.

— Дори ако съм водач, който не предлага услуги ли, Бакал? Който не купува вярност от никого?

— Тези твои думи бяха истина, Онос Т’уулан. В това ти беше… честен. Но не бива да останем толкова… слепи. Моля те, кажи ни какво знаеш за този враг, който убива с камъни и пръст. Не сме глупаци, които сляпо да се опълчат на нещо, което не може да бъде победено…

— А пророчествата, Бакал? — И Туул се усмихна лукаво, видял намръщеното му лице.

— Пророчествата могат да се тълкуват всякак, Боен водач. Е, ще говориш ли?

Туул махна към долината под тях.

— Това не е ли достатъчно красноречиво?

— Купи верността ни с истината, Онос Т’уулан. Дари ни всички с равна мяра.

„Да, така ставаш водач. Всичко друго е под съмнение. Всеки друг път е непроходим лабиринт от заблуди и цинизъм.“

Туул кимна и каза:

— Нека първо погледнем падналите Змиелови.

Двамата съгледвачи дойдоха по залез. Бяха млади и Марал Еб — седеше край огъня от тор, над който цвърчаха късове конско месо — не им знаеше имената, но възбудата, която видя на лицата им, събуди вниманието му. Той посочи единия и нареди:

— Ти ще говориш. И по-бързо — каня се да ям.

— Бойна група Сенан — каза съгледвачът.

— Къде?

— Бяхме тръгнали по дирята на Змиеловите, Боен водач. Вдигнали са лагер в една падина на по-малко от левга оттук.

— Колко?

— Сто, не повече. Но, Боен водач, има още нещо…

— Казвай бързо!

— Онос Т’уулан е с тях.

Марал Еб се изправи.

— Сигурен ли си? Само със сто? Глупак!

Двамата му по-малки братя притичаха, чули думите му, и Марал Еб се ухили.

— Размърдайте воините — ще ядем в поход.

— Сигурен ли си, Марал? — попита единият му брат, най-малкият от тримата.

— Удряме — изръмжа Бойният водач. — В тъмното. Избиваме ги. Но никой да не убива Туул. Да го ранят, да, но да остане жив. Ако някой го убие от нехайство, ще заповядам жив да го одерат и после да го опекат. Хайде, бързо — боговете ни се усмихват.

Бойният водач на бараните поведе своите четири хиляди воини през хълмистите равнини в гълтащ земята бяг. Съгледвачът, който бе докладвал, тичаше леко на двайсет крачки пред тях, водеше ги по дирята; други се бяха пръснали по фланговете. Луната все още не бе изгряла, а и когато изгрееше, щеше да е бледа — в тези нощи най-ярката светлина идваше от накъсаните резки на юг, а и тя едва стигаше, за да хвърля сенки.

Съвършена нощ за удар. Никое от другите племена изобщо нямаше да разбере истината — в края на краищата със смъртта на Туул и сто несъмнено елитни воини Сенан щяха да са осакатени и кланът Баран бързо щеше да спечели надмощие, след като Марал Еб придобиеше статута на Боен водач на всички Бели лица на Баргаст. А не беше ли в интерес на всеки воин на Баран да скрие истината? Моментът беше идеален.

Оръжията и броните бяха стегнати и загърнати в платно и кожа и войската тичаше в почти пълна тишина. Скоро предният съгледвач забърза обратно към колоната. Марал Еб даде знак и воините зад него спряха.

— Долината е на двеста крачки напред, Боен водач. Запалили са огньове. Ще има постове…

— Не ме учи какво да правя — изръмжа Марал Еб и привика братята си. — Сагал, вземи своите Трошачи на черепи на север. Кашат, ти отведи своите хиляда на юг. Стойте на сто крачки от постовете, ниско до земята, и оформете дълбок полумесец. Няма как да избием стражите безшумно, тъй че изненадата няма да е пълна, но имаме смазващо числено превъзходство, тъй че е все едно. Аз ще поведа моите две хиляди право навътре. Никой не бива да избяга, тъй че оставете петстотин души пръснати широко зад вас. Може да ги подкараме на запад за малко, тъй че гледайте да сте готови да завъртите полумесеците си, за да затворим този път. — Замълча. — Чуйте добре това. Тази нощ нарушаваме най-святия закон на Белите лица — но нуждата укрепва ръката ни. Онос Т’уулан предаде баргастите. Отне ни честта. Заклевам се тук, пред всички, да обединя отново клановете ни и да ни поведа към слава.

Лицата около него бяха сдържани, но той успя да види блясъка в очите на хората си. Бяха с него.

— Тази нощ ще почерни душите ни, братя мои, но през остатъка от живота си ще ги пречистим. Вървете!

Онос Т’уулан седеше до гаснещия огън. Лагерът бе затихнал — всички мислеха за онова, което им беше казал, и се мъчеха да приемат истината, да я осъзнаят.

Вековете смиряват и най-великите народи, разголват всички самозаблуди. Гордостта има своето място, но не и за сметка на трезвата истина. В Дженабакъз Белите лица ходеха с високо вдигнати глави, сякаш не съзнаваха, че културата им отива към неизбежния си край. Че са ги изтласкали в негостолюбиви земи. Че ферми, а след тях градове се вдигат по земя, която някога са смятали за свещена, за своя по право, за свои ловни полета и пасища. А навсякъде около тях бъдещето показваше лица много по-ужасни и гибелни от всичко, което можеше да постигне бялата боя — когато Хъмбръл Тор ги беше довел тук, на този континент, го беше направил с пълното съзнание за предстоящото заличаване на неговите баргасти, ако останат в Дженабакъз, обсадени от напредъка.

Пророчествата изобщо не засягат такива неща. По природа те са проглас на себичност, изпълнени с гордост и бляскави съдби. Хъмбръл Тор обаче бе успял хитро да извърти едно-две от тях така, че да са от полза.

„Жалко, че си отиде — бих предпочел да съм до него, вместо на негово място. Бих предпочел…“

Туул бавно затвори очи. „Ах, Хетан… деца мои… простете ми.“

Стана и се извърна към най-близкия огън.

— Бакал.

— Боен водач?

— Извади камата си, Бакал, и ела при мен.

Воинът за миг замръзна. После стана и извади ножа си. И се приближи колебливо, несигурно.

„Моите воини… достатъчно кръв се проля.“

— Забий го дълбоко, точно под сърцето ми. Когато падна, започни да викаш — колкото можеш по-силно. Викай: „Туул е мъртъв! Онос Т’уулан лежи пронизан! Бойният ни водач е убит!“ Разбираш ли ме, Бакал?

Воинът зяпна и бавно отстъпи назад. Други бяха чули думите на Туул и вече се надигаха, събираха се. Туул пристъпи към Бакал.

— Побързай, Бакал — ако цениш живота си и живота на родствениците си тук. Трябва да ме убиеш… веднага!

— Боен водач! Аз няма да…

Ръцете на Туул излетяха напред и стиснаха дясната китка и пръстите на Бакал около дръжката на ножа.

Той изпъшка, опита се да се изтръгне, но се оказа безпомощен срещу силата на Туул. Имассът го придърпа към себе си.

— Запомни — викай, че съм мъртъв! Това е единствената ви надежда…

Бакал се опита да пусне ножа, но огромната, широка като лопата ръка на Туул стискаше пръстите му като пръстчета на дете. Другата, стиснала китката му, го придърпа неумолимо напред.

Върхът на ножа се опря в кожената броня на Туул.

Бакал се задърпа отчаяно, но стиснатата му от Туул ръка не помръдна. Баргасът опита да се смъкне на колене и ставата на лакътя му изпука изкълчена. Той зави от болка.

Другите воини — замръзнали наоколо — изведнъж се втурнаха към тях.

Но Туул не им остави време. Заби камата в гърдите си.

Внезапна, заслепяваща болка. Той пусна китката на Бакал, залитна назад и зяпна забития до дръжката в гърдите му нож.

„Хетан, обич моя, прости ми.“

Около него вече ехтяха викове — страх, ужасна паника, а след това Бакал, на колене, вдигна глава и срещна погледа му.

Беше изгубил глас, но го помоли с очите си. „Извикай моята смърт! Духовете да ме вземат — извикай я силно!“ Имасс залитна и падна тежко по гръб.

Смъртта. Забравил бе горчивата й целувка.

„Толкова отдавна… отдавна.“

„Но познах един дар. Вкусих въздуха в дробовете си… след толкова време… след векове на прах. Сладкия въздух на любовта… но сега…“

Зацапани от нощ лица се струпаха над него, бяла боя като кост.

„Черепи? Ах, братя мои… ние сме прах…“

„Прах и нищо друго…“

Марал Еб чу тревожните викове от лагера на Сенан. Изруга, надигна се и ясно видя стражите — всички тичаха назад към лагера.

— Проклети богове! Трябва да нападнем…

— Чуйте! — извика съгледвачът. — Боен водач… чуй какво викат!

— Какво?

А после чу. Очите му бавно се разшириха. „Възможно ли е да е истина? Нима Сенан са взели нещата в свои ръце?“

„Разбира се! Та те са баргасти! Бели лица!“

Вдигна високо меча си и изрева:

— Баран! Чуйте думите на своя боен главатар! Приберете оръжията! Предателят е убит! Онос Т’уулан е убит! Да слезем долу и да срещнем братята си!

В отговор — оглушителен вой.

„Ще трябва да издигнат някого — няма да отстъпят върховенството толкова лесно. Като нищо може да пролея нечия кръв тази нощ все пак. Но никой няма да остане дълго на пътя ми. Аз съм Марал Еб, убиец на стотици.“

„Пътят е открит.“

„Открит е.“

Бойният водач на Баран поведе воините си към долината.

За да вземе плячката си.

Хетан се събуди в нощта. Широко отворените й, но невиждащи очи се напълниха със сълзи. Въздухът в юртата беше спарен, тъмнината тежеше, задушаваща като саван. „Съпруже мой, сънувах полета на душата ти… сънувах милувката й на устните ми. Миг, само миг, а после сякаш буен вятър те отвя.“

„Чух вика ти, съпруже.“

„О, такъв жесток сън, любими.“

„А сега… прах надушвам във въздуха. Изгнили кожи. Сухия вкус на стара смърт.“

Сърцето й туптеше като траурен барабан, силно, тежко. „Този вкус, миризмата.“ Посегна и опипа устните си. И усети по тях прашинки.

„О, любими, какво се е случило?“

„Какво се е случило…“

„С моя съпруг — с бащата на моите деца — какво се е случило?“

Пое хрипливо дъх и прогони непристойния страх. Такъв жесток сън.

Кучето до постелята на сина им тихо изскимтя, а след миг детето изведнъж изхлипа и заплака.

И тя узна истината. Такава горчива истина.

Присвита във високите треви, Ралата огледа струпаните около огъня фигури. Никоя не беше помръднала, откакто ги наблюдаваше. Но конете се дърпаха на коловете и дори оттук тя можеше да надуши страха им. А не го разбираше, защото не можеше да види нищо — никаква заплаха, отникъде.

Все пак беше странно, че никоя от сестрите й не се беше събудила. Всъщност те изобщо не се движеха.

Объркването й се смени с тревога. Нещо не беше наред.

Погледна назад към дерето, където бе оставила коня си. Животното изглеждаше съвсем спокойно. Ралата прибра оръжията си, изправи се и застъпва безшумно напред.

Хесанрала може да беше твърдоглава млада глупачка, но беше Акрата — трябваше вече да е станала и да събира другите с безмълвния език на жестовете — змия ли пълзеше между копитата на конете? Миризма някаква във вятъра?

Не, нещо изобщо не беше наред.

Когато се приближи на десетина крачки, подуши миризмата на жлъчка, изпражнения и кръв.

Ралата се приближи още. Бяха мъртви. Вече го знаеше. Не бе успяла да ги защити… Но как? Що за враг можеше да се е промъкнал до тях? Та те бяха баргасти! Акрата! Още по здрач се бе приближила достатъчно, за да наблюдава как подготвят бивака си. Видяла беше как изтриха конете. Видяла беше как ядоха и пиха бира от меха на Хесанрала. Не бяха оставили пост — явно разчитаха на конете, ако се приближи някаква опасност. Но Ралата бе останала будна, дори беше видяла как по едно време конете се раздвижиха тревожно.

Под миризмата на смърт имаше още нещо, мазна горчивина, която й напомняше за влечуги. Пак погледна ак’ринските коне — не, не се дърпаха боязливо от змия в тревите. Мятаха глави, изпъваха уши в една посока, после в друга, въртяха очи.

Пристъпи предпазливо към светлината на огъня. Щом се запалеше, сухата тор гореше жарко, но не ярко, бързо затихваше до буци пулсираща пепел. В смътно бледата им светлина успя да види прясна кръв и лъснало месо, месо от посечените тела.

Никакви забивания на нож, никакви прободни рани. Не, тези рани бяха нанесени от ноктите на огромен звяр. Мечка? Огромна котка? Но ако беше така, защо звярът не беше отмъкнал поне едно тяло… да се нахрани? Защо бе пренебрегнал конете? И как така Ралата не бе видяла нищо? Как така никоя от сестрите й не бе успяла да нададе предсмъртен вик?

Изкормени, с прерязани гърла, с разпрани гърди — видя гладко отсечените от корен ребра. Нокти, остри като мечове — или наистина мечове? Изведнъж си спомни, преди години, на един далечен континент, който някога бяха наричали свой дом, онези гигантски двукраки гущери. К’Чаин Че’Малле, подредени в безмълвни редици пред града, наречен Корал. Мечове в краищата на китките им вместо длани… но не, раните, които виждаше тук, бяха други. Какво тогава бе събудило този спомен?

Ралата бавно вдиша, дълбоко, силно, превъртя лютите миризми в ума си. „Мирисът, да. Макар че тогава беше по-… спарен, по-наситен със смърт.“

„Но вкусът на езика — същият.“

Конете се задърпаха, замятаха глави, изпънаха въжетата докрай. Смътен полъх на вятър — шушнене на криле…

Ралата се хвърли по очи на земята, превъртя се и запълзя към краката на конете — трябваше да се скрие от онова, което бе надвиснало горе.

Във въздуха се чу тупане, съсък на изпъната кожа… тя зяпна нагоре в нощта, засече огромен крилат силует, погълнал откос звезди. Внезапен блясък — и изчезна.

Конете се укротиха.

Чу смях в главата си — не собствения си смях, а нещо студено, презрително, което вече заглъхваше в някаква вътрешна далечина. А после и ехото си отиде.

Ралата се измъкна между краката на конете и се изправи. Съществото бе отлетяло на северозапад. Разбира се, нямаше как да се улови дирята му, но имаше посоката.

Не бе успяла да защити сестрите си. Но може би щеше да успее да отмъсти за тях.

Пустинните земи с основание бяха наречени така, но пък Торент винаги го беше знаел. За последен път бе намерил вода преди два дни и меховете, вързани за седлото, щяха да стигнат за не повече от още един. Пътуването нощем бе единствената възможност, след като бе разгарът на лятото, но конят му бе измършавял, а единственото, което можеше да види пред себе си под смътната лунна светлина, бе огромна плоска шир от изпечена от слънцето глина и късове натрошен камък.

През първата нощ след раздялата му с Кафал и Сеток се беше натъкнал на разрушена кула, разядена като гнил зъб, стените й като че ли се бяха стопили от неимоверна горещина. Разрушението беше толкова дълбоко, че не бе оцелял нито един прозорец, никаква облицовка дори и скелетът на конструкцията се виждаше като хлътнала решетка, оплетена с нещо като усукани въжета. Никога не беше виждал нещо, което и в най-малка степен да наподобява това, и суеверният страх му попречи да се приближи.

Оттогава не беше видял нищо интересно, нищо, което да наруши монотонността на безжизнения пейзаж. Никакви могили, никакви хълмове, нито дори древни останки от кошари за мириди, родара и кози, каквито често можеше да се намерят из Оул’дан.

Малко преди разсъмване пред него, точно на пътя му, се очерта изгърбена фигура, едва стърчаща над напуканата скала. Прокъсана опърпана кожа, заметната върху свитите тесни рамене. Рядка сива коса сякаш се рееше над главата, понесена от смътната въздишка на вятъра. Плетена пола от гнили ивици змийска кожа се диплеше надолу по седящото тяло. Той се приближи. Фигурата беше с гръб към него, неподвижна. Торент спря на пет крачки зад нея.

Труп ли беше? Ако се съдеше по спеченото теме под рехавата коса, вероятно да. Но кой щеше да остави просто така свой близък в тази безжизнена равнина?

И изведнъж фигурата проговори и Торент се сепна.

— Глупакът. Точно той ми трябваше.

Гласът стържеше като пясък, кух като издълбана от вятъра пещера. Не можеше да се разбере дали е на мъж, или на жена.

— И какво да правя сега? — с нещо като тихо ръмжене продължи гласът.

Воинът оул се поколеба, после каза:

— Говориш езика на моя народ. Оул ли си? Не, не може да си оул. Аз съм последният. А облеклото ти…

— Нямаш отговор значи. Е, това се очакваше. Всъщност изненадата е чувство толкова рядко за мен, че вече не помня вкуса й. Нека да е по твоему тогаз — този свят и нуждите му са твърде необятни за такъв като теб. Той щеше да се справи по-добре, разбира се, но вече е мъртъв. Това е толкова… дразнещо.

Торент слезе от коня и свали единия мех.

— Сигурно си прежаднял, старче.

— Да, гърлото ми е попресъхнало, но нищо не може да се направи за това.

— Имам малко вода…

— Която ти трябва повече, отколкото на мен. Все пак жестът е мил. Глупав, но пък повечето мили жестове са такива.

Торент заобиколи, за да застане срещу стареца, и се намръщи. По-голямата част от лицето му беше скрита в сянката на изпъкнало чело, но се виждаше нещо като грубо сплетени плитки или нишки. Успя да зърне смътен блясък на зъби, потрепери и неволно направи жеста „зло да бяга“.

Отвърна му хриплив смях.

— Вашите духове на вятъра и пръстта, воин, са мои деца. И си въобразяваш, че такива защити ми действат? Но чакай, има я все пак, нали? Дългата нишка на обща кръв помежду ни. Може да съм глупава да си мисля такива неща, обаче ако някой си е спечелил правото да е глупав, то със сигурност съм аз. Тъй че се подчинявам на този… жест.

Фигурата се надигна с потракване на кокали и скърцане на сухи стави и Торент видя дългите масури на голи спаружени гърди; кожата бе напукана и прогнила, хлътналият корем — посечен и нарязан. Ръбовете на раните бяха засъхнали и спечени, а в самите цепнатини имаше толкова тъмнина, че сякаш тази жена бе изсъхнала отвътре и беше цялата отвън.

Торент облиза пресъхналите си устни, преглътна и промълви едва чуто:

— Мъртва ли си?

— Живот и смърт е толкова стара игра. Твърде стара съм, за да я играя. Знаеш ли, тези устни някога са докосвали устните на Сина на Тъмата. В дните на нашата младост, в един свят далече от този. Далече, да, но не много по-различен в крайна сметка. Но каква полза от тези мрачни уроци? Виждаме и правим, но нищо не знаем. — Съсухрената й ръка направи въртелив жест. — Глупакът забива нож в гърдите си. Мисли си, че е свършило. Той също нищо не знае, защото, виждаш ли, аз няма да пусна.

Думите, колкото и да бяха объркващи, все пак смразиха Торент. Мехът се люшна в ръката му, сякаш му се присмя с тежината си.

Главата се вдигна и под изпъкналия лоб Торент видя лице от мъртва кожа, опъната над изпъкнали скули. Черни дупки се впиха в него над вечна усмивка. Сплетените нишки, за каквито ги бе помислил, се оказаха ивици кожа — сякаш някой ноктест звяр беше раздрал лицето на старата жена.

— Трябва ти вода. На коня ти му трябва зоб. Ела с мен и ще спася безполезния ви живот. После, ако имате късмет, може и да намеря причина да ви оставя живи.

Нещо подсказа на Торент, че да й откаже е невъзможно.

— Името ми е Торент.

— Знам ти името. Едноокия вестител ме помоли за теб. — Тя изсумтя. — Сякаш съм прочута с милостта си.

— Едноокия вестител ли?

— Мъртвият ездач, от Долината на Гуглата. Не знае покой напоследък. Поличба, жестока като смях на врана, тъй иде Ток-младши — но нима не ценя интимността на сънищата си? Груб е.

— Той и моите сънища терзае, Стара…

— Не ме наричай така. Това е… неточно. Наричай ме по име, а името ми е Олар Етил.

— Олар Етил — каза Торент. — Той ще дойде ли пак?

Тя кривна глава и помълча за миг.

— Както скоро ще открият, за тяхно съжаление, отговорът е да.

Слънчева светлина се изсипа над грозната сцена. Присвил изкълчената си ръка, Бакал стоеше с още неколцина сенани. Зад тях новопровъзгласилият се Боен водач на Белите лица Марал Еб викаше на воините си да се събудят. Изтеклата нощ бе дълга. Въздухът миришеше на разлята бира и повръщано. Бараните се надигаха с недоволно сумтене, не им се искаше да оставят блажената забрава на съня.

Пред Бакал и другите бе равната земя, където доскоро беше бивакът им — нито шатра не беше останала, нито един огън не тлееше вече. Сенаните, смълчани и мрачни, бяха готови да започнат своя поход към дома. Недоволен ескорт за новия Боен водач.

Мухите също се будеха. Врани кръжаха горе и скоро щяха да накацат, за да се хранят.

Тялото на Онос Т’уулан беше насечено, плътта обезкостена и парчетата разхвърляни навсякъде. Костите му бяха грижливо натрошени, парчетата разхвърляни. Осем воини на Баран се бяха опитали да счупят кремъчния меч и се бяха провалили. Накрая го бяха бутнали в огън, накладен от тор и дрехите и кожите на Туул, а след това, след като всичко бе изгоряло, десетки воини барани бяха пикали върху опушения камък, за да го строшат. Бяха се провалили, но оскверняването бе пълно.

Гневът на Бакал кипеше черен и хапещ като киселина. Но колкото и силен да беше, не можеше да разкъса възела на вината, стегнал самото ядро на съществото му. Още усещаше дръжката на камата в ръката си, можеше да се закълне, че отпечатъкът й ще остане на дланта му като дамга. Гадеше му се.

— Той има свои в лагера ни — каза воинът до него, едва чуто. — Жени на Баран, омъжени за сенани. И други. Жената на Столмен, майка й. Знаем каква ще е съдбата на Хетан — а Марал Еб няма да ни позволи да тръгнем преди него — не ни вярва.

— И не би трябвало, Страл — отвърна Бакал.

— Да бяхме ние повече, а те — по-малко…

— Знам.

— Бакал, казваме ли на Бойния водач? За врага, който описа Онос Т’уулан?

— Не.

— Тогава той ще ни отведе на смърт.

Бакал го погледна намръщено.

— Не сенаните. — Огледа лицата пред себе си, за да прецени въздействието на думите си, и кимна. — Трябва да се откъснем.

— В империята Ледер — каза Страл. — Както каза Туул. Договаряме поселение. Сключваме мир с ак’рините.

— Да.

Замълчаха отново и очите им неизбежно се извърнаха към сцената пред тях. Към останките на поругания им Боен водач, към безбройните знаци на жестоко светотатство. Към това тъжно, осквернено утро. Към тази мръсна, прокълната земя. Враните бяха накацали и вече подскачаха наоколо, клюновете кълвяха.

— Ще я осакатят и ще заколят децата — каза Страл и се изплю, за да се изчисти от мръсотията на думите. — До вчера, Бакал, ние щяхме да се включим. Всеки от нас щеше да я вземе. Един от нашите ножове като нищо можеше да вкуси мекотата на детските гърла. А сега, виж ни. Пепел в устата ни, прах в сърцата ни. Какво стана? Какво ни направи той?

— Показа ни бремето на достойния мъж, Страл. А то жили, да.

— Използва те жестоко, Бакал.

Воинът погледна отеклата си ръка и поклати глава.

— Аз го провалих. Не разбрах.

— Ако ти си го провалил — изръмжа Страл, — значи всички го провалихме.

Нямаше смисъл да оспорва това, реши Бакал.

— Като си помислиш, че го наричахме страхливец…

Пред тях и зад тях враните танцуваха.

Някои пътища е по-лесно да се оставят от други. Мнозина вървят, за да търсят бъдещето, но намират само миналото. Други търсят миналото, за да го подновят, и откриват, че миналото изобщо не е такова, каквото са си го представяли. Човек може да върви, за да търси приятели, и да намери само непознати. Човек може да копнее за близост, но да намери само жестока самота.

Малко пътища предлагат дара на поклонничеството, място някъде напред и някъде в сърцето, и двете в края на пътя.

Вярно е също тъй, че някои пътища изобщо не свършват и че това поклонничество може да се окаже бягство от спасение, и всички тежести, които носи човек, трябва да се върнат отново там, откъдето са дошли.

Капка по капка кръвта градеше изтъркан камък и пръст. Капка по капка Пътят към Галан се откриваше. Изтощена, вечно на ръба на треската, Ян Товис, Кралицата на шейките, пълководец на хилядите обезсърчени и изгубени, водеше окаяните глупци все напред. Отстрани сенките се сгъстяваха в мрак, а тя все вървеше.

Глад мъчеше хората й. Жажда ги терзаеше. Животните залитаха и издъхваха. Беше забравила, че бе избрала този древен път, за да облекчи пътуването, да се промъкнат невидими през кралството на ледериите. Беше забравила, че трябваше да го оставят — а вече бе твърде късно.

Пътят беше повече от път. Беше река и течението й се усилваше, държеше здраво всичко, което носеше, и ставаше все по-бързо, все по-бързо. Тя можеше да се бори — всички можеха да се борят — и да не постигнат нищо повече освен да се удавят.

Капка по капка тя захранваше реката, а пътят ги теглеше напред.

„Отиваме си у дома. Исках ли това? Исках ли да позная всичко, което сме изоставили? Исках ли истината, край на загадките за нашите начала?“

„Поклонничество ли е това? Преселение? Ще намерим ли спасение?“

Никога не беше вярвала в такива неща. Нечакан благослов, блажено освобождение — това бяха мигновени опиянения, към които човек може да се пристрасти точно толкова лесно, колкото към всеки опиат, докато не зажаднее за фалшивото бягство толкова, че живият, разумен свят избледнява, изцеден от целия живот и почуда.

Не беше пророк. Но те искаха пророк. Не беше свята. Но молеха за благословията й. Посоката, която бе избрала, не обещаваше път към слава. Но те я следваха безпрекословно.

Кръвта й не беше река, но как течеше!

Никакъв усет не бе останал за време. Никакъв преход на светлина, за да бележи утро, обед и привечер. Тъмнина навсякъде около тях, напред и назад, тъмнина, раждаща на вихри спарен въздух, вкуса на пепел, вонята на овъглено дърво и напукан от огън камък. Колко дълго бе продължило? Представа нямаше.

Но хора зад нея падаха. Умираха.

„Къде е домът? Лежи отпред. Къде е домът? Изгубен далече зад нас.“

„Къде е домът? Вътре е, изкормен и кух, чака да бъде напълнен отново.“

„Къде е Галан?“

„В края на този път.“

„Какво е обещанието на Галан? Той е дом. Аз… трябва да преодолея това. В кръг и в кръг — развихрена лудост, лудост. Никога ли няма да се върне светлината? Това ли е шегата: че спасението е навсякъде около нас, макар да оставаме вечно слепи за него?“

„Защото вярваме… трябва да има път. Пътуване, изпитание, място, което да бъде намерено.“

„Вярваме в пътя. И като вярваме в него, го градим, камък по камък, капка по капка. Кървим заради вярата си и докато кръвта изтича, мракът се сгъстява…“

— Пътят към Галан не е път. Някои пътища… изобщо не са пътища. Обещанието на Галан не е от тук до там. То е от сега до тогава. Мракът… мракът идва отвътре.

Истина, а повечето истини са прозрения.

Тя отвори очи.

Зад нея от пресъхналите гърла се надигна стенещ хор. Хор на хиляди. Звукът се извиси в отпор на устремената черна вода по каменни брегове, изригна на вълна и затича между овъглени пънове, нагоре по склоновете отляво.

Ян Товис стоеше на брега, без да вижда реката, забързана покрай пръстите на ботушите й. Погледът й се бе извисил, вряза се през пелени от дим и се спря върху безмълвните тъмни руини на огромен град.

Градът.

Карканас.

Шейките се бяха върнали у дома.

„Нима… нима сме у дома?“

Въздухът бе като в гробница, като в запустяла крипта.

И тя видя, и разбра. „Карканас е мъртъв.“

„Градът е мъртъв.“

„Галан — ти ни излъга.“

Ян Товис нададе вой. Падна на колене в ледената вода на река Ерин.

— Излъга ни! Излъга!!!

Сълзи бликнаха от очите й, потекоха по страните й. Солени мъниста закръжиха и замъждукаха в безжизнената река.

Капка по капка.

Да захранят реката.

Йедан Дериг поведе коня си напред — копитата зачаткаха по камъните — и отпусна юздите, та животното да пие. Присви ранената си ръка и мълчаливо загледа коленичилата си изгърбена сестра.

Мускулите на челюстта му се стегнаха под брадата и той вдигна глава и присви очи към далечните развалини.

Пули пристъпи до него. Младото й лице се беше сгърчило от потрес.

— И ние… вървяхме… до това?

— Слепият Галан ни даде път — каза Йедан Дериг. — Но на какво държи един слепец повече от всичко друго? Само на онова, което е сладко в очите му — последните гледки, които е видял. Ние последвахме пътя към спомените му. — Сви рамене, помисли малко и добави: — Какво, в името на Блудния, очакваше, вещице?

Конят му беше пил достатъчно. Той дръпна юздите и го обърна.

— Сержант! Развърни войниците — пътуването свърши. Погрижи се за лагера. — Обърна се към двете вещици. — Вие двете, превържете раните на Сумрак и я нахранете. Ще се върна скоро…

— Къде отиваш?

Йедан Дериг се взря в Пули за миг, след това смуши коня и го подкара покрай вещицата надолу по брега.

На хиляда разтега по-натам каменен мост прекрачваше реката, а отвъд него широк път водеше към града. Под моста се бе образувала заплетена преграда, достатъчна, та реката да се разлее в издължена блатиста плитчина от отсамната страна.

Когато се приближи, Йедан видя, че повечето от преградата е сякаш от усукани метални пръти и тел.

Трябваше да забави коня, докато се промъкне през наноса, но най-сетне успя да го изкара нагоре от брега и на моста.

Копитата замятаха буци тиня. Под моста водата бе прорязала тесен, по-бърз канал. По двата бряга имаше ръждясала смет и отломки, чийто произход трудно можеше да се определи.

Щом излезе на пътя, погледът му се прикова в извисяващата се арка на градската порта. Но нещо в странната, чужда архитектура замая главата му и той се загледа към хоризонта вдясно — там от ниски тромави сгради се издигаха масивни кули. Не беше сигурен, но му се стори, че може да различи накъсани валма дим от върховете им. След малко реши, че това, което вижда, е от вятъра и че тягата в кулите издърпва нагоре пепел.

По пътя имаше купчини ръждясал метал и блуждаещи на светлината скъпоценни накити. Трупове бяха задръствали някога този път, но костите отдавна бяха изгнили на прах.

Пъстрата светлина мяташе бледи петна по стените на града… камъните, вече се виждаше ясно, бяха почернели от сажди, дебела кора, която лъщеше като обсидиан.

Йедан Дериг спря пред арката. Пътят бе отворен — никакви следи от порти не бяха останали, само буци ръжда на мястото на огромните панти. Виждаше широка улица отвъд арката и прах по камъните, като натрошен въглен.

— Напред, кон.

И принц Йедан Дериг влезе в Карканас.

Трета книга

Само прахта ще танцува

Намериха ме мъртвите в съня

на риболов край езера и в странни къщи

убежища за близките света напуснали

и в радостта от сетното събиране

сред тях се скитам с тиха благодат.

Посрещат ме със веща лекота

и не зачитат тъй презряното събуждане

оставило ме в тази нова самота

от пърхащи очи и дръпнати завеси.

Когато мъртвите намерят ме в съня

аз живи виждам ги във скритите места

от времето неоковани неостаряващи като желания.

Жената легнала до мен въздишката ми чува

в звъна на утрото и пита ме

дали лежа сломен от среща със скръбта

но няма да говоря за житейска самота

или за пусти брегове с рибари

или за къщи гдето никога не са живели

издигнати във подобаващия ред

да съградят познатите места за мъртвите.

Ще отпътувам някой ден в съня й

и ще ме види да ловя из тъмните води

пъстърва блеснала ще странстваме

през странни гледки във застиналия миг

докато ме оставя тя за светлината на деня.

Но както знаят мъртвите добре намира

риболовът отплатата си в радостна надежда

и вечно обично търпение и зная

че всички богове творци на сънища са и това

е дарът им блажената река на сън и сънища

в почуда гдето мъртвите си срещаме

и мъдрите пророци казват вярно

смъртта е само сън и ние вечно живи сме

в съня на живите защото съм видял

аз мъртъвците свои в нощно странстване

и казвам ви това:

те са добре.

Песен за сънища

Фишер

13.

Дойдоха късно в пустата земя и погледнаха със злоба шестте вълка, които ги наблюдаваха от ръба на хоризонта. С тях имаше стадо кози и десетина черни овце. Не отчетоха вълчето притежание на това място, защото за тях притежанието бе човешката корона, която никой друг нямаше право да носи. Зверовете бяха готови да споделят борбата за оцеляване, в лов и плячка, а вряскащите кози и блеещите овце имаха меки гърла и безгрижието бе съвсем обичайна слабост сред стадата. Още не бяха научили нрава на тези двукраки натрапници. Стада се поддържаха от много същества. Вълците често бяха споделяли храната си с врани и койоти и бяха спорили понякога с тромави мечки над вкусна плячка.

Когато се натъкнах на пастирите и дългата им къща на едно плато над долината, видях шест вълчи черепа на колове над главната порта. От пътуванията си като менестрел знаех достатъчно, за да има нужда да питам — в края на краищата това беше сказание, втъкано в нашия вид. Не бяха нужни думи и за мечите кожи по стените, нито за кожите от антилопа и окачалката от рога на лос. Нито вдигнах вежди при вида на купчината кости на бедерини в боклучната яма и на лешоядите, убити до отровеното месо, оставено за койотите.

Същата нощ пях и разказвах истории, за да се отплатя за подслона. Песни за герои и велики подвизи, и пастирите бяха доволни, бирата се лееше и яхнията бе вкусна.

Поетите приличат на същества, способни да се вмъкнат под кожата на мъж, жена, дете и звяр. Има някои тайно белязани сред тях, заклети в култа към дивото. И онази нощ споделих отровата си, а на заранта оставих безжизнена къща, без и едно псе останало да изскимти, и седнах на един хълм със свирката си, за да призова отново дивите зверове. Защитавам притежанието им, когато те не могат, и не вдигам глас в защита против обвинение в убийство. Но смирете ужаса си, приятели: не съществува никакъв универсален закон, който да приписва повече ценност на един човешки живот от този на див звяр. Защо изобщо трябва да си въобразявате друго?

Признания за двеста двадесет и три прояви на справедливост

Велтан Менестрела (известен като Лудия певец)

— Дойде при нас предрешен като херцог от някаква затънтена гранична крепост — място толкова отдалечено, че никой и не помисли да го заподозре. А поведението му, суровото му изражение и мълчанието му съвпадаха напълно с ленивите ни представи за такъв мъж. Никой от нас не можеше да оспори, че има нещо у него, някаква рядко виждана в един двор самоувереност. В очите му, като изпънали вериги вълци, подскачаше дивото — жриците направо се подмокряха. Но, както щяха да открият, семето му беше много силно. И не беше на Тайст Андий.

Силхас Руин разбърка огъня с пръчка да съживи пламъците. В тъмното се разлетяха искри. Руд гледаше смъртнобледото лице на воина, пъстрата игра на оранжевата светлина, която сякаш рисуваше по него кратки мигове живот.

Силхас Руин продължи:

— Властта се притегляше към него като късчета желязо към магнит… всичко изглеждаше толкова… естествено. Далечният му произход внушаваше представата за неутралност и би могло да се твърди, ако погледнем назад, че Драконъс наистина бе неутрален. Готов бе да използва всеки Тайст Андий, за да укрепи амбициите си, а как можехме изобщо да си представим, че в самата сърцевина на неговата страст има любов?

Погледът на Руд се плъзна встрани от Силхас Руин, нагоре и над дясното рамо на Тайст Андий към ужасните нефритени резки в нощното небе. Опита се да измисли какво да каже, коментар някакъв: нещо хитроумно може би, или разсъдливо, или цинично. Но какво знаеше той за любовта, такава, каквато я описваше Силхас Руин? Какво изобщо знаеше за този или за който и да е друг свят?

— Консорт на Майката Тъма: след време наложи претенцията си над тази титла, все едно беше роля, която е изгубил и която се е заклел да си възвърне. — Белокожият воин изсумтя, впил очи в мъждукащите пламъци. — Кои бяхме ние, та да оспорваме тази претенция? Децата на Майката по това време бяха престанали да говорят с нея. Все едно. Кой син не би предизвикал любовника на майка си — нов любовник, стар любовник, все едно… — Вдигна очи и се усмихна на Руд. — Може би това поне разбираш донякъде. В края на краищата Удинаас беше първият и единствен любовник на Менандори.

Руд отново извърна поглед.

— Не съм сигурен дали е била замесена любов.

— Може би не. Искаш ли още чай, Руд Елале?

— Не, благодаря. Прекалено е силен.

— Трябва. За предстоящото пътуване.

Руд се намръщи.

— Не разбирам.

— Тази нощ ще пътуваме. Има неща, които трябва да видиш. Не е достатъчно просто да те водя насам-натам — не очаквам вярна хрътка по петите си, очаквам приятел, който да стои до рамото ми. Да гледаш означава да проумяваш все повече, а това ще ти трябва, когато решиш.

— Какво да реша?

— Чия страна ще вземеш във войната, която ни чака, наред с други неща.

— Други неща. Например?

— Къде да дадеш отпор и кога. Майка ти с основание избра смъртен за твой баща, Руд. Неочаквани сили произтичат от такова съчетание: рожбата често притежава най-добрите черти на двамата.

Камък изпука в огъня и стресна Руд.

— Казваш, че ще ме водиш до разни места, Силхас Руин, и че не искаш да съм само едно вярно и послушно куче. Но накрая може да стане така, че изобщо да не избера да застана до тебе. Тогава какво? Какво ще стане, ако се окажа срещу теб в тази война?

— Тогава един от нас ще умре.

— Баща ми ме остави на твоите грижи — така ли предаваш доверието му?

Силхас Руин оголи зъби в мрачна усмивка.

— Руд Елале, баща ти те остави под моите грижи не от доверие — твърде добре ме познава за това. Приеми го като първия си урок. Той споделя обичта ти към Имасс от последното им убежище, Рефугиума. Онова селение — и всяко живо същество в него — е в опасност от унищожение, ако войната бъде изгубена…

— Но портата е запечатана!

— Никой печат не е съвършен. Волята и страстта разяждат като киселина. Добре. Глад и амбиция са може би по-точни описания за това, което връхлита портата. — Взе оставеното край жаравата почерняло котле и отново напълни чашата на Руд. — Пий. Отклонихме се. Говорех за древни сили — за твоите родственици, ако щеш. Между тях Елейнт. Беше ли Драконъс истински Елейнт? Или беше нещо друго? Единственото, което мога да кажа, е, че носеше кожата на Тайст Андий за известно време, може би като горчива шега, за да се подиграе с нашата самонадеяност — кой може да знае? Тъй или иначе, беше неизбежно Аномандър, моят брат, да застане на пътя на Консорта и всички онези възможности за знание и истина стигнаха до бърз край. И до днес — добави той с въздишка — се чудя дали Аномандър съжалява, че уби Драконъс.

Руд се сепна. Умът му се беше замаял.

— А Имасс? Тази война…

— Казах ти — сопна се Силхас Руин раздразнено. — Войните са безразлични към избора на жертви. Невинност, вина, такива понятия са без значение. Овладей мислите си и ме слушай. Чудех се дали Аномандър съжалява. Знам, че аз не съжалявам. Драконъс беше студен кучи син — а с пробуждането на Бащата Светлина, да, тогава видяхме истината за неговата ревнива ярост. Консортът отхвърлен, вижте как злобата на отритнатия разпалва черен пламък в очите му! Когато говорим за древни времена, Руд Елале, намираме в думите си много по-близки неща, а всички онези чувства, които сме си въобразявали, че са нови, лумнали в собствената ни младост, откриваме, че са невъобразимо древни. — Плю в жаравата. — И точно затова поетите никога не гладуват за неща, които да възпяват, макар че рядко някой надебелява от тях.

— Аз ще защитя Рефугиума — заяви Руд, стиснал юмруци.

— Знаем. И точно затова си тук…

— Но това е безсмислено! Трябва да съм там, да стоя пред портата!

— Още един урок. Твоят баща може да обича Имасс, но теб обича повече.

Руд стана.

— Ще се върна…

— Не. Сядай. Имаш по-добър шанс да спасиш всички, като ме придружиш.

— Как?

Силхас Руин се наведе, бръкна в огъня и гребна пълни шепи жар. Вдигна ръце между двамата.

— Кажи ми какво виждаш, Руд Елале, Риад Елеис — знаеш ли тези думи, истинското си име? Те са на Тайст Андий — знаеш ли какво означават?

— Не.

Силхас Руин се вгледа в жарта в шепите си.

— Точно това. Твоето истинско име, Риад Елеис, означава Ръце от огън. Майка ти погледна в душата на своя син и видя всичко, което имаше да се види. Напълно е възможно да те е обичала, но също тъй се боеше от теб.

— Тя умря, защото избра измяната.

— Тя беше вярна на кръвта на Елейнт в себе си — но ти също тъй притежаваш и от кръвта на своя баща, смъртен, а той е мъж, когото опознах добре, когото разбрах толкова, колкото някой би могъл да разбере друг. Мъж, когото започнах да уважавам. Беше първият, който разбра целта на момичето, първият, който осъзна задачата, която ме очакваше — и знаеше, че не искам кръвта, която щеше да оцапа ръцете ми. Избра да не застава на пътя ми — още не съм сигурен какво стана при портата, за сблъсъка с Уидър, Вехнещия, и неуместния порив на горкия Феар Сенгар да застане на мястото на Скабандари — но съдбата на Кетъл беше предопределена. Тя беше семето на Азата, а едно семе трябва да намери плодородна почва. — Пусна въглените — вече изстинали — в огъня. — Тя все още е млада. Трябва й време, а ако не застанем срещу хаоса, който иде, няма да има това време — и Имасс ще умрат. Баща ти ще умре. Всички ще умрат. — Стана и се обърна към Руд. — Тръгваме веднага. Корабас ни чака.

— Какво е Корабас?

— Не е какво, а тя. Заради нея трябва да променим посоката. Мъртвият лабиринт на Каллор би трябвало да свърши работа. Корабас е Елейнт, Риад. Дракон отатарал. В една човешка душа има хаос — това е смъртният ти дар, но внимавай — на огън може да се превърне в ръцете ти.

— Дори за наречен Ръце от огън?

Червените очи на Тайст Андий сякаш помръкнаха.

— Предупреждението ми беше точно.

— Защо трябва да идем при тази Корабас?

Силхас Руин изтупа пепелта от дланите си.

— Те ще я освободят и това не можем да спрем. Решен съм да те убедя изобщо да не се опитваме.

Руд усети, че ръцете му — все още стиснати в юмруци — са изтръпнали.

— Твърде малко ми даваш.

— По-добре от твърде много, Риад.

— Защото се боиш от мен, като майка ми.

— Да.

— От теб и братята ти, Силхас Руин, кой беше най-честният?

Тайст Андий кривна глава и се изсмя.

Скоро след това два дракона се извисиха в тъмното, единият, като лъскаво злато, се хлъзна през сумрака и се стопи в мъртвешки бледи петна; другият бе костенобял, с бледнината на труп в нощта — освен двата горещи въглена на очите му.

Издигнаха се високо и още по-високо над Пустинните земи и изчезнаха от света.

След тях, в гнездо от камъни, малкият огън мъждукаше на пресекулки в ложето си от пепел, доизяждаше последното от себе си. Докато не остана нищо.

Сандалат Друкорлат за сетен път разтърси окаяния мъж, при което от устните му се разхвърча слюнка, след което го хвърли още нагоре на брега. Той се надигна, олюля се, падна, изправи се и побърза да се махне.

Уидал се покашля.

— Мила, изглеждаш малко поизнервена напоследък.

— Не ме ядосвай, мъжо. Измисли нещо, което да ми оправи настроението.

Погледна връхлитащите с грохот вълни и облиза солта около устата си. Трите нахти пъдеха мършавия беглец с раковини и мъртви раци, макар нито едно хвърляне да не улучваше.

— Конете поне се посъвзеха.

— Мъките им тепърва започват.

— Не мога да схвана добре какво точно се е случило, но май шейките са изчезнали през някакъв портал. Сега ще ги гоним, така ли?

— А преди да заминат, един от техните е избил почти всички вещици и магьосници — същите хора, които исках да разпитам!

— Винаги можем да идем до Блуроуз.

Тя се изправи, напрегната. Чувал беше, че мълнията тръгва от земята нагоре, а не обратното. Сандалат изглеждаше готова да изригне и да разцепи тежките облаци горе. Или да вреже опустошителна пътека през разнебитения бивак на островитяните, които Ян Товис бе оставила зад себе си — горките глупаци живееха в жалки колиби от плавей и разкъсани от ветровете шатри покрай самия бряг като изхвърлена от вълните смет. И макар водата непрекъснато да се вдигаше, тъй че пръските на бурното море вече ги мокреха, на нито един не му беше хрумнало да се мести.

Не че имаха къде да отидат. Гората беше почерняла пустош от дънери и пепел.

Малко извън Ледерас Сандалат беше врязала път в лабиринт, място, което нарече Рашан, и ездата през него бе започнала в ужасяващ мрак, който бързо премина в парещ монотонен зной. А после лабиринтът започна да се разпада. „Хаос, каза тя. Инклузии, така каза. Каквото и да означава това.“ А конете полудяха.

Излязоха в истинския свят на склона срещу този бряг, конските копита вдигнаха облаци пепел и въглени, жена му зави от безсилие.

Оттогава нещата се бяха поуспокоили.

— Защо, в името на Качулатия, се хилиш?

Уидал поклати глава.

— Да се хиля? Не и аз, мила.

— Галан Слепия — рече тя.

Все повече и повече ставаха напоследък. Неразбираемите поводи за негодувание, невидимите източници на раздразнение и изпепеляващ гняв. „Приеми го, Уидал, меденият месец свърши.“

— С навика да изниква като нечестива плевел. Да бълва загадъчни безсмислици и да впечатлява местните. Никога не вярвай на носталгичен старец — и на старица също. Всяка приказка, която завъртат, има скрита цел, тайна злоба към сегашното. Превръщат миналото — своята версия за него — в нещо като вълшебна отвара. „Сръбнете това, приятели, и се върнете в старите времена, когато всичко беше съвършено.“ Ба! Аз ако го бях ослепила, нямаше да спра дотам. Щях целия му череп да остържа.

— Жено, кой е този Галан?

Тя настръхна.

— Да не си мислеше, че не съм живяла, преди да срещна теб? О, съжали горкичкия Галан! И ако е оставил низ от жени в скитанията си, какво пък, бъди така добър да оправдаеш милото тъжно същество — това се получава, нали?

Уидал се почеса по главата. „Виждаш ли какво става, когато се ожениш за по-стара жена? И приеми го, не е нужно да е Тайст Андий, за да има сто хиляди години история зад гърба си.“

— Добре — рече той предпазливо. — А сега какво?

Тя махна с ръка към човека, когото беше прогонила.

— Не знае дали Нимандър и другите са били с шейките — били хиляди. Единствения път, когато видял Ян Товис, тя била на пристана, на три хиляди крачки от него. Но пък кой друг е могъл да отвори портала? А след това да го задържи отворен, за да пропусне десет хиляди души? Само андийска кръв може да отвори Пътя и само кралска андийска кръв може да го задържи отворен! В името на Бездната, сигурно са изцедили кръвта й до последната капка!

— Този път, Санд, къде води?

— Никъде. О, изобщо не биваше да оставям Нимандър и сродниците му! Шейките не само са слушали Слепия Галан, те са му повярвали! — Приближи се до него и вдигна ръка, сякаш се канеше да го удари.

Уидал отстъпи назад.

— О, богове, просто доведи конете, Уидал.

Той тръгна и хвърли поглед — с някак странен копнеж — към все още бързащия надалече от тях беглец.

След малко вече бяха на седлата. Сандалат, съвсем неподвижна, като че ли се взираше в нещо пред тях, нещо, което можеше да види само тя. Вълните се разбиваха вляво от тях, изгорялата гора вонеше на пепел отдясно. Нахтите се боричкаха над едно дебело дълго парче плавей, което навярно тежеше повече от трите наведнъж. „От това би станало добър боен кривак… за Тоблакай. Набиеш два щифта, обковеш топката в края с желязо. Начукаш бронзови нитове и може би два-три шипа, намотаеш по пръта тел, а после набиеш противотежест на задния край…“

— Изцерява се, но кожата е тънка. — Изведнъж в ръката й се появи нож. — Мога да ни преведа, мисля.

— Че да не би да имаш кралска кръв?

— Затваряй си плювалника, да не ти го затворя аз. Казах ти, раната е огромна — едва е запушена. Всъщност изглежда по-слаба от другата страна, което не е добре, не е редно всъщност. Дали са останали на Пътя? Това поне трябва да са знаели. Уидал, чуй ме добре. Приготви си оръжие…

— Оръжие ли? Какво оръжие?

— Ами намери си.

— Какво?

— Глупостта не върши работа. Пробвай с тоя боздуган на колана ти.

— Това е ковашки чук…

— А ти си ковач. Значи знаеш как да го използваш.

— Стига жертвата да си е сложила главата на наковалнята, да.

— Изобщо ли не можеш да се биеш? Що за съпруг си ти? Вие, мекросите — винаги се биете с пирати и тям подобни, така ми разправяше… — Очите й се присвиха. — Освен ако не са били само големи тлъсти лъжи, за да впечатлиш новата си жена.

— Не съм боравил с оръжие от десетилетия — просто ги правех тия проклети неща! И защо изобщо ще ми трябва? Ако си искала телохранител, можеше да ми кажеш и да ти наема някой на първия кораб, тръгващ от пристанището на Ледер!

— Да ме изоставиш, искаш да кажеш!? Знаех си!

Той посегна да оскубе косата си, но си спомни, че не му е останала достатъчно. „Богове, животът понякога е ужасно отчайващ, нали?“

— Добре. — Откачи чука. — Готов съм.

— Сега запомни: първия път умрях, защото нищо не разбирам от бой, и не искам да умра втори път…

— Какви са тия приказки за бой и умиране? Това е просто един портал, нали? Какво, в името на Гуглата, има от другата страна?

— Не знам, идиот такъв! Просто бъди готов!

— За какво?

— За всичко!

Уидал издърпа лявото си стъпало от стремето и скочи на пясъка.

Сандалат го зяпна.

— Какво правиш?

— Ще се изпикая, и може би още нещо, ако мога. Ако ще ни правят на пихтия, не искам да съм с оцапани гащи, докато препускам с орда крещящи демони подире ми. Освен това сигурно са ми останали само няколко мига живот. Като ще се мре, смятам поне да умра чист.

— Да бе, само кръв и карантия.

— Точно така.

— Това е жалко. Сякаш няма да ти е все едно.

Той тръгна да се скрие някъде.

— Не се бави много! — извика тя след него.

„А беше време, когато можех да се бавя колкото си искам, м-да.“

Върна се и тъкмо да се метне на седлото, Сандалат го накара първо да си измие ръцете в морето. След като и това стана, той взе чука, забърса пясъка от него и се качи на коня.

— Нещо още имаш ли да правиш? — попита тя. — Да се избръснеш? Да си лъснеш ботушите?

— Добри съвети. Ще взема да…

Тя изръмжа и посече с лявата си ръка. Въздухът пред тях се разцепи, зейна червено като рана.

— Препускай! — изрева тя и срита коня си напред.

Уидал изруга и я последва.

Излязоха на огряна от ослепителна светлина суха равнина. Пътят под тях блещукаше като натрошено стъкло.

Конят на Сандалат изцвили, копитата заораха и се хлъзнаха настрани, докато тя дърпаше юздите. Животното на самия Уидал изпръхтя странно, след това главата му сякаш пропадна пред очите му, предните крака се огънаха с болезнен пукот…

Уидал успя да зърне някаква бледа издължена длан, която посече на пътя, където допреди миг беше главата на коня, а след това пред него се вдигна пелена от кръв и заля, гореща и гъста, лицето му, врата и гърдите. Заслепен, размахал чука в пустия въздух, той залитна напред, излетя от седлото и рухна на жестоко грапавия път. Настилката раздра дрехата му, а след нея — и кожата по гърдите. Дъхът излезе от дробовете му. Чу как чукът тупна някъде напред.

Изведнъж се разнесоха зверски ревове и трясък на нещо огромно и тежко по плът и кости. Цепещи барабанни удари разтърсиха пътя под него — нещо горещо плисна и намокри гърба му. Той забърса кръвта от очите си, успя някак да се надигне на четири крака, закашля се и повърна.

Тътнещите удари продължиха. Усети, че Сандалат е коленичила до него.

— Уидал! Любов моя! Ранен ли си… ох, Бездната да ме вземе дано! Толкова много кръв — съжалявам, о, съжалявам, любов моя!

— Конят ми.

— Какво?

Той се изплю, за да прочисти устата си.

— Някой отсече главата на коня ми. С ръка!

— Какво? Това кръвта на коня ти ли е? Навсякъде по теб? Дори не си ранен? — Ръцете, които го галеха, изведнъж го бутнаха назад. — Да не си посмял да го направиш пак тоя номер!

Уидал плю още веднъж, после се изправи и впи очи в Сандалат.

— Стига. — Тя отвори уста да отвърне, но той пристъпи и опря мръсен пръст до устните й. — Ако бях по-друг мъж, щях да те скъсам от бой още тук и веднага… а, не ме гледай така стъписано. Не съм тук, за да ме подритваш насам-натам всеки път, щом ти се развали настроението. Малко уважение…

— Но ти дори не можеш да се биеш!

— Може, но и ти не можеш. Мога обаче да правя някои неща. И още нещо също така мога да реша, по всяко време, щом ми писне. И ще ти го кажа веднага, адски съм близо. — После се дръпна назад. — Е, какво в името на Гуглата беше… богове на бездната!

Викът изригна от гърлото му от изненада — три огромни изгърбени чернокожи демона стояха на пътя точно зад мъртвия кон. Един държеше кривак от плавей — приличаше на палка за барабан в грамадните му ръце — и продължаваше да бъхти по премазан от бой труп. Другите двама следяха ударите, все едно преценяваха ефекта. Синкава кръв се беше разплискала на пътя и някакви други, по-трудно определими секрети от пихтията, останала от жертвата им.

Сандалат промълви много тихо:

— Твоите нахти… джагътите бяха непоправими шегаджии. Ха-ха. А тази пихтия беше Форкрул Ассаил. Шейките, изглежда, са пораздвижили нещата — вероятно всички са мъртви всъщност, а този е останал с намерението да разчисти всички изостанали — или може би да мине през портала и да избие всички бегълци на брега, онези, които току-що оставихме. Вместо това се натъкна на нас — и на твоите демони Венат.

Уидал избърса кръвта от очите си.

— Май, хм, започвам да виждам прилики. Омагьосани ли бяха досега?

— В известен смисъл. Заклинание, подозирам. Те са соултейкън… или може би д’айвърс. Все едно, точно този свят предизвика преобръщане — или превръщане — кой може да каже кой вид е първоначалният в края на краищата?

— Но какво общо имат джагътите с всичко това?

— Те създадоха нахтите. Или поне така разбрах — магът Обо в град Малаз като че ли беше сигурен в това. Разбира се, ако той е прав, то те са успели да направят нещо, което никой друг не е успявал — измислили са как да оковат дивите сили на соултейкън и д’айвърс. Сега, съпруже, се почисти и си оседлай нов кон — не можем да останем тук дълго. Продължаваме по този път, докато не потвърдим избиването на шейките, а след това се връщаме откъдето дойдохме. — Тя помълча за миг. — Дори и с тези Венат ще сме в опасност — щом има един Форкрул Ассаил, трябва да има още.

Демоните Венат явно бяха решили, че са приключили с бъхтенето, защото се отдалечиха на няколко крачки от пихтията, струпаха се и заоглеждаха единственото си оръжие за щети.

„Богове, все пак са си едни тъпи нахти. Само по-големи.“

„Ужасна мисъл.“

— Уидал.

Той се обърна към нея.

— Съжалявам.

Уидал сви рамене.

— Всичко ще е наред, Санд, стига да не очакваш да съм такъв, какъвто не съм.

— Нимандър, Аранта, Десра, всички те може да ме дразнеха, но се боя за тях. Много се боя за тях.

Той поклати глава.

— Подценяваш ги според мен, Санд. — „И дано призракът на Фаед да ни прости на всички за това.“

— Дано да си прав.

Той тръгна да свали седлото. Погледна обезглавеното животно и въздъхна:

— Трябваше да ти дам име поне. Заслужаваше го.

Умът й беше свободен. Можеше да се плъзне между острите кристали кварц, осеяли равнината, където не живееше нищо, на повърхността поне. Можеше да се шмугне под коравата като камък глина дотам, където диамантите, рубините и опалите се криеха от жестокия зной. Всичкото богатство на тази земя. А дълбоко в ронещия се мозък на живи кости, увити в засъхващо месо, се свиваха трескави светове, където кипеше кръв. В миговете преди самия край тя можеше да надвисне зад пламнали блеснали очи — яркостта, която е последният поглед към всички околни неща — към всички драгоценни гледки — яркостта, която възвестява сбогуване. Този поглед, знаеше вече тя, не блестеше само при старите, макар навярно да се полагаше единствено на тях. Не, тук, в тази измършавяла, бавна, хлъзгава змия той беше маякът, лумнал в очите на деца.

Но тя можеше да отлети от тези неща. Можеше да се издигне високо и все по-високо, да яхне мъхнатите гръбчета на пеперудите или перата на крилете на лешояди. И да гледа отгоре, докато кръжи и кръжи, да гледа издъхващото далече долу влечуго — червената опърлена нишка, която мъждука и бавно се тътри напред. Нишка от храна, възелчета от обещание, безбройните жили спасение — и да види всички парчета и късчета, които отпадат след нея, а после надолу и надолу, все по-ниско, да яде и да кълве сбръчкана кожа, да изтръгва блясъка от очи.

Умът й беше свободен. Свободен да твори красота с множество красиви, ужасни думи. Можеше да плува през хладния език на загубата, да се издига, за да докосне драгоценни повърхности, да се гмурка в непроницаемо черни дълбини, където пърхат натрошени мисли, където дъното е сътворило необятни изкусни сказания.

Сказания за падналите, да.

Никаква болка нямаше тук. Освободената й воля не помнеше никакви болни стави, никакви полепнали мухи по нацепени разранени устни; никакви почернели раздрани стъпала. Свободна беше да се рее и да пее над гладни ветрове и утехата бе съвсем естествено, разумно, уместно състояние на битие. Грижите се смаляваха, бъдещето не заплашваше с никаква промяна на онова, което е било, и човек лесно можеше да повярва, че това, което е било, ще бъде винаги.

Можеше да е голяма тук, да плиска вода по прелестни цветя, да топи пръсти в приказни фонтани, да заприщва реки и да поглъща дървета. Да пълни езера и езерца с отровна смет. Да пълни въздуха с горчиви пушеци. И нищо никога нямаше да се промени, а дойдеха ли промени, никога нямаше да засегнат нейната голямост, съвършената й заетост с дребни чудатости и капризи. Светът на големите бе толкова хубав, нали?

А ако костеливата змия на техните деца сега се скиташе издъхваща в една стъклена пустош, какво от това? Големите не ги интересуваше. Дори оплаквачите между тях — техните грижи имаха резки граници, не далече, едва на няколко стъпки отстояние, охранявани граници с дебели стени и настръхнали кули, а извън тях имаше мъчителна жертва, а отвътре имаше удобство. Големите знаеха какво да пазят и знаеха също тъй колко надалече да мислят, което не беше далече, не беше далече, изобщо не беше далече.

Дори думи, особено думи, не можеха да проникнат през тези стени, не можеха да надмогнат тези кули. Думите рикошираха от упоритата глупост, безмозъчната глупост, стъписващата, изумяваща глупост. Срещу глупавия поглед думите бяха безполезни.

Умът й бе свободен да блаженства в голямостта, след като бездруго знаеше, че никога няма да стигне до нея. И това бе нейната лична заетост, скромна, не много чудата, не чак толкова капризна, но нейна собствена, което значеше, че я притежава.

Чудеше се какво притежават големите сега. Извън това убийствено наследство, разбира се. Велики изобретения под пластове пясък и прах. Горди паметници, които дори паяци не можеха да очертаят, дворци пусти като пещери, скулптури, прогласящи безсмъртие на ухилени бели черепи, пана, излагащи на показ величествени мигове, за да напълнят стомасите на молци. Всичко това — такова дръзко, жизнерадостно наследство.

Полетяла високо сред пеперуди, лешояди, риназан и рояци скакалци, тя беше свободна. А загледаше ли се надолу, виждаше безредни шарки, щедро изрисувани по стъклената равнина. Древни алеи, улици, дворове, всичко това белязано със смътни петна, а натрошеното стъкло бе единственото, останало от възхитителната чаша на някоя неведома цивилизация.

При главата на змията и пред нея потръпваше езичето, което беше Рут, с бебенцето, което той бе нарекъл Хелд, в прегръдката му.

Можеше да се спусне, да се понесе надолу като истина, да разтърси малкото повито телце в тънките като клечки ръце на Рут, насила да отвори блесналите очи за величествената панорама от гнили дрипи и пластове филтрирана слънчева светлина, изгарящата, бликаща на вълни горещина от гърдите на Рут. Последни гледки, които да отнесе в смъртта — това беше смисълът зад блясъка на очите в крайна сметка.

Думите таяха магията на бездиханността. Но големите обръщаха гръб.

В главите им нямаше място за една изтерзана колона издъхващи деца, нито за героите сред тях.

— Толкова много загинали — каза тя на Садик, който помнеше всичко. — Бих могла да ги изредя. Бих могла да ги изредя в книга десет хиляди страници дълга. И хората ще я четат, но само до своите лични граници, а това не е далече. Само няколко стъпки. Само няколко стъпки.

Садик, който помнеше всичко, кимна и промълви:

— Един дълъг писък на ужас, Бадале. Десет хиляди страници дълъг. Никой няма да го чуе.

— Да — съгласи се тя. — Никой няма да го чуе.

— Но ти все пак ще я напишеш, нали?

— Аз съм Бадале и имам само думи.

— Светът дано се задави с тях — каза Садик, който помнеше всичко.

Умът й бе свободен. Свободен да измисля разговори. Свободен да сглобява остри кристали кварц в малки момчета, които вървят до нейните безкрайни „аз“. Свободен да улови светлина и да я сгъва и сгъва и сгъва, докато всички цветове се превърнат в един и този един е толкова ярък, че заслепява всички и всичко.

Последният цвят е думата. Виж как ярко гори: това е, което може да се види в очите на умиращо дете.

— Бадале, твоят каприз е твърде чудат. Те не искат да слушат, не искат да знаят.

— Какво пък, не е ли уместно това?

— Бадале, още ли се чувстваш свободна?

— Садик, още се чувствам свободна. По-свободна от всякога.

— Рут държи Хелд и ще занесе Хелд.

— Да, Садик.

— Ще занесе Хелд в прегръдката на голям.

— Да, Садик.

Последният цвят е думата. Виж как ярко гори в очите на умиращо дете. Виж я, само този път, преди да обърнеш гръб.

— Ще го направя, Бадале, когато, порасна. Но не и преди това.

— Не и преди това, Садик.

— Когато свърша с тези неща.

— Когато свършиш с тези неща.

— И когато свободата свърши.

— Да, Садик, когато свободата свърши.

Калит сънуваше, че е някъде, където още не беше стигнала. Над главата й имаше нисък таван от сиви кълбести облаци, като тези, които бе виждала над равнините на еланите, когато от север идваха първите снегове. Вятърът виеше, студен като лед, но беше сухо като в замръзнала гробница. Из тайгата от замръзналата земя се издигаха криви дървета като костеливи ръце и тя виждаше дупки тук-там, дупки, в които бяха заседнали десетки четирикраки зверове, умираха и замръзваха, а вятърът дърпаше и късаше пъстрите им козини и мразът боядисваше в бяло извитите им рога и обкръжаваше кухите ями на очите им.

В митовете на еланите тази гледка бе от долния свят на смъртта. Беше също тъй далечното минало, мястото на самото начало, където зноят на живота за първи път изтласкваше жестокия студ. Светът започваше в мрак, лишен от топлина. Пробуждаше се като нажежен въглен, който лумваше за много кратко, преди един ден да се върне там, откъдето е започнал. И тъй, това, което виждаше пред себе си, можеше също да е от бъдещето. Минало или в предстоящия век, беше там, където животът спираше.

Но не беше сама.

Двайсетина фигури седяха на гърбовете на мършави коне на един хребет на стотина разтега от нея. Загърнати в черни непромокаеми пелерини, с броня и с шлемове. Като че ли я наблюдаваха и я чакаха. Но ужасът задържаше Калит, все едно бе затънала до коленете в замръзнала кал.

Носеше тънка дрипава туника, а студът беше като дланта на самия Жътвар, стиснал я от всички страни. Не можеше да помръдне в неумолимата му хватка дори да искаше. Искаше й се да пропъди непознатите. Искаше й се да им закрещи, да изригне магия и да ги разпръсне. Искаше й се да ги прогони. Но нямаше такива сили. Калит се чувстваше толкова безпомощна тук, колкото се чувстваше в собствения си свят. Празен съсъд, копнеещ да бъде напълнен с дръзката сила на герой.

Вятърът раздираше мрачните фигури и ето, че най-сетне снегът дойде, посипа се като ледени игли от тежките облаци.

Ездачите се раздвижиха и изведнъж вече се спускаха по склона, копитата трещяха по замръзналата земя.

Калит се присви и се обгърна с ръце. Заскрежените ездачи се приближиха и тя успя да различи редицата от лица зад извитите предпазители на шлемовете им — смъртнобледи, с дълбоки тъмноморави сечове по тях, но безкръвни. Над ризниците носеха тънки връхни туники, униформи, осъзна тя, знак за принадлежност към някаква армия, сиво и пурпур под замръзналите петна кръв и съсиреците. Един от тях беше татуиран, украсен с фетиши от нокти, пера и мъниста — огромен варварин, може би не човешко същество дори. Но другите бяха от нейния вид — беше сигурна в това.

Спряха пред нея и нещо привлече ококорените очи на Калит към точно един определен ездач с люшкащи се кристалчета лед по сивата брада. Сивите му очи, хлътнали дълбоко в тъмните кухини, й напомниха за острия поглед на птица — студен и хищен, лишен от състрадание.

Той заговори — на езика на еланите — и от устата му не излезе дъх.

— Времето ти за Жътваря свършва. Лицето му…

— Изобщо не беше приветливо — вметна едрият кръглолик войник вдясно от него.

— Стига, Малът — отсече друг конник, еднорък и изгърбен от старост. — На теб мястото ти дори не е тук все още. Чакаме светът да ни догони. Такива са сънищата и виденията — безразлични са към десетте хиляди безпогрешни стъпки във всеки смъртен живот, още по-малко към милионите безполезни. Научи се на търпение, лечител.

— Където един отстъпи — продължи брадатият войник, — ние заставаме на мястото му.

— Във време на война — изръмжа варварският воин, който сякаш се беше улисал в оплитането на плъшата грива на мъртвия си кон.

— Самият живот е война, обречена да бъде изгубена — отвърна брадатият. — Не си мисли, че отдихът ни скоро ще дойде, Тротс.

— Той стана бог! — ревна друг войник, оголил зъби над катраненочерната си раздвоена брада. — Ние сме само рота разбити морски пехотинци!

Тротс се засмя.

— Виждаш ли колко високо се издигна, Кейдж? Поне си намери главата. Помня, че те погребах в Черното псе — търсихме я половината нощ и така и не я намерихме.

— Глътна я жаба — подхвърли друг.

Мъртвите войници се разсмяха, дори Кейдж.

Калит видя смътната усмивка на сивобрадия и тя преобрази соколовите му очи в нещо, която сякаш можеше да побере, без да трепне, състраданието на целия свят. Той се наведе и рогът на седлото се огъна и изпука.

— Да, не сме богове и няма да се опитваме да го заместим под онази изгнила качулка. Ние сме Подпалвачи на мостове и сме поставени на пост пред Портата на Качулатия — последния ни пост…

— Кога се съгласихме на това? — попита Малът изненадано.

— Предстои. Все едно, както казвах — и богове на бездната, ставате ужасно недисциплинирани в почтената си смърт, — ние сме Подпалвачи на мостове. Защо някой от вас трябва да се изненадва, че още отдаваме чест? Че още получаваме заповеди? Че още вървим в поход през всяко скапано време, което можете да си представите? — Погледна сърдито наляво и надясно, но погледът бе смекчен от лукавата извивка на устните му. — Гуглата знае, това трябва да правим.

Калит не можеше да се сдържа повече.

— Какво искате от мен?

Сивите очи отново се спряха на нея.

— Дестраянт, дори само по силата на тази титла трябва да действаш с такива като нас — вместо с Гуглата, вместо с твоя Жътвар. Виждаш ни като Стражи на Портата, но ние сме повече от това. Ние сме — или ще бъдем — новите съдници, за толкова дълго, колкото потрябва. Сред нас има железни юмруци, безмилостни и жестоки. И лечители, и магове. Убийци и саботьори, сапьори и конни стрелци, копиеносци и следотърсачи. Страхливи и храбри, стабилни воини. — Добави с полуусмивка: — И сме намерили всякакви неочаквани… съюзници. С цялата ни маскировка, дестраянт, ще бъдем повече, отколкото Жътваря беше изобщо. Ние не сме отчуждени. Не сме безразлични. Виждаш ли, за разлика от Гуглата, ние помним какво е да си жив. Ние помним всеки един миг на копнеж, на отчаяна нужда, на болка, която идва, когато никакви молби не печелят нито миг опрощение, никакво умоляване не носи нито миг милост. Ние сме тук, дестраянт. Когато не остане друг избор, призови ни.

Ледът на този свят сякаш се разби около Калит и тя се олюля, щом топлината нахлу в нея. Благословена топлина. Изохка и се взря в неназования воин. Сълзи изпълваха очите й.

— Това… това не е смъртта, която си представях.

— Не е, признавам. Ние сме Подпалвачите на мостове. Ние ще устоим. Но не защото сме били по-велики приживе от всеки друг. А защото, дестраянт, не сме с нищо по-различни. Сега, отговори ми като дестраянт, Калит от Ампелас Вкоренения, достатъчно ли сме?

„Нима нещо е достатъчно? Не, това е твърде лесно. Помисли над отговора си, жено. Той заслужава поне това.“

— Естествено е да се боиш от смъртта — каза тя.

— Да.

— И така би трябвало да бъде — изсумтя онзи, когото бяха нарекли Кейдж. — Отвратителна е — вижте компанията ми. Не мога да се отърва от тези грозни псета. Онези, които остави, жено, те чакат.

— Но без присъда — каза сивоокият.

Едноокият кимна и добави:

— Просто не очаквай някой от тях да е загубил гадните си навици — като Кейдж с неговата вечна горчива жлъч. Това е всичко, което имаш — които имаш, искам да кажа. Това и нищо друго.

Калит не познаваше тези хора, но въпреки това вече ги чувстваше по-близки от всички, които бе познавала.

— Наистина ставам дестраянт — промълви тя в почуда. „И вече не се чувствам толкова… сама.“ — Все още ме е страх от смъртта, мисля, но не толкова, колкото преди. — „А веднъж флиртувах със самоубийството, но това го оставих зад себе си, завинаги. Не съм готова да прегърна края на нещата. Аз съм последната елан. И моят народ ме очаква, без да се интересува дали идвам сега, или след сто години — за тях е все едно.“

„Мъртвите — моите мъртви — ще ме извинят. За толкова дълго, колкото ми е нужно. За толкова дълго, колкото имам.“

— Ще намериш своя Смъртен меч и своя Щит-наковалня, Калит — каза войникът. — Срещу студа, който убива, трябва да отвърнеш с огън. Те ще дойдат при теб в мига, в който ще трябва да престанеш да следваш К’Чаин Че’Малле. Когато ще трябва да ги поведеш. В теб е последната им надежда за оцеляване.

— Но заслужават ли да се съхранят?

— Тази преценка не е за теб.

— Не… не, съжалявам. Те са толкова… чужди…

— Както и ти за тях.

— Разбира се. Съжалявам.

Топлината гаснеше, снегът се усилваше.

Ездачите обърнаха безжизнените си коне.

Тя гледа след тях, докато не се стопиха в завихрената белота.

„Белотата, как изгаря очите, как настоява…“

Отвори очи под ярка, ослепителна слънчева светлина. „Имам такива странни сънища. Но все още виждам лицата им, всяко лице. Виждам варварина с острите му зъби. Виждам навъсения Кейдж, комуто се възхищавам, защото може да се смее на себе си. И тъй наречения Малът, лечител, да — лесно е да се види истината за това. Едноръкия също.“

„И онзи със соколовите очи, моят пророк, да. Дори не научих името му. Подпалвач на мостове — такова странно име за войници и все пак… толкова съвършени бяха там, в празнотата между живота и смъртта.“

„Бранители на Смъртта. Човешки лица вместо загърнатия в сенки череп на Жътваря. О, каква мисъл! Какво облекчение!“

Изтри очите си. Спомените се върнаха на порой. Затаи дъх, вдигна глава и погледът й намери К’Чаин Че’Малле. Саг’Чурок, Риток, Гунт Мач…

— Духовете да ни благословят.

Но не и Кор Туран, Ловеца К’елл. Пространството до Риток виеше със своята пустота, пищеше за неговата липса. К’Чаин Че’Малле беше мъртъв.

Заминал бе на разузнаване, далече на запад. Скрил се беше от погледите им — но всички бяха усетили внезапния взрив на сблъсъка. Ръмженето на Кор Туран бе изпълнило черепите им, гневът и непокорството му… болката му. Разтрепери се от горчивия спомен. „Той умря. Не можахме да видим кой го уби.“

„Нашият крилат Убиец изчезна. Той ли го уби? Прегрешение ли извърши Кор Туран? Бягаше ли Ловецът от всички нас и дали Убиецът го наказа? Не, Кор Туран не избяга. Той се би и загина, като пазеше фланга ни.“

„Сега ни преследват врагове. Знаят, че сме близо. Решени са да ни намерят.“

Потърка лице и от устата й се изтръгна накъсана въздишка. Ехото от ужасната смърт на Ловеца К’елл все още изпълваше ума й и я изтощаваше. „А този ден едва започва.“

К’Чаин Че’Малле стояха срещу нея неподвижни, чакаха. Нямаше да напали огън за готвене тази сутрин. Бяха я носили през по-голямата част от нощта и в изтощението си беше спала като обзето от треска дете в прегръдката на Гунт Мач. Зачуди се защо я бяха оставили на земята, защо не бяха продължили. Можеше да усети боязливото им нетърпение да се махнат — далече: бедствието на провала вече дебнеше това пътуване, беше все по-близо. Колкото и огромни и внушителни да бяха К’Чаин Че’Малле, тя вече виждаше тяхната уязвимост, безсилието им пред тази задача.

„Там някъде има още по-убийствени неща. Убиха Ловец К’елл само за няколко мига.“

Въпреки всичко я изпълни нова увереност — дар от сънищата й. И макар че можеше да не са нищо повече от капризна игра на въображението, те като че ли й дадоха някаква твърдост и тя усети как крехката накърнимост се свлече от душата й като разпукана обвивка на зърно. Калит стана и огледа твърдо тримата К’Чаин Че’Малле.

— Ако ни намерят, ще ни намерят. Не можем да бягаме от… от призраци. Нито можем да се доверим на закрилата на Гу’Рул. Тъй че тръгваме на юг — право като копие. Гунт Мач, дай ми гърба си да го яхна. Ще е дълъг ден — има толкова много, толкова много, което вече трябва да оставим зад себе си. — Погледна Риток. — Братко, смятам да почета Кор Туран — всички трябва да го почетем, — като успеем в това изпитание.

Очите на влечуго на Ловеца К’елл се приковаха в нея, хладни и неподатливи.

Саг’Чурок и Гунт Мач рядко й говореха напоследък, а когато го правеха, гласовете им бяха по-отдалечени, по-недоловими. Не мислеше, че вината е тяхна. „Смалявам се в самата себе си. Светът се стеснява — но как изобщо знам това? Коя част от мен осъзнава собствената си големина?“

„Все едно. Трябва да го направим.“

— Време е.

Саг’Чурок видя как Гунт Мач насили тялото си, за да го пригоди за дестраянта. Упоителните, замайващи миризми кипнаха от нея, разпростряха се като клони по въздушните течения и донесоха до Ловеца К’елл ехото от предсмъртната агония на Кор Туран.

Когато ловецът се превърне в жертва, всеки отклик се свежда до непокорно ръмжене, до няколко примитивни заплашителни пози и тялото вече съществува само за да понесе и издържи всичко, което може, докато обитаващата в него душа търси ако не спасение, то поне някакво осъзнаване. Разбиране. Защото дори ловецът трябва да познае страха. Колкото и силен да е, колкото и превъзхождащ да е, рано или късно го намират сили, които не може да надвие и от които не може да избяга.

Господството е илюзия. Трайността му може да се задържи само до време.

Този урок беше дамга, жигосана в спомените на К’Чаин Че’Малле. Жестокият му вкус вгорчаваше прахта на Пустинните земи. На изток, в огромната равнина, която някога бе познавала велики градове и шепота на стотици хиляди К’Чаин Че’Малле, сега нямаше нищо освен разтопени и натрошени късове, а ветровете не можеха да намерят каквото търсеха и затова се скитаха изгубени завинаги.

Кор Туран беше млад. Никакво друго престъпление не можеше да се припише на Ловеца К’елл. Не беше взимал никакви глупави решения. Не беше паднал жертва на собствената си арогантност или чувство за неуязвимост. Просто се беше оказал на неподходящото място в неподходящия момент. И вече толкова много беше изгубено. И въпреки всичките благородни думи на дестраянта — въпреки нейната внезапна, неочаквана увереност и решимост — Саг’Чурок, както и Риток, и Гунт Мач, знаеше, че диренето се е провалило. Всъщност едва ли щяха да оцелеят до края на деня.

Саг’Чурок извърна погледа си от Гунт Мач, докато тя понасяше преображението си. Вадичките мазнина капеха от нея като кръв.

Гу’Рул беше изчезнал, навярно бе загинал. Всички усилия да докосне мислите му се бяха провалили. Разбира се, Шай’гал можеше да засланя ума си, но нямаше никаква причина да го прави. Да, двама от петимата си бяха отишли. А това дребничко човешко същество все още продължаваше да устоява: мекото му лице стегнато в изражение на непокорство, както бе започнал да разбира Саг’Чурок, слабите му очи впити в размътения хоризонт на юг, сякаш само с волята си можеше да сътвори от голия въздух своите драгоценни Щит-наковалня и Смъртен меч. Беше дръзко. Беше… неочаквано. Въпреки че всички дарове на Матроната бяха изтлели у тази жена, тя беше намерила някаква вътрешна сила.

Напразно. Щяха да умрат, и то скоро. Раздраните им и натрошени тела щяха да лежат разпръснати, изгубени, великите им амбиции щяха да останат несбъднати.

Саг’Чурок вдигна високо глава, отпи въздуха и долови миризмата на врага. Близо. Приближаваше се. Мазнините на заплахата бликнаха между люспите му. Той обходи хоризонта с очи и най-сетне се спря на запад — там, където бе паднал Кор Туран.

Риток беше направил същото и дори главата на Гунт Мач се люшна натам.

Дестраянтът не остана сляпа за внезапното им стъписване.

— Бранители — изръмжа тя. — Изглежда, се нуждаем от помощта ви — не някога в бъдещето, а сега. Какво можете да ни пратите? Кой сред вас може да устои срещу онова, което спътниците ми дори не искат да ми позволят да видя?

Саг’Чурок не разбра думите й. Не разбра към кого се обръща. Лудостта на Матроната ли беше това, или на самата Калит?

Скована от страх, дестраянтът се приближи до Гунт Мач и тя й помогна да се качи на нагънатото седло от люспи между раменете й.

Саг’Чурок се извърна към Риток. „Ловец. Забави ги.“

Риток отвори челюстите си така, че изпращяха, върховете на мечовете му изстъргаха един в друг. Опашката изплющя и гъсти капки мазнина затупаха по земята. Ниско навел глава, той затича на запад.

— Къде отива? — извика Калит. — Върнете го! Саг’Чурок…

Но двамата с Гунт Мач се задвижиха, един до друг, краката им се замяркаха във въздуха, ноктестите стъпала заритаха земята и започнаха да ги тласкат напред, все по-бързо, скоростта се усили и пресеченият терен се замъгли. Бягаха на юг.

Дестраянтът изпищя — маската й на решимост се разби, сменена от суровата истина на разбирането и целия ужас, който го последва. Малките й юмруци заудряха по шията и раменете на Гунт Мач и за миг Калит като че ли бе готова да се хвърли от гърба на Първата дъщеря — но скоростта им бе прекалено голяма и рискуваше да си счупи врата, така че се вкопчи здраво в Гунт Мач.

Пробягали бяха една трета левга, когато яростният съсък на Риток избухна в черепите им — изгарящата киселина на внезапна ожесточена битка. Мечове затрещяха, сблъсъците заотекваха като небесен гръм. Последва внезапно ужасно хрущене и изведнъж кръвта бликна от Ловеца К’елл. Пронизителен вик, олюляване, изгаряща болка и след това — безпомощна мъка, щом краката на Риток поддадоха.

Той рухна на земята. Изпращяха ребра. Остри камъни раздраха по-меката кожа на корема му, щом се хлъзна напред.

Но все още не се беше предал. Смъртта трябваше да почака.

Превъртя се, изви се, острието посече зад него. Удари броня, вряза се в нея и захапа дълбоко в плътта.

Слуз и кръв плиснаха, опариха като огън очите на Риток… внезапен образ, жесток в своята яснота, а после гигантска брадва замахна надолу и изпълни погледа на Ловеца от лявата му страна.

Взрив от бяла светлина.

Смъртта накара двамата бягащи К’Чаин Че’Малле да залитнат. За миг само. С неумолима воля се съвзеха, лъснали от скръб, вмирисани от бойни мазнини.

Дестраянтът плачеше — проливаше своята мазнина, рядка и солена, единственото, което можеше да събере.

Плачът й унизи Саг’Чурок. Бяха ли лъснали люспите му от скръб, когато уби Червената маска? Не. Изпитал бе горчиво разочарование, това — да. Но още по-силна бе хватката на безкомпромисната присъда. Двамата с Гунт Мач бяха видели как човешките същества се избиват помежду си. Пожарът на битката се беше разгорял на всички страни. Ясно беше, че човешкият живот не се цени високо — дори от самите човешки същества. Когато светът гъмжи от сто милиона ортени, какво е загубата на няколко десетки хиляди?

Да, това крехко чуждо същество плачеше. За Риток.

Много скоро щеше да се обърне. Щеше да направи това, което бе направил Риток. Но не точно. Нямаше смисъл да се опитва да убива. Осакатяването бе по-полезна тактика. Щеше да рани колкото може повече от тях и така да намали броя на годните да преследват Гунт Мач и дестраянта.

Щеше да приложи умения, които Риток все още не бе научил и никога вече нямаше да научи. Саг’Чурок можеше и да не е Войник Ве’Гат, но все пак щеше да ги изненада.

„Гунт Мач.“

„Да, любими.“

Саг’Чурок остърга мечовете си един в друг.

— Не! — изпищя Калит. — Да не си посмял да ни оставиш! Саг’Чурок — забранявам ти!

„Дестраянт. Аз ще успея там, където Риток не успя. Моят живот ще ви откупи ден, може би два, и трябва да направите така, че времето да ви стигне.“

— Спри! Аз се помолих! Не разбираш ли? Те казаха, че ще се отзоват!

„Не знам за кого говориш, дестраянт. Чуй добре думите ми. Гнездото Ацил ще умре. Матроната е обречена, и всички във Вкоренения. Гунт Мач носи моето семе. Тя ще е новата Матрона. Намери своя Щит-наковалня и своя Смъртен меч — тримата ще бъдете Стражите Дж’ан на Гунт Мач, докато тя роди свои.“

„Тогава Гунт Мач ще ви освободи.“

„Това не е твоя война. Това не е твоят край — нашият е.“

— Спри!

Саг’Чурок се приготви да й заговори отново, въпреки все по-голямото усилие, което му струваше. Щеше да й каже за възхищението си — и за своята вяра в нея — и за удивлението си, че изпитва такива чувства към човешко същество. Бяха дребни неща, твърде слаби, за да се сметнат за какъвто и да е дар, но щеше да…

В далечината напред се появиха фигури. Не беше врагът. Нито бяха родени или отгледани от Матрони. И не бяха човешки същества също така, осъзна Саг’Чурок.

Изправени и неподвижни, с готови за бой оръжия.

Четиринадесет всичко. Докато Саг’Чурок и Гунт Мач бързо се приближаваха, започнаха да се открояват подробности. Непознатите бяха мършави, почерняла груба броня загръщаше телата и крайниците им. Издължените набузници на странните им шлемове стърчаха извити напред под брадичките. Разкъсани забрала от черна метална оплетка. Дебели опърпани зацапани наметала, боядисани някога в наситено тъмножълто, обшити със сребриста козина.

Саг’Чурок видя, че седем от странниците държат в облечените си в метални ръкавици ръце дълги мечове с тесни лезвиета от синкава стомана с предпазител с форма на полумесец и малки кръгли щитове. Видя други двама с по-тежки едноостри брадви и релефни кръгли щитове, покрити с пъстри кожи. Трима с обковани с желязо копия с широки върхове. И още двама, застанали зад останалите с готови за мятане прашки.

А около всички тях, плъзнала по лекото възвишение, на което чакаха, по земята и камъка искреше слана.

Неверие порази Саг’Чурок като удар на чук.

Това не беше възможно. Това… никога не беше се случвало. „Невъзможно… кой ги е хвърлил тук? Врагове ли са, или съюзници. Но не, не може да са съюзници.“

„Освен това, както всички знаем, джагътите винаги воюват сами.“

— Ето! — извика Калит и посочи. — Аз се помолих! Ето — тичайте към тях — бързо! Бранители на Портата!

„Дестраянт — чуй ме. Тези няма да ни помогнат. Нищо няма да направят.“

— Грешиш!

„Дестраянт. Те са Джагът. Те са…“

„… невъзможно.“

Но Гунт Мач бе променила посоката си, тичаше право към чакащите воини. Саг’Чурок затича до нея, все още стъписан, все още объркан, все още без да разбира…

И тогава двамата с Гунт Мач доловиха миризмата, лъхаща от Джагът, бликаща от замръзналата земя около тях.

„Дестраянт, внимавай! Те са немрящи!“

— Знам какво са — сряза го Калит. — Спри, Гунт Мач — спри да се отдръпваш — стой тук, не мърдай. — А след това се смъкна от гърба на Дъщерята.

„Дестраянт, нямаме време…“

— Имаме! Кажи ми, колко ни преследват? Колко?

„Каста. Петдесет. Вече четиридесет и девет. Четирима владеят Кеп’ра, магически оръжия. Корона ги предвожда, носят се като един.“

Тя погледна на северозапад.

— Колко далече са?

„Очите ти скоро ще ги открият. Те… яздят.“

— Какво яздят?

Саг’Чурок щеше да й изпрати образ, но тя вече бе извън такива неща. Затваряше ума си.

„Изковани… крака. Неуморни са.“

Дестраянтът кимна и се обърна към джагътите.

— Бранители. Мислех да видя… познати лица.

Един от копиеносците пристъпи напред.

— Качулатия не ни поиска.

— Иначе щеше да ни призове — каза жената с меча до него.

— Нямаше — продължи първият Джагът. — Защото знаеше, че нямаше да се съгласим.

— Качулатия оскърби добрата ни воля — каза жената с меча. Бивните й бяха блеснали от скреж. — На първото оковаване. Прояви благоразумие и се извърна от нас на второто. — Облечен в желязо пръст се изпъна към дестраянта. — Вместо това оскърби теб, дете на Имасс. И те превърна в един от най-опасните си врагове. Не му дължим скръб.

— Нито състрадание — каза воинът с копието.

— Нито съчувствие — добави един от прашкарите.

— Той ще стои сам — изхриптя жената с меча. — Джагът в самота.

Саг’Чурок се извърна и видя на северозапад блеснал метал. Малко оставаше.

Жената с меча продължи:

— Странно приятелство поддържаш, човешко дете. На нищо ценно няма да те научат тези К’Чаин Че’Малле. Тяхното проклятие е да повтарят грешките си отново и отново и така унищожиха себе си и всички останали. Те нямат какво да ти дарят.

— Изглежда — отвърна Калит от Елан, — че ние, човеците, вече сме научили всичко, на което са могли да ни научат, все едно дали изобщо сме го разбрали, или не.

Хрипливият смях на четиринадесетте немрящи Джагът беше смразяващ.

Копиеносецът заговори:

— Бягайте. Вашите преследвачи ще познаят привилегията да срещнат последните войници от единствената армия, която Джагът са имали някога.

— Последните, които ще умрат — добави с ръмжене един.

— И ако видите Качулатия — каза жената с меча, — напомнете му как неговите войници изобщо не се огънаха. Дори в мига на неговата измяна. Изобщо не се огънахме.

Нов смях.

Пребледняла и разтреперана, дестраянтът се върна при Гунт Мач.

— Тръгваме. Оставяме ги да се справят с това.

Саг’Чурок се поколеба. „Твърде малко са, дестраянт. Аз ще остана с тях.“

Четиринадесет чифта студени безжизнени очи се приковаха в Ловеца К’елл и жената с меча проговори:

— Стигаме. Кеп’ра никога не е била голяма заплаха срещу Омтоуз Феллак. Все пак можеш да останеш. Ще се радваме на публика, защото сме арогантен народ. — Наглата усмивка се разшири. — Почти колкото вас, Че’Малле.

— Мисля, че този е… смирен — изтъкна копиеносецът.

Жената сви рамене.

— В залеза на един вид идва смирението, като старица, спомнила си току-що, че все още е девствена. Твърде късно, за да струва нещо. Не съм впечатлена. — Понечи да се изплюе, не успя и изруга.

— Саг’Чурок — каза дестраянтът от гърба на Гунт Мач, — не умирай тук. Разбираш ли ме? Все още ми трябваш. Наблюдавай, ако трябва. Виж каквото има за виждане и се върни при нас.

„Добре, Калит от Елан.“

Ловецът К’елл загледа как любимата му отнася човешкото същество надалече.

Задрънча очукана броня — воините Джагът се развръщаха по билото на хълма, подготвяха се за бой. Смразеният въздух около тях запращя.

Саг’Чурок заговори: „Горди войници, не се страхувайте, че ще ви подминат. Те не подминават нищо, за което вярват, че могат да убият или унищожат.“

— Виждали сме глупостта ви безброй пъти — отвърна му жената с меча. — Онова, пред което ще се изправим, няма да ни свари неподготвени. — Обърна се към приятелите си. — Не е ли Искар Джарак достоен водач?

— Достоен е — отвърна й хор от груби гласове.

— И какво ни каза той, преди да ни прати тук?

А тринайсет джагътски гласа отвърнаха:

— „Представете си, че са Т’лан Имасс.“

Последните оцелели от единствената армия на Джагът, които изобщо не бяха оцелели, се разсмяха отново. И този смях закънтя, за да поздрави Кастата, и кънтя през цялата жестока, зашеметяваща битка, която последва.

Саг’Чурок, който гледаше от сто крачки, усети как се сгъсти мазнината, покрила кожата му в яростните пориви на Омтоуз Феллак, докато древната Крепост на Лед потръпваше под ударите на Кеп’ра, която също изригваше и взривяваше замръзнала плът.

В разгара на убийствения пожар желязо заговори с желязо на най-древния език.

Саг’Чурок гледаше. И слушаше. А след като видя и чу достатъчно, направи каквото му заповяда дестраянтът. Загърби битката. Разбрал изхода и познал още по-дълбоко, още по-остро жилото на унижението.

„Джагът. Макар да споделяхме вашия свят, така и не видяхме във вас свои врагове. Джагът, Т’лан Имасс така и не разбраха — някои раси са просто твърде благородни, за да бъдат съперници. Но може би тъкмо благородството бе това, което толкова дълбоко презираха.“

„Искар Джарак, ти, който си им заповядал… що за същество си ти? И как го разбра? Да можеше само да отговориш само на този мой въпрос. Как разбра какво точно да кажеш на своите войници?“

Саг’Чурок никога нямаше да забрави този смях. Беше се врязал в самата му кожа. Яхаше вихрите на душата му, танцуваше над упоителните миризми на облекчението и почудата му. Такава разбираща насмешка, лукава и мила едновременно, такъв жесток, спиращ дъха звук.

„Чух смеха на мъртвите.“

Знаеше, че ще се носи на гребена на този смях до края на живота си. Знаеше, че той ще го крепи. Ще му дава сила.

„Вече знам, Калит от Елан, какво накара очите ти да грейнат толкова ярко в този ден.“

Зад него земята се тресеше. И песента на смеха се носеше безспир.

Подпухналите дънери на прекършени дървета се издигаха от плитчините на блатото, толкова подути, че Гръб си помисли, че могат да се пръснат всеки момент и да избълват… какво? Представа нямаше, но предвид ужасните същества, които бе видял досега — отдалече, за щастие, — беше възможно да е толкова отвратително, че да терзае сънищата му до сетния му миг. Плесна един комар на коляното си и се сниши още зад храстите.

Рояци насекоми бръмчаха и жужаха монотонно, водата припляскваше лениво по тинестия бряг и се носеше дълбокото, равно дишане на нещо огромно, всяко издишване бе като рязък съсък, който продължаваше вечно.

— Голямо е — прошепна Гръб и облиза потта по горната устна.

Коленичилата до него Синн бе взела една черна пиявица и я беше оставила да впие двете си смукала във върховете на палеца и показалеца й. Сега разпери пръсти и загледа как хлъзгавото същество се изпъва. Но надебеляваше.

— Гущер е — каза тя.

— Дракон.

— Драконите не дишат, не като нас поне. Затова могат да пътуват между световете. Гущер е.

— Изгубихме пътя.

— Никакъв път нямаше, Гръб — отвърна Синн. — Имаше диря и още сме по нея.

— Предпочитах пустинята.

— Времената се менят — каза тя и се усмихна. — Това е шега, между другото.

— Не я разбирам.

Тя сбърчи нос.

— Времето не се променя, Гръб. Само нещата в него.

— Какво означава това?

— Тази диря, разбира се. Все едно вървим по дирята на нечий живот, а е бил дълъг живот. — Махна с другата си ръка. — Всичко това е придало форма на бъркотията в другия край… откъдето започнахме.

— Значи се връщаме във времето?

— Не. Щеше да е грешната посока, нали?

— Махни тая гадина от пръстите си, преди да те е изсмукала съвсем.

Тя протегна ръка към него и той дръпна пиявицата да я отскубне, което не се оказа толкова лесно, колкото му се искаше. Раничките в краищата на пръстите на Синн закървиха. Гръб хвърли пиявицата настрана.

— Мислиш ли, че ще я надуши? — попита Синн.

— Кой? Кое?

— Гущерът. Кръвта ми.

— Богове на бездната!

Очите й блестяха.

— Харесва ли ти това място? Въздухът опиянява, нали? Върнали сме се във века, когато всичко е било сурово. Неуседнало. Но може би не, може би ние сме от суровите времена. Но тук, мисля, човек може да стои десет хиляди години и нищо да не се промени, нищичко. Някога времето е било по-бавно.

— Нали каза…

— Добре, промяната е била по-бавна. Не че някое живо същество би усетило това. Всяко живо същество просто знае каквото знае и това никога не се променя.

По-лесна беше, когато не говореше нищо, реши Гръб, но запази тази мисъл за себе си. Нещо се раздвижваше в блатото и очите на Гръб се разшириха, когато огледа водата. Нивото се беше вдигнало с цяла педя. Каквото и да представляваше, съществото бе изместило огромна маса вода.

— То идва.

— Кои блещукащи очи сме ние? — отрони замислено Синн.

— Синн… трябва да се махаме оттук…

— Ако дори не сме тук — продължи тя, — тогава откъде сме дошли, освен от нещо, което е тук? Не можеш просто да кажеш: „О, дойдохме през един портал“, защото тогава въпросът просто продължава да се натрапва.

Дишането беше спряло.

— То идва!

— Но можеш да развъждаш коне — и виждаш как те се променят. По-дълги крака, дори различна походка. Като превръщането на пустинен вълк в ловно куче — не отнема толкова дълго време, колкото би си помислил. Дали някой е развъждал нас, за да ни направи такива, каквито сме?

— Ако са го правили, трябвало е да налеят малко повече мозък на един от нас! — изсъска Гръб, сграбчи я за ръката и я дръпна.

Тя се разсмя и побягнаха.

Зад тях водата изригна, огромни челюсти изтрещяха във въздуха, изсвистя дъх и земята се разтърси.

Гръб не се обърна — чуваше чудовищния трясък и плющенето на огромния гущер, който се провираше през гъстите храсти и бързо се приближаваше към тях.

А после Синн се отскубна от хватката му.

Петите му заораха в мократа глина. Той се обърна рязко и за миг успя да зърне Синн — с гръб към него, — изправена срещу гущер, голям колкото галера на Кюон; огромните му челюсти бяха настръхнали от остри дълги като мечове зъби. И се разтваряха все по-широко и по-широко.

Изригна огън. Пожар, който заслепи Гръб и го блъсна назад с плътната си стена зной. Той се олюля и тупна по задник. Валеше… валеше… градушка… не, парчета плът, кожа и кости. Той примига, изпъшка и бавно се надигна.

Пред Синн димеше зейнал кратер.

Гръб колебливо пристъпи до нея. Ямата беше над двайсет крачки широка и дълбока цял човешки бой. Мътна вода гъргореше и я запълваше, а във водата се мяташе и гърчеше парче от опашката на гущера. С пресъхнала уста Гръб промълви:

— Хареса ли ти това, Синн?

— Нищо от това не е истинско, Гръб.

— На мен ми се стори съвсем истинско!

Тя изсумтя.

— Просто спомен.

— Чий?

— Може би мой. — Синн сви рамене. — Може би твой. Нещо заровено толкова дълбоко в нас, че дори нямаше да знаем за него, ако не бяхме тук.

— Това е безсмислено.

Синн вдигна дланите си. Едната, от която бе текла кръв, изглеждаше опърлена.

— Кръвта ми гори — прошепна тя.

Заобиколиха блатото под погледите на стадо люспести дълговрати зверове с плоски муцуни. По-големи от бедерини, но със същите тъжни бичи очи. Дребни крилати гущери бдяха на стража по извитите им гърбове и кълвяха кърлежи и въшки.

Отвъд блатото земята се заиздига, обрасла с дървета със змиевидни листа, грапави стволове и перести корони. Никакъв път не се виждаше покрай странната гора, тъй че навлязоха в нея. Във влажния сумрак под горския балдахин пърхаха пъстрокрили пеперуди като прилепи, а меката мокра земя гъмжеше от жаби, които можеха да глътнат мъжки юмрук. Не изглеждаха склонни да се отдръпнат и принуждаваха Гръб да стъпва предпазливо, но Синн ги подритваше с босите си крака и се смееше на мляскащите звуци от ударите.

Склонът се изравни и дърветата станаха по-гъсти, сумракът се уплътни като саван.

— Това беше грешка — измърмори Гръб.

— Кое?

— Всичко. Къщата Азат, порталът — Кенеб сигурно се е поболял от притеснение. Не беше честно просто да напуснем така, без да кажем на никого. Ако знаех, че ще ни отнеме толкова време, докато намерим каквото смяташ, че можем да намерим, сигурно щях да отхвърля цялата идея. — Погледна накриво Синн. — Знаеше го от самото начало, нали?

— По дирята сме. Вече не можем да я изоставим. Освен това ми трябва съюзник. Трябва ми някой, който да ми пази гърба.

— С какво, с този глупав нож за хранене на колана ми ли?

Тя се намръщи.

— Кажи ми истината. Откъде си дошъл?

— Бях намерениче в Кучешката верига. Имперският историк Дюйкър ме спаси. Взе ме край портата на Ейрън и ме даде на Кенеб.

— Наистина ли помниш всичко това?

— Разбира се.

Погледът й се беше изострил.

— Помниш как си вървял в Кучешката верига?

Той кимна.

— Как вървях, как бягах. Бях уплашен, гладен, жаден. Виждах толкова много хора да умират. Помня дори как видях Колтейн веднъж, макар че единственото, което мога вече да видя в главата си, са пера от врани… Поне не видях как умира — добави той.

— От кой град си дошъл?

— Това не мога да си спомня. — Гръб сви рамене. — Всичко преди Кучешката верига… изчезнало е, все едно изобщо не е съществувало.

— Не е.

— Какво?

— Кучешката верига те е създала, Гръб. Тя те е направила от пръст, клечки и камъни, а след това те е запълнила с всичко, което се е случило. Героите, които са се били и загивали, хората, които си обичал и след това си изгубил. Онези, които са умирали от глад и жажда. Онези, чиито сърца са се пръсвали от ужас. Които са се давили, които са гълтали стрела или меч. Които са яхвали копия. Събрала е всичко това и то е станало душата ти.

— Това е нелепо. Имаше много сирачета. Някои от нас издържаха, други не. Това е всичко.

— Бил си на колко, на три години? Четири? Никой не помни много от такава възраст. Няколко сцени може би. Толкова. Но ти помниш Кучешката верига, Гръб, защото си нейна рожба.

— Имах родители. Истински баща, истинска майка!

— Но не можеш да си ги спомниш.

— Защото умряха, преди Веригата да тръгне!

— Откъде знаеш?

— Защото говориш безсмислици!

— Гръб, знам го, защото съм точно като теб.

— Какво? Ти имаш истинско семейство — ти дори имаш брат!

— Който ме гледа и не знае кого или какво вижда. Ще ти кажа кой ме създаде. Един убиец, Калам. Намери ме, докато се криех с банда разбойници, които се правеха на бунтовници. Вряза разни неща в душата ми и след това си отиде. А след това бях създадена за втори път — беше ми добавено. При Ю’Гатан, когато открих огъня и го поех в себе си — той продължава да гори и да гори като мое слънце. А след това беше капитан Фарадан Сорт, защото тя знаеше, че знаех, че са живи — а знаех, защото огънят не угасваше — беше под града, гореше и гореше. Знаех — можех да го усетя. — Замълча задъхана, с подивели очи като на ужилена от стършел котка.

Гръб я зяпаше мълчаливо. Не знаеше дали му се иска да я прегърне, или да я удари.

— Родена си от майка, също като мен.

— Защо тогава сме толкова различни?!

Пеперуди се разлетяха от вика й.

— Не знам — отвърна Гръб тихо. — Може би… може би наистина си намерила нещо в Ю’Гатан. Но нищо такова не се е случвало с мен…

— Град Малаз. Скочи на кораб. Тръгна да намериш нахтите. Защо?

— Не знам!

Тя му обърна гръб и се втурна през дърветата. След малко се скри от поглед.

— Синн? Какво правиш? Къде отиваш?

Сумракът изчезна. На петдесет крачки пред него изригна кипящо кълбо от пламъци. Дървета заизбухваха на пътя му, докато се търкаляше право към Гръб.

Той отвори уста да изкрещи, но не излезе никакъв звук.

Нажежената топка надвисна още по-близо, огромна, настръхнала…

Гръб махна с ръка. Земята изведнъж се надигна на пътя на огъня в грамада от корени, пръст и кал, понесе се нагоре и засъбаря дървета от двете страни. Хиляда разкривени кафяви ръце изпълзяха от кипналата пръст. Гърчещата се стена погълна търкалящото се огнено кълбо, плесна отгоре му както пета на ботуш смачква живота от скочил от огъня непокорен въглен. Отекна гръм. Земята се утаи, ръцете изчезнаха и оставиха след себе си само една бавно улягаща раздрана могила от пръст. Блъвнаха облаци пара и се разнесоха. Тъмнината вече се връщаше.

Синн спокойно излезе от гората и спря точно пред него.

— Все едно, Гръб. Ние с теб сме различни.

Тръгна отново и той се запрепъва след нея.

Никога не спори с момиче.

Беше ден за непознати. Един беше недостижим за него, другия познаваше добре. Таксилиан и Раутос бяха откъртили един панел и зад него се откри объркана гмеж от метални намотки, тръби и кабели. Таксилиан започна да бърка и да рови из машинариите, мърмореше как трябвало да намерят нужните отключващи заклинания, та мозъкът на града да се събуди. Присвит до него, с капчици пот, избили на челото, Раутос редеше предупреждения, но Таксилиан изобщо не го слушаше.

Ласт беше заложил капан за гущерите плъхове, ортените, и тръгна да го провери. Асейн го придружи.

В едно преддверие на върха на рампата Напет и Шеб бяха открили запечатана врата и блъскаха по нея с железни чукове; всеки удар кънтеше като измъчена камбана. Повече вреда сигурно щяха да нанесат на ушите си, но след като нямаха какво да си кажат един на друг, тепърва щяха да го открият.

Брет проучваше самото Гнездо, празното вече изоставено обиталище на Матроната. Не откриваше нищо интересно, но неусетно за нея остатъчни аромати се вливаха в дробовете й и избиваха на малки лъскави капчици по оголената й кожа. Преследваха я смътни сънища за раждане на деца, последователни сцени на мъки и раждане, които се трупаха една след друга в безкраен кошмар. Онова, което бе започнало като вяло раздразнение, бързо набъбваше в необяснима ярост.

Брет беше живяла в Плочите, откакто ги бе сътворила, но дори тя не можеше да намери смисъла, който търсеше в тях. А сега външният свят се просмукваше в нея. И я объркваше.

А освен това го имаше търтея К’Чаин Че’Малле. Пълзеше нагоре, приближаваше се все повече към окаяните човешки същества.

Призракът се рееше сред семейството си, обзет от усилващ се трепет. Хората му се проваляха. По някакъв неизказан, съществен начин единството им се разпадаше. Също както самият той се беше чудил каква е целта им, сега всеки от тях — освен Таксилиан може би — правеше същото. Бяха в криза и той усещаше усилващия се хаос в действията им. Нямаше да са готови за Сулкит. Можеше дори да убият търтея. И тогава всичко щеше да е изгубено.

Спомни си как — веднъж или хиляда пъти? — стои на палубата на кораб насред изпъналата се, гладка като стъкло морска шир, усеща странното напрежение в застиналия въздух и гледа как светлината става някак тайнствена и тръпнеща. Безлики моряци се суетят около него, бели като петна… кървавите изкупителни жертви за Древния бог, чува врясъка на изкараните от трюма кози, вижда блясъка на топнатите в морето ножове и гърчещите се пелени кръв, понесени над вълните… усеща набъбващия около него страх. И в отговор на всичко това чу собствения си смях. Жесток като на демон. И видя прикованите в него ококорени очи, защото другите бяха видели чудовище. Него.

„Аз повиках бурите, нали? Само за да видя жестокостта, да я загърна около себе си като най-топлото наметало. И дори виковете на давещите се смъртни не можеха да прекъснат веселието ми.“

„Мои ли са тези спомени? Що за звяр бях?“

„Вкусът на кръвта беше… сладък. Жертвоприношения? Глупаците просто захранваха силата ми.“

„Спомням си племе, трупове, изстиващи под кожи и одеяла, и петната на злоба по дланите ми. Помня празната дупка, в която се намерих, ямата на моето престъпление. Твърде късно бе да вия в дълбините й, в безжизнения въздух и мъртвилото вътре.“

„Предаден от съпруга. Всички се смеят зад гърба ми. Заради това всички щяха да умрат. Така трябваше да бъде и така стана. И аз избягах оттам, от дома, който унищожих за една нощ. Но от някои дупки не можеш да се измъкнеш. Бягах и бягах, и всяка нощ, щом легнех изтощен, пропадах в онази дупка и се взирах в онази уста от светлина далече горе, и гледах как гасне. Докато помръкне съвсем.“

„Когато виждаш очите ми сега, виждаш само онова мъртвило. Виждаш черните гладки стени. И знаеш, че макар да отвръщам на погледа ти, не виждам нищо, което да ме кара да изпитам… каквото и да било.“

„Все още вървя, сам сред пустата равнина, а зданието, към което се приближавам, се извисява все по-голямо, същество от камък и засъхнала кръв, същество жадно да се пробуди отново.“

„Да ме намери.“

Асейн влезе задъхана и уплашена. Раутос се обърна.

— Асейн? Какво има? Къде е Ласт?

— Демон! Жив! Намери ни!

Вече чуваха звуци по рампата, звуци от кожени подметки и още нещо — тракане на нокти, шумолене на опашка, забърсваща камък. Асейн заотстъпва към отсрещната стена, а Раутос изсъска:

— Таксилиан! Доведи Напет и Шеб! Бързо!

— Какво? — Таксилиан го погледна през рамо. — Какво има?

Ласт се появи, объркан, но иначе невредим. На колана му висяха два мъртви ортена. След миг пред очите им изникна К’Чаин Че’Малле. Мършав, не по-висок от човек, с тънки крайници и опашка, която се мяташе сякаш по своя собствена воля.

Призракът долови страха у Асейн и Раутос. Но у Таксилиан, който бавно се изправи, имаше удивление, любопитство. А след това… възбуда. Той пристъпи напред.

Търтеят оглеждаше залата, сякаш търсеше нещо. Чу ударите отгоре и кривна глава натам. След малко се разнесоха тържествуващите викове на Напет и Шеб — вратата се беше отворила. Но призракът знаеше, че това не е резултат от ударите на чуковете. Сулкит просто я беше отключил. Миг след това се зачуди как го е разбрал.

Брет се появи, зяпна търтея и прошепна:

— „Синьото желязо“! Като… опорна точка. Таксилиан, иди при него — трябва ни.

— Знам — отвърна той и облиза пресъхналите си устни. — Раутос, иди горе при Шеб и Напет — задръж ги там. Не искам да налетят тук с извадени мечове. Накарай ги да разберат…

— Какво да разберат?

— Че си намерихме съюзник.

Очите на Раутос се разшириха, той избърса потта от челото си, заотстъпва заднешком, обърна се и тръгна нагоре по рампата.

Таксилиан заговори на търтея:

— Можеш ли да ме разбереш? Нищо не действа. Трябва да го поправим. Трябва ни помощта ти… не, може би е обратното. Бихме искали да ти помогнем да върнеш всичко това към живот.

Мълчание. К’Чаин Че’Малле като че ли не забелязваше никого, тънките му като пипала пръсти се гърчеха като водорасли. Редиците зъби бляскаха в широкия прорез на устата. След малко търтеят примигна. Веднъж, дваж, три пъти, всеки клепач ясно различим. После тръгна с вдървена походка натам, където беше работил Таксилиан. Вдигна панела и умело го постави на мястото му. Изправи се, обърна се към призрака и очите му се впиха в неговите.

„Можеш да ме видиш.“ Осъзнаването го стъписа. Изведнъж успя да почувства нещо — „Собственото ми тяло!“ — и с него разкъсваща болка в ръцете, болката от насилие. Усети вкуса на собствената си пот, парещата умора в мускулите.

Призракът извика.

„Помогни ми!“

Змийските очи на Сулкит отново примигаха, а след това търтеят бързо прекоси залата и заслиза надолу по рампата, към сводестата коруба — залата, приютила ума на града.

Таксилиан се засмя и викна:

— След него!

И забърза след К’Чаин Че’Малле. Брет го последва.

След като тримата се махнаха, Асейн притича към Ласт и той я взе в прегръдката си.

Раутос се върна с Шеб и Напет.

— Отворихме вратата — извика възбудено Шеб. — Просто се плъзна настрани. Извежда навън, към тераса — богове, колко сме високо!

— Това не е важно — изръмжа Напет. — Видяхме някого, далече в равнината. Май намерихме друг скитник.

— Може би… може би той ще знае — каза Раутос.

— Какво да знае? — сопна се Шеб.

Раутос махна безпомощно с ръка.

Напет се оглеждаше навъсено, стиснал чука.

— Е, къде е проклетият демон?

— Той не иска да ни навреди — каза Ласт.

— Толкова по-зле за него.

— Не го наранявай, Напет.

Напет настъпи към него.

— Виж го ти тъпия селяк — още едно животинче си намери за любимец, а? Тя не струва — Брет изглежда къде-къде по-добре.

— Демонът дори не е въоръжен — каза Ласт.

— Значи е тъп. Защото ако бях на негово място, щях да размахвам най-голямата проклета брадва, до която мога да се докопам. Щях да убия първо теб и тая проклета вещица, дето си я прегърнал. После дебелия безполезен Раутос с тъпите му въпроси.

— Първия, който би убил, ще си ти, Напет — засмя се Шеб.

— Защото съм най-опасният тука, да. Но аз ще го изпреваря и ще му смажа черепа.

— Не най-опасният — поправи го Шеб. — Просто най-тъпият. Ще те убие от съжаление.

— Да идем да приготвим храната — каза Ласт на Асейн, все още я прегръщаше с едната си мускулеста ръка. — Съжалявам, Напет, няма да стигне и за теб.

— Опитай се да ме спреш и…

Ласт се завъртя рязко. Юмрукът му удари Напет в лицето и му разби носа. Той залитна назад, плувнал в кръв. Няколко зъба изтропаха на пода. Чукът падна от ръцете му. След малко и той падна, сви се на кълбо и стисна лицето си с ръце.

Другите зяпнаха Ласт.

Накрая Шеб се изсмя, но смехът беше плах.

— Хайде — каза Ласт на Асейн.

Двамата излязоха.

— Връщам се на терасата — каза след малко Шеб.

Раутос отиде до пътната си торба и извади парцали и плоска бутилка. После клекна до Напет и изпъшка.

— Дай да видим какво можем да направим, Напет.

„Измяната можеше да лежи мъртва — студена купчина пепел, лумнала само за миг. Какво ме тласна към такова убийство? Те бяха близки. Приятели. Обичани от мен. Как можах да им направя това? Съпругата ми, тя искаше да ме нарани — защо? Какво бях направил? Сестрата на Горим? Та онова беше нищо. Глупост. Изобщо не си струваше всички онези крясъци, трябваше да го е разбрала.“

„Нарани ме, но никога няма да забравя погледа в очите й — лицето й, — когато отнех живота й. И никога няма да разбера защо изглеждаше все едно, че тя е предадената. Не аз. Сестрата на Горим… онова нямаше нищо общо с нея. Не го направих, за да я нараня. Просто се случи. Но това, което направи тя, то беше като нож в сърцето ми.“

„Не знаеше, че не съм от мъжете, които ще оставят така нещата. Имам своята гордост. И затова всички трябваше да умрат, всички те, които знаеха и се смееха зад гърба ми. Трябваше да дам урок, но тогава, след като всичко беше свършило, не беше останал никой, който да се вслуша в него. Само аз, което не подейства, защото се превърна в друг вид урок. Нали?“

„Драконът чака в равнината. Дори не примигва. Направи го веднъж и всичко изчезна. Всичко и всеки. Повече никога няма да го направи.“

„Примигнеш ли, изгубваш онзи миг завинаги. Дори не можеш да си сигурен колко дълго е продължило това примигване. Миг, хиляда години. Не можеш дори да си сигурен дали това, което виждаш сега, е същото като онова, което си виждал преди. Не можеш. Мислиш си, че е. Казваш си го, самоубеждаваш се в това. Просто продължение на всичко, което си знаел преди. Това, което виждаш, все още съществува. Това си казваш. Това е играта на самоубеждаване, която играе умът ти. За да не полудееш.“

„Но помисли за онова единствено примигване, когато всичко, което си мислил, че е истинско, всичко, което си знаел, изведнъж се променя. От едната страна на примигването до другата страна. Идва с лоша новина. Идва с опустошаващи душата ужас и скръб. Колко дълго бе онова примигване?“

„Богове на бездната, беше цяла шибана вечност.“

14.

Спрете този яростен щурм

всички вие които познавах

като пленени мушици

в застиналата паяжина

на младите дни

вдигнете се над кипналата пяна

на моя скок в морето

надайте вой пред дивия ми бяг и тези диви

пламнали очи — но чувам зов

как беше някога животът и онзи зной

в цвърченето на сгазените скакалци

из росните треви на пътя детски

и лятото не свършваше

отказваха да свършат дните и играех

на воин и на дивак със нокътя геройски

пред който светове залитаха и рухваха

син като желязото новородено

а тези морски ветрове не духаха

все още да забият ръждивите си зъби

в гръбнака здрав и стегнатите ми ребра

и да отнемат златно бреме

на хиляди съдби.

Къде сега сте вие мои рехави лица

на щедрите въздъхващи лета

когато ние боговете диви властвахме

над този дивен свят?

Черупки кухи проточили се в нишки

от коприна изгубени по мойта диря

и вие бягащите с мен във бяга сляп

на стадото — да спрем не можем този бяг

и чакащото ни море очаква в своята

закана за разпад разнищване на младите ни

дни и счупени са ноктите ребрата

хлътнали на многото лета оставащи зад нас зад нас

и все зад нас.

Вопълът на счупения нокът

Фишер

Някой крещеше в предсмъртна болка, но Боен водач Гал беше свикнал с такива крясъци. Примигна с подлютените си от носещите се валма дим очи, смуши коня си по черния път и изригна поток ругатни. Най-малко три отряда се изнизваха от селото в долината с високо вдигнати копия, на чиито върхове се поклащаха грозни трофеи.

— Колтейн да ги вземе тия глупаци и да ги смачка под петите си! Джараб — препусни до ей оня командир. Да си събере отряда и да продължи разузнаването на юг — никакви нападения повече. Кажи му на тоя глупак, че ще взема плячката му, жените и дъщерите, всичко, ако отново не ми се подчини.

Джараб гледаше присвил очи.

— Това е Шелемаса, Боен водач.

— Добре. Мъжа й и синовете й — ще ги взема като роби и ще ги продам на някой д’рас. Кълна се в счупения нос на Бълт, да си озапти воините!

— Те просто я следват — отвърна Джараб. — По-лоша е от бясна вълчица.

— Престани да ми дъвчеш ухото, кутре — изръмжа Гал. Искаше му се да издърпа крака си от стремето и да го изрита в гърдите. Твърде фамилиарен беше станал напоследък, твърде самодоволен, твърде много проклети от Гуглата думи и твърде много вещи погледи. Само да се разправи веднъж с Шелемаса, щеше да накара това кутре да заквичи въпреки всички наранени погледи, които щяха да последват.

Джараб понечи да се усмихне, но усмивката му посърна, щом видя навъсеното още повече лице на Гал. След миг младият вестоносец Сълза препусна с все сила към възторжено ревящите банди нападатели.

Небето над мръсните петна дим беше безоблачно, покров от наситено синьо, гибелното слънце сякаш вреше в небето. Ята дългоопашати птици се спускаха и го прорязваха на безредни шарки, твърде уплашени, за да накацат, докато воините на Хундрил гъмжаха по земята във всички посоки. Тлъсти, дебели колкото пръст скакалци лазеха по изпотъпканите нивя.

Предният отряд съгледвачи се връщаше горе по пътя и Гал остана доволен, като видя стегнатия им строй и вдигнатите високо копия. Кой ги водеше? Видя увитата с кожа халка, увиснала от оръжието му, и разбра кой е. Ведит, който бе съкрушил един градски гарнизон в началото на кампанията. Тежки загуби бе понесъл, но това не бе изненадващо. Млад беше, глупав и чистосърдечен като всички млади, но заслужаваше да бъде забелязан — след като явно държеше здраво воините си.

С отсечено махване с ръка Ведит спря всичките си конници, продължи към Гал и дръпна юздите пред него.

— Боен водач. Армията на Болкандо ни очаква на две левги оттук. Десет хиляди, два пълни легиона, с пълзящ зад тях обозен лагер, три пъти по-голям. Всяка горичка на левга около тях е изсечена. Убеден съм, че са на позиция от три-четири дни.

— Тъпи болкандо. Каква полза да се изкарва на полето армия, която пълзи като бедерин с прерязани сухожилия? Можем да ги заобиколим и да ударим към столицата им. Мога да смъкна оня крал от трона му, да се пльосна на него като последен пияница, и толкова. — Гал изсумтя. — Генералите и командирите не разбират нищо. Мислят си, че една битка решава всичко, като пиянска свада в задната уличка. Колтейн беше по-разумен — войната е средството, не целта. Целта не е да избиваш, а да постигнеш надмощие в пазарлъка, който идва след това.

Друг ездач препускаше по северния склон. Жена. Копитата на коня й мятаха облаци пръст от отъпканите бразди. Зайци се разбягваха от пътя й, докато цепеше през отъпканите жита. Гал примижа за миг към нея, а след това се извърна в седлото и се загледа на юг. Друг ездач там, да, яздеше в галоп, викаше и се провираше през разпасаната сган на Шелемаса. Бойният водач изсумтя.

Ведит също беше забелязал двамата ездачи.

— Обкръжени сме по фланговете.

— И какво? — попита Гал и присви очи към младия умен воин.

Той сви рамене.

— Дори четвърта част да ни мине в тил, Боен водач, можем да се измъкнем — всички те са пешаци в края на краищата.

— Като пиле от ноктите на ястреб. Но нищо тук не може дори да се надява да ни защипе за опашката. Ведит, давам ти хиляда души. Петдесет отряда, да. Хвани северната армия — ще са в поход, уморени като псета и задавени от прах, сигурно в колона. Не им оставяй време. Помиташ и сечеш, оставяш ги в безпорядък, после нападаш обоза им. Вземи всичко, което можеш да носиш, и изгори останалото. Дръж воините си здраво. Просто отсичаш пръстите на врага и ги оставяш там, ясен ли съм?

Ведит кимна и се ухили, но каза:

— Бих искал да чуя и съгледвачите.

— Разбира се.

Джараб вече бе стигнал до Шелемаса и двамата яздеха след южния съгледвач. Гал се изплю, за да махне вкуса на пушек от устата си.

— Кълна се в очите на Дюйкър, каква каша. Никой изобщо не се учи, нали?

— Боен водач?

— Щяха ли болкандо да са доволни, ако ние се бяхме отнесли с тях така, както те се отнесоха с нас? Не. Разбира се, че не. Тогава как оправдават това насилие?

— Мислели са, че ще им се размине.

— Виждаш ли недостатъка в това мислене, воин?

— Не е трудно, Боен водач.

— Забелязал ли си, че тези, които се мислят за толкова умни, са най-глупавите от всички? — Надигна се в седлото и се изпърдя. — Богове на бездната, подправките, дето използват по тия земи, вдигат тайфуни в червата ми.

Съгледвачката от север пристигна първа, потна и прашна.

— Боен водач!

Гал откачи меха си и й го метна.

— Колко и колко далече?

Тя отпи няколко глътки, след това докладва отсечено:

— Около две хиляди, половината леки, лека броня и лошо снаряжение. На две левги, в колона по много тесен път.

— Обоз?

Тя се усмихна.

— Не в средата и не по фланговете. Ариергардът е около триста, смесена пехота — с най-големите мехури на краката на света.

— Видяха ли ви?

— Не, Боен водач, не мисля. Конните им съгледвачи се държат плътно до колоната, по равната земеделска земя от двете страни. Знаят, че сме наблизо, и не искат да ги ужилим.

— Добре. Смени коня и се приготви да заведеш при тях Ведит и крилото му.

Тъмните й очи пробягаха към Ведит с нескрито одобрение.

— Нещо не е наред ли? — попита Гал.

— Не, Боен водач.

— Но той е млад, нали?

Тя сви рамене.

— Свободна си — каза Гал.

Тя му метна меха обратно и се отдалечи.

Гал и Ведит зачакаха ездачите от юг.

Ведит разкърши гръб и рече:

— Боен водач, кой ще поведе силата срещу южната челюст на капана?

— Шелемаса.

Видя как веждите на младия воин се вдигнаха учудено и добави:

— Давам й шанс да си поправи репутацията. Или оспорваш щедростта ми?

— Не бих и помислил…

— А трябва, Ведит. Точно на това ни научиха малазанците, ако са ни научили на нещо. Ковашки чук в ръката или меч — всичко е работа и всеки от нас е вътре в нея. Страната с най-много хора, които използват мозъците си, е страната, която печели.

— Освен ако не бъдат предадени.

Гал направи гримаса.

— Дори тогава, Ведит, враните…

— … дават отговор — довърши Ведит и и двамата мъже направиха жеста на черното крило в мълчалива почит към името на Колтейн, делата му и решимостта му да се опълчи на най-лошото, на което бяха способни хората.

След малко Гал извърна коня си срещу приближаващия се от юг съгледвач и двамата воини зад него, които яздеха лудешки, за да го догонят.

— Кълна се в говното на Глупавото псе, виж ги ония двамата.

— Приключи ли с мен, Боен водач?

— Да. Иди събери хората си. — И отново се надигна, за да се изпърди. — Богове на бездната!

Още ужилена от тирадата на Бойния водач, Шелемаса препускаше начело на крилото си. Сержантите викаха на воините да спазват строя, защото теренът ставаше все по-насечен. Дълбоки дерета прорязваха каменните хълмове, а много от самите хълмове бяха изтърбушени — болкандо бяха добивали изкопаеми тук, но какви — Шелемаса нямаше представа. Заобикаляха ями със стръмни стени, наполовина запълнени с блатясала вода, прошарена с разцъфтели водорасли и с тесни ивици тръстика по ръбовете. Геранила с ведра стърчаха изгърбени над обрасли с бурени изкопи, гредите им бяха посивели, клюмнали и увити с лози. Колибри прехвърчаха над пищните морави цветове, пъстри шестокрили насекоми кръжаха и се въртяха навсякъде.

Шелемаса мразеше тази страна. Жестоките цветове я караха да си мисли за отрови — в края на краищата в хундрилския Одан тъкмо най-яркоцветните змии и гущери бяха най-смъртоносните. Само преди ден беше видяла лъскавочерен паяк с пурпурни очи, голям колкото проклетото й стъпало. Ядеше див заек. Некех пък се беше събудила с напълно обелена кожа на единия крак — от бедрото до глезена. Огромни кехлибарени мравки — нищо не беше усетила, а сега бълнуваше в треска в обоза с плячката. Шелемаса беше чула и как някой помирисал цвете и след това носът му изгнил. Да, трябваше да приключат с това, напълно. Вървенето в поход с Ловците на кости го биваше, но все пак адюнктата не беше Колтейн, нали? И Бълт не беше, нито Дюйкър дори.

Шелемаса беше чула за загубите на морската пехота при нахлуването. Като пустинна котка, хвърлена в яма с прегладнели вълци, стига разказът да беше точен. Нищо чудно, че бяха клечали толкова дълго в столицата. Адюнктата имаше късмета на Касапина, факт, и Шелемаса не искаше да има нищо общо с това.

Вече излизаха от откритите мини и на юг земята се изравни в земеделски ниви, накъсана от горички бамбук, оградени с пълни с вода канали и издигнати пътеки. Зад всичко това минаваше друг низ накъсани хълмове, с плоски била, на които се издигаха укрепени редути. Между укрепленията бе армията на Болкандо, но в явен безпорядък. Бяха очаквали да са една от челюстите на капана, да се включат във вече започналата битка на хундрилите с главната им сила. Планирали бяха да се врежат в оголен фланг.

Все пак виждаше, че ще е трудно да бъдат изтикани от хълмовете, особено тая с анфилада укрепления. Още по-лошото бе, че я превъзхождаха числено поне две към едно.

Шелемаса забави коня, дръпна юздите в края на една бамбукова плантация и изчака офицерите да се съберат около нея.

Джараб — беше запенил коня си от препускане след нея — дойде първи.

— Командире, няма да можем да ги изритаме оттам, нали?

Проклето надуто вестоносче.

— Кога за последен път си яздил в битка?

Видя го как трепна.

— Ако беше мой син — каза тя, — отдавна щеше да си измъкнат от колибите на жените. Не ме интересува какво носиш под тази броня, но това, че Гал те гледа с нежно око, Джараб, не ти е от полза. На война сме, превзето глезено маймунче такова. — Обърна се към шестимата приближили се капитани на подкрилата и подвикна на единия, ветеран, чийто бронзов шлем представляваше стилизирана глава на врана: — Ханаб, кажи ми какво виждаш.

— Стара граница виждам — отвърна мъжът. — Но укрепленията са порутени, освен на ония могили там. Докато армията стои там, са заврени като ашик под черга. Трябва само да ги задържим на място.

Шелемаса извърна очи към друг капитан, висок изгърбен мъж с хитро като на лисица лице.

— А как го правим, Кастра?

Мъжът бавно примига.

— Плашим ги толкова лошо, че да ги оплескат с кафяво тия редути.

— Изкарайте конните стрелци отпред — заповяда Шелемаса. — На склоновете. Засипваме тия глупаци със стрели. Тормозим ги цял ден и трупаме ранени — докато фортовете им не станат на лазарети. Падне ли нощта, правим рейд по обоза им и може би няколко отряда да подпалят фортовете, виждам, че покривите вътре са сламени. — Огледа бавно офицерите си. — Доволни ли са всички тук само да ги затиснем на място?

Джараб се покашля.

— Бойният водач иска заплахата да бъде забавена достатъчно, за да престане да е заплаха, командире.

— Половината от тях са леки — каза Ханаб. — Хвърлянето им срещу лека конница ще е самоубийство. И все пак — добави той с презрителна усмивка — вижте как са подредени — пет реда в дълбочина пред скъпоценната им тежка пехота.

— За да поемат стрелите ни, да — каза Шелемаса.

— Тежките не искат да си цапат хубавата броня — изсумтя Кастра.

— Пускаме достатъчно кръв на леките и ще се пръснат — предсказа Ханаб. — После можем да жилим и хапем тежките колкото искаме.

Шелемаса се извърна и изгледа Джараб.

— Ти стоиш до мен. Когато се върнем при Бойния водач, ще носиш главата на командира на Болкандо на копието си.

Джараб се усмихна вяло.

— Вижте там долу. — Ханаб посочи.

От изкопа на издигнатата пътека бе изпълзяла слузеста стоножка на жълти и черни ивици, широка цяла педя и дълга колкото меч. Пред очите им се загърчи към другия край на пътеката и изчезна в бамбуковата горичка.

Шелемаса плю на земята и измърмори:

— Гуглата да я вземе тая дупка и говната в нея. — И след миг добави: — След като ние се махнем оттук де.

Хиляда войници имаше зад гърба му и Ведит не искаше да изгуби нито един. Спомените за нападението на гарнизона още го глождеха. Триумфална победа, да, но сега с него бяха останали едва шепа бойни другари, с които я беше споделил. Помнеше всеки настръхнал миг от битката и дори сега, срещнеше ли очите на някои от онези воини, виждаше в тях съвършеното отражение на собственото си смътно неверие, собственото си чувство за вина.

Само враните избираха кой да живее и кой да падне. Молитвите не означаваха нищо, дела и клетви, чест и достойнство, нищо не тежеше повече от прашинка на везните на съдбата. Съмняваше се дори в куража. Бяха паднали приятели: в един момент в живота му, в следващия ги няма, сведени до онова, което могат да сътворят спомените, до всички случайни мигове, не означавали досега почти нищо.

Ведит не знаеше как да си обясни това. Но знаеше едно. Животът на воина е самотен и самотата става само по-лоша, щом човек осъзнае, че е най-добре да се въздържа и никога да не се сближава много с другар в боя. Да, все още бе готов да даде живота си, за да спаси когото и да било от тях, все едно дали го познава, или не, но също така бе готов и да продължи напред, ако някой падне.

Хиляда воини зад него. Щеше да ги прати в битка и някои щяха да умрат, и Ведит мразеше това знание, негодуваше срещу него, но знаеше в същото време, че няма да се поколебае. От всички воини командирът е най-самотният и той усещаше как се сгъстява тази самота около него, твърда като броня, хладна като желязо.

Гал. Адюнкта Тавори. Колтейн от клана на Враните. Дори глупакът болкандо, повел своята нищо неподозираща колона към следобед на кошмарен ужас. „Това е общото помежду ни. И вкусът му е горчив като кръв на езика.“

Чудеше се дали кралят на Болкандо вече съжалява, че е предизвикал тази война. Чудеше се дали на кучия син изобщо му пука, че поданиците му загиват. Или го пари само раната от изгубените доходи от съсипани ферми, изклан добитък и ограбено богатство? А следващите чужденци, които щяха да вдигнат лагер на границите му? Щеше ли да се отнесе другояче към тях? Щеше ли приемникът му да се вслуша в уроците, врязани тук в кости и плът?

Кучешката верига бе паднала пред Ейрън. Десетте хиляди на Пормквал се полюшваха на дърветата. Бунтовническата армия на Леоман бе унищожена при Ю’Гатан. Беше ясно — не можеше да е по-ясно, — че въпреки всичко, което има да се научи, никой изобщо не се интересува. Всеки нов глупак и издигнал се от тълпата тиран просто се залавяше да повтори целия крах, убеден, че е различен, по-добър, по-умен. „Докато земята отново се напие до насита.“

Видя препускащата към него съгледвачка.

Скоро щеше да се започне. И изведнъж всеки нов дъх, изпълнил дробовете му, започна да става по-сладък от предишния, и всичко, на което се спираха очите му, сякаш тръпнеше от живот. Гледаше и си мислеше, че никога досега не е виждал такива цветове — светът наоколо сякаш бе сътворен отново, но дали не бе закъснял за него? Само няколко мига, останали за да се наслади на този дар на красотата?

Краят на деня щеше да отговори на този въпрос.

Ведит се приготви да поведе своята първа армия в битка и в този момент изпита омраза към Боен водач Гал, че му бе наложил това. Не искаше да командва хиляда войници. Не искаше бремето на погледите им, съкрушителното разбиране за упованието им към него.

Искаше му се да има куража да побегне.

Но го нямаше.

Гал избираше добре.

Хиляди слънцебрани и десетки хиляди махащи ветрила роби пак нямаше да стигнат, за да спрат стичащата се по лицето на канцлер Рава пот. Имаше чувството, че се топи в казана на историята, негово собствено творение, уви — осъзнаване, което непрекъснато го спохождаше, пареше го, изгаряше го като нажежени въглени. Присви се и потръпна под влажните коприни, когато носилката, в която се бе изтегнал, се наклони опасно — носачите се мъчеха да слязат по тясната козя пътека.

Прах се беше просмукала и покрила всяка повърхност, бе притъпила пищния блясък на златните орнаменти и бе убила ярките цветове на плюшените възглавнички. Прах се смесваше с вкуса на собствената му пот в устата. Дори пикаеше прах, ако не и по-лошо.

— Не там, жено — сопна се той.

Робинята д’расилани се дръпна уплашена и наведе глава.

Онова долу нямаше да се размърда и събуди повече, не и днес. Разбираше отчаяното й усърдие да го задоволи и това разбиране правеше нещата още по-дразнещи. Къде се беше дянала добрата старомодна обич? Но не, той беше приключил с нея отдавна, още щом бе осъзнал, че колкото и да я иска, не е готов да се отплати с всичко, което се очаква от такива отношения. Неща като вярност, загриженост, щедрост. Толкова мразеше самата идея за очаквания — не нещата, които държеше да получава от другите, докато вършат онова, което им се полага да вършат, а очакванията на тези други оковаваха Рава. Ужасна беше наглостта на някои хора, наистина.

Най-голямото умение, което човек изобщо можеше да постигне, бе да избягва такива капани. Той беше канцлерът на владението, привидно на служба на краля и (небесата да не дават!) на кралицата. Но като махнем и това, служеше на самото кралство, на безбройните му източници на богатство, процъфтяване и прочие, да не говорим за вмирисаните намръщени тълпи невежо население. Разбира се, знаеше също така, че всъщност тези представи имат тежест и важност колкото рождения ден на годиначе, с цялото вложено усилие за едно празненство, което дори няма да се запомни от глезеното дете — но бъркотията след това?

Да не говорим, че Фелаш беше напила всички роби с подозрителни подправки в пунша и че ключалката на вратата на залата се оказа повредена и той — канцлерът на Болкандо! — се оказа затворен вътре без никакъв избор, освен да разчисти бъркотията — макар и само за да има къде да стои. И да оставим, че…

Рава се намръщи. За какво си беше мислил? Ах, да, за недостига на искреност, което, в крайна сметка, бе самата сърцевина на политическия триумф. Отдавна бе открил, че нагли лъжи може да се говорят безнаказано, защото нищо не би излязло на показ — в случай че изобщо се стигне до такъв резултат, — защото дори тези лъжи наистина да бъдат изобличени, ами нали само след месец-два сочещите с пръст ще се разсеят от някой или нещо друго, достойно за лесно припламващото им възмущение. Една подходяща войнствена поза можеше да обезсили буквално всичко, което обвинителите му можеха да хвърлят срещу него. Както при толкова много битки по многобройните бойни полета, всичко беше въпрос на кураж.

А проклятие, тук и сега — срещу тази чудовищна Кругава — тъкмо куражът на Рава бе на изчерпване, не нейният.

Надвит от една дива варварка! Възмутително!

Но за какво все пак мислеше? Погледът му се смъкна към робинята, която все още клечеше в краката му и бършеше брадичката си, навела очи. Да, любовта. А онова омразно същество, Фелаш, така презрително да отхвърли попълзновенията му… е, добре, щеше да си плати за това. До края на живота си щеше да плаща, ако зависеше от Рава — а той в края на краищата винаги постигаше своето. Да, щеше да я накара да коленичи точно като тази робиня, но разликата между двете щеше да е най-сладката награда. Фелаш нямаше да носи никакви видими пранги, е, не. Щеше сама да се зароби. Щеше да робува на него, на Рава, и единственото й удоволствие щеше да е да му служи, да задоволява всичките му нужди, всяко негово желание. Виж, това вече беше любов.

Носачите отвън заговориха по-високо и паланкинът се изравни. Рава извади кърпа и попи лицето си, после дръпна връвта на камбанката. Носилката залитна и милостиво спря.

— Отвори проклетата врата. Бързо! — Той дръпна панталоните си, затегна връзките, избута робинята д’рас настрана и се надигна.

Отвън видя точно каквото бе очаквал да види. Бяха слезли от прохода. Пред тях се простираше общо взето равна земя, ивици и горички широколистни дървета, накъсани от ливади, използвани за пасища от местните диваци. Този район беше служил като буфер между жалките планински племена и цивилизованото население на Болкандо, но буферът се свиваше, докато местните се разпръсваха в двете посоки, отиваха в градовете или се заемаха с разбойничество. Рава знаеше, че ще дойде време, когато кралството му просто ще погълне района, което означаваше да се вдигат укрепления, да се поставят гранични постове и да се поддържат гарнизони и патрули, за да задържат синекожите диваци, а всичко това щеше да погълне още повече средства от хазната. Е, щеше да има приход от изсичането на всички дървета, поне в началото, а по-нататък от добивите, които можеше да роди земята.

Тези мисли го утешиха, изправиха света под измъчените му ходила. Той изтри отново потта от лицето си и се огледа за някакви знаци от конквестор Авалт и антуража му от вестоносци, лакеи и тъй наречени „съветници“. Военщината беше жалка необходимост, с всичките й присъщи капани обаче. Сложи меч в нечии ръце, дай на тоя човек още няколко хиляди меча — и рано или късно върхът на първия меч ще се вдигне, за да те прободе в гърлото. Канцлерът се намръщи и си напомни да държи Авалт здраво вързан с помощта на заплетеното чиле от взаимно възнаграждавани интереси, което толкова се стараеше да поддържа.

Около него колоната на гвардията на Болкандо се развръщаше по моравите от двете страни на пътя. Воловете изпъваха вратове, за да стигнат до тучните треви, някъде в кипящата гмеж заквичаха прасета. Въздухът бързо се вмириса на човешка пот, животинска тор и пикня. Беше по-лошо и от търговски керван на Д’рас.

Рава видя знамето на Авалт на двеста крачки надолу по пътя, махна на един от слугите си и го посочи.

— Желая да поговоря с конквестора. Доведи го при мен.

Старият мъж се гмурна в тълпата.

Армията беше изтощена и бързаше отчаяно да спре на лагер точно тук, макар да бяха изтекли едва две трети от деня. И доколкото канцлерът можеше да разбере, Авалт беше спрял цялата колона. Рава изпъна врат, но изобщо не можа да види легионите на перишите — крачеха някъде далече напред, безмозъчни като воденични камъни; трябваше да са ги ударили от засада тези глупаци в края на краищата — коя армия може да се бие след толкова бърз марш? При това в пълна броня освен шлемовете, ако съобщението беше вярно. Нелепо.

Мина известно време, преди да забележи вълнение в тълпата — всички припряно се отдръпваха от двете страни на пътя. След малко конквестор Авалт се появи, нетипично намръщен. Погледът, който впи в Рава, щом се приближи, беше доста стъписващ.

Докато канцлерът отваряше уста да заговори, Авалт пристъпи към него и изръмжа:

— Да не би да си мислите, че съществувам само за да подтичвам на всяко ваше привикване, канцлер? Ако не сте забелязали, цялата ми проклета армия се разпада. Имам дезертирали офицери, в името на двайсетте шипа на Белат. А какво искате вие сега? Поредната самодоволна размяна на баналности и уверения?

Рава присви очи.

— Полека, конквестор. Уверявам ви, имах сериозно основание да ви повикам. Държа да чуя последните данни, защото, както виждате, носачите ми не могат да поддържат скоростта на авангарда ви. А и след като сте спрели цялата армия, искам да знам защо.

Авалт примига невярващо.

— Не ме ли чухте, Рава? Половината ми легиони едва могат да вървят — ботушите им се разкапват на краката. Ремъците на гръдната им броня са се врязали в раменете им — оръжейниците не са си направили труда да омекотят кожата. Походните одеяла загниват и от най-леката влага. Половината храна се е развалила и ни е свършила солта. И ако това не стига, трябва да добавя, че сме на поне пет левги зад перишите, а колкото до войската, която бяхме оставили тук да ги посрещне, останал е само един вестоносец — за да ни съобщи, че Изгорените сълзи на хундрилите преди три дни са били само на седем левги от столицата. Е, колко още наивни предположения, които направихме преди няколко седмици, ще се объркат фатално? — Посочи паланкина и изръмжа: — Качвайте си се вътре, канцлер, и ме оставете да си върша работата…

— Работа, в която май се проваляте — сопна се Рава.

— Оставката ли ми искате? Имате я. Моля, заемете се сам, канцлер. Ще се върна в планините и ще заложа на разбойниците — те поне не претендират, че светът е точно такъв, както те го искат.

— Успокойте се, конквестор. Разбираемо е, че сте изнервен. Никакво желание нямам да поемам бремето на вашите отговорности. Не съм военен в края на краищата. Тъй че не приемам оставката ви. Възстановете тази армия, Авалт, отделете за това толкова време, колкото трябва. Щом армията, която оставихме тук, е заминала, явно го е направила, за да се противопостави на заплахата на хундрилите. Може да се предположи, че срещу нея вече са взети мерки, а така или иначе не сме в състояние да повлияем на изхода, нали?

— Според мен вече достатъчно влияхме, не мислите ли, канцлер?

— Върнете се към задълженията си, конквестор. Можем да поговорим отново, след като се приберем и настаним удобно в двореца. — „Където ще мога да коригирам погрешните ти представи кой на кого служи.“

Авалт го изгледа достатъчно продължително, за да изрази ясно неуважението си, след което се обърна и си тръгна.

Рава го погледа как крачи през тълпата, след това махна на слугата си — останал неразумно на по-малко от шест крачки разстояние, докато течеше разговорът на канцлера с Авалт.

— Намери ни място за бивак. Вдигни шатрата — по-малката. Тази нощ ще поддържам минималния брой обслужващи, не повече от двайсет. И ми намери няколко нови жени от обоза — и да не са д’рас, омръзна ми тяхната немарливост. Хайде, бързо — и ми донеси вино!

Слугата закима и заситни бързо. Рава се огледа, видя един от убийците си, смигна му към слугата и убиецът кимна.

„Видя ли какво направи, конквестор? Уби горкия старец. Ще ти пратя главата му осолена, за да се разберем ясно един друг.“

Щит-наковалня Танакалаян влезе в шатрата и смъкна металните ръкавици.

— Току-що огледах лично, Смъртен меч. Капнали са. Едва ли утре изобщо ще могат да тръгнат в поход, още по-малко да се бият следващата седмица или две.

Кругава — седеше на походното легло и смазваше меча си — не вдигна очи.

— Оказа се по-лесно, отколкото очаквах. На скрина има вода, пийни.

Танакалаян се приближи до зацапания със сол сандък.

— Имам още новини. Пленихме съгледвач на Болкандо, докато се връщаше от останките от армията, която ни чакаше. Изглежда, Боен водач Гал е направил точно каквото предположихме. В момента вероятно е пред столицата на кралството.

Кругава изсумтя.

— Оставаме ли тогава да изчакаме канцлера и да го уведомим за променената ситуация, или поддържаме скоростта? Колкото и да му се иска на Бойния водач на хундрилите да обсади столицата, има на разположение само конници. Може да се допусне, че няма да направи нищо, докато не пристигнем. А това са поне още три дни.

Танакалаян изпи голяма глинена чаша вода и се отпусна на очукания капак на сандъка.

— Очаквате ли бой, Смъртен меч?

Тя отвърна с гримаса:

— Независимо от малката вероятност нещата да се влошат до такава степен, трябва да предвидим всяка възможност. Все пак… — Изправи се и сякаш изпълни тясната шатра. — Все пак ще добавим половин нощ марш. Има моменти, когато постигането на неочакваното върши добра работа. Бих предпочела да принудим краля да се предаде. Самата мисъл да загубим един-единствен брат или сестра в този безсмислен конфликт ме дразни. Но ще покажем на крал Таркуф малко войнственост, както съм сигурна, че Бойният водач вече е направил.

Танакалаян премисли думите й и отвърна:

— Воините хундрили несъмнено са се въвлекли сериозно в тази непредизвикана война, Смъртен меч.

— Понякога уважението трябва да се спечели по трудния начин, Щит-наковалня.

— Болкандо май нямат голям избор, освен да преглътнат презрението си към Изгорените сълзи.

Тя се обърна към него и процеди през зъби:

— Щит-наковалня, те още го предъвкват. А ние ще се погрижим да продължат да го правят още доста време. Прибрахме ли продоволствието, оставено зад бягащата армия?

— Да, Смъртен меч. Припряността им е в наша полза.

Тя прибра меча в ножницата и го препаса.

— Такива са изгодите във войната. Време е да се покажем на нашите сестри и братя. Справиха се добре и сме длъжни да им напомним за нашето уважение към тях.

Но Танакалаян се поколеба.

— Смъртен меч, по-близо ли сте вече до избора на нов дестраянт?

Нещо проблесна в суровите й очи, преди да се обърне към платнището на входа.

— Тези неща ще трябва да почакат, Щит-наковалня.

Той я последва навън в добре подредения тих лагер. Готварските огньове грееха в изпънати редици, с пространство между отрядите. Палатките покриваха ливадите в безукорен ред. Упойваща миризма на чай изпълваше въздуха.

Докато крачеше на стъпка назад и вляво от Кругава, Танакалаян се замисли за подозренията, които се трупаха в ума му. Смъртният меч вероятно бе доволна да стои на върха буквално сама. Върховното командване на Сивите мечове беше, структурно, едновременно непълно и небалансирано. В края на краищата Танакалаян беше прекалено млад и никой нямаше да го види като равен на Смъртния меч. По същество отговорността му бе пасивна, докато нейната беше най-важната, изпъкващата. Тя беше едновременно юмрук и ръкавица и той не можеше да направи нищо, освен да крачи след нея — както го правеше физически в момента.

Как можеше да не я задоволява това? Нека легендите, родени от този митичен поход, да бъдат за Кругава; тя можеше да си позволи да е великодушна към онези, които оставяше да стоят в сянката й. Бе извисена над всички и лицето й първо щеше да получи слънчевата светлина, която да извае всеки детайл от героичната й решимост.

„Но не забравяй думите на Щит-наковалня Ексас отпреди столетие. «Дори най-свирепата маска може да се пропука в горещината.» Тъй че ще те наблюдавам, Смъртен меч Кругава, и ще ти отстъпя самотното място на този висок подиум. Историята ни чака и всички същества от младостта ни стоят по дирята ни, за да видят какво е спечелило жертването им.“

„И в този момент Щитът-наковалня е този, който трябва да излезе напред, самотен пред жестокия блясък на слънцето, понасящ неумолимите му пламъци без да трепне. Аз ще бъда горещата пещ на последния съд и дори Кругава ще трябва да замълчи, за да чуе присъдата ми.“

Беше наистина щедра с времето си и с вниманието си тази вечер, заговаряше всяка сестра и всеки брат като равни, но Танакалаян виждаше хладната пресметливост във всичко това. Виждаше как Кругава заплита всяка нишка от своя личен епос, виждаше как се проточват след нея тези нишки, докато се движи от една група войници към следващата. Трябваха хиляда очи, за да се изтъче един герой, хиляда езици, които да запълнят нужните песни. Трябваше, накратко казано, добре пресметнатият дар на свидетелстването, за да се изработи всеки детайл и всяка сцена от това огромно мащабно пано, наречено Смъртен меч Кругава от Сивите шлемове на Периш.

А той крачеше на стъпка след нея и играеше своята роля.

„Защото всички ние сме творци на своите лични пана, описващи собственото ни героично съществуване. Уви, само най-лудите между нас тъкат единствено със златна нишка — докато другите, които не се боят от истината, ще вложат пълната палитра, най-тъмните чилета, сенките, местата, където най-ярката светлина никога не може да достигне, където израстват всички зле съградени неща.“

„Трагично е, наистина, колко малко сме ние, които не се боят от истината.“

Подозираше, че във всяка тълпа, колкото и да е голяма, колкото и да е гъста, ако човек се вгледа внимателно, ще види само златни огньове от всички страни, толкова ярки, толкова знойни в своята самозаблуда и необуздано самолюбие, че накрая човекът ще остане с изгорели и ослепени очи, със зейнали очни кухини.

„Но ще се вслуша ли някой от вас в предупреждението ми? Аз съм Щитът-наковалня. Доскоро тези като мен бяха прокълнати да прегръщат всичко — и лъжите, и истината, — но аз няма да съм като тези преди мен. Ще поема болката ви, да, на всеки един от вас, но същевременно ще ви вкарам в тази пещ с мен, докато огньовете не изгорят душите ви и не ги пречистят. И помислете над тази единствена истина — от желязото, среброто, бронза и златото, златото се топи първо.“

Тя крачеше пред него, споделяше смях и шеги, закачаше се и отвръщаше на закачки като всички обичани командири — и легендата добиваше облик стъпка по стъпка.

А той крачеше мълчалив, усмихнат, тъй щедър външно, толкова в мир привидно, толкова доволен да сподели придобивките от безгрижната й радост.

Някои маски се пропукват от слънцето и топлината. Но неговата маска не беше нито жестока, нито твърда. Можеше всъщност да придобие всяка форма, която той пожелаеше, мека като глина, хлъзгава и чиста като най-фино масло. Някои маски се пропукваха, наистина, но неговата нямаше да се натроши, защото той разбираше истинския смисъл под думите на отдавна мъртвия Щит-наковалня.

„Не горещината троши маската, а лицето под нея, когато маската престане да приляга.“

„Добре запомни този ден, Танакалаян. Свидетел си на сътворяването на заблуда, на оформянето на героично време. Поколения след днешния ден ще възпяват лъжите, съградени тук, и толкова огън ще има в очите им, че всяко съмнение ще бъде прогонено. Ще вдигат маските на миналото с драматичен трепет и ще оплакват настоящия си упадък.“

„Защото това е оръжието на историята, когато се роди от криви корени. Това са лъжите, които всички ние преживяваме, и те са всичко, което ще дадем на своите деца, за да се предават през поколенията, всеки режещ ръб на неверие огладен, докато се движат от ръка на ръка.“

„В лъжа Кругава върви сред своите братя и сестри, обвързва ги със съдбата, която очаква всички. В лъжата този миг история е чист, пленен в езика на героите. Няма нищо за съмнение тук.“

„Ние, героите, в края на краищата знаем кога да поставим маските. Знаем кога очите на неродените са се спрели на нас.“

„Покажи им лъжите, всички.“

И тъй, Щит-наковалня Танакалаян се усмихваше, а цинизмът зад усмивката оставаше скрит от братята и сестрите. Още не беше време за него. Още не, но скоро.

Боен водач Гал заметна черното наметало с пера на раменете си и си сложи шлема с клюн на врана. Намести на лявото си бедро тежкия тълвар и закрачи към коня си. Насекоми кръжаха в сумрачния въздух като крилати прашинки. Гал изкашля и се изхрачи, преди да се метне на седлото.

— Защо войната винаги носи пушек?

Двамата млади вестоносци Сълзи срещу него се спогледаха неразбиращо.

— И не просто обикновен пушек — продължи Бойният водач и смушка коня си, за да мине между двамата. — Не, този е от мръсния. Плат. Коса. Лепне на езика като катран, чегърта те в гърлото. Проклета от Пропада гадост, това е този пушек.

С вестоносците Сълзи двете страни Гал пое по пътя.

— Йелк, казваш, че между тях имало баргасти?

Съгледвачът отляво кимна.

— Два, може би три легиона, Боен главатар. Държат левия фланг.

— Никога досега не съм се бил с баргасти — изсумтя Гал. — Нямаше много останали в Седемте града, а и те бяха далече на североизток от земите ни, поне доколкото помня. Застрашителни ли изглеждат?

— Недисциплинирани изглеждат — отвърна Йелк. — По-непохватни, отколкото очаквах, и носят броня, която сякаш е направена от коруби на костенурки. Косите им стърчат нагоре като клин и с цялата тая боя по лицата изглеждат като побъркани.

Гал го погледна и попита:

— Знаеш ли защо вие двамата ме придружавате на тези преговори, а не някой от офицерите ми?

— Защото не сме незаменими, Боен водач — отвърна Йелк.

— И аз не съм.

— Тук няма да се съгласим с вас.

— Радвам се да го чуя. Е, ако се изсерат на знамето на мира, какво ще направите двамата с Ганап?

— Ще поднесем телата си между вас и оръжията им, Боен водач, и ще се бием, докато вие се измъкнете.

— Ако не успеете да спасите живота ми, тогава какво?

— Убиваме командира им.

— Стрели?

— Ножове.

— Добре — каза Гал напълно доволен. — Младите сте бързи. А вие двамата сте по-бързи от повечето, поради което сте вестоносци Сълзи. Може би — добави той — ще си помислят, че сте ми деца, а?

Пътеката продължи нагоре и след това се заизвива надолу и се сля с широк каменен път. На кръстовището три ниски четвъртити хамбара бълваха стълбове черен дим. Разхищение — местните бяха запалили реколтата си, вместо да я отстъпят на хундрилите. Вредителският манталитет дразнеше Гал — сякаш войната бе оправдание за всичко. Помнеше една история, която беше чул от малазанец — Юмрук Кенеб беше май, — за отряд от кралската стража в град Блур в Кюон Тали. Та значи стражите, обкръжени на един площад, използвали деца като живи щитове срещу стрелците на императора. Лицето на Дасем Ълтър потъмняло от отвращение и той заповядал да докарат обсадни оръжия и да хвърлят мрежи вместо стрели, а след като всички войници били оплетени и свалени, Първият меч пратил войниците си да изтръгнат децата от ръцете им. От всички врагове на империята при командването на Дасем Ълтър тези стражи били единствените, които били набучени на колове и оставени да издъхнат бавно, в ужасни мъки. Някои неща са неизвиними. Е, Гал щеше първо да им одере кожите на ония кучи синове.

Унищожаването на добра храна не беше чак такава варварска жестокост, но чувството зад жеста не беше много по-различно от това на онези блурски стражи, ако питаха него. Ако не бяха престъпленията, предизвикали тази война, хундрилите щяха да платят в чисто злато за това зърно. Да, така се разпадат нещата, когато глупостта отмъкне короната. Войната е най-крайният разпад на цивилизоваността, както и на простата логика, впрочем.

В другия край на равнината, може би на една пета левга, армията на Болкандо се беше подредила по накъсаната верига ниски хълмове. В самия център насред пътя имаше легион от може би три хиляди тежка пехота, с черна броня, по която проблясваше златна украса също като на правоъгълните им щитове. От средата на този легион се издигаше малка гора от знамена.

— Ганап, казват, че твоите очи са най-острите сред вестоносците Сълзи — кажи ми какво виждаш на онези знамена.

Младата жена извади парчето ръждивец от устата си, изплю кафявия сок и чак тогава отвърна:

— Виждам корона.

Гал кимна.

— Така.

Баргастите се виждаха на левия фланг, както беше забелязал Йелк. Редиците им бяха неравни, като някои от наемниците бяха насядали на земята, смъкнали шлемове и захвърлили щитове. Високите пръти, които се издигаха зад тях, бяха увенчани с човешки черепи и плитки коса.

Вдясно от централния легион земни укрепления бяха нашарили билата и от склоновете на хълмовете и над окопите бяха щръкнали дълги копия. Вероятно редовна войска, прецени Гал. Хлъзгава дисциплина, зле обучени, но достатъчно на брой, за да задържат всеки противник достатъчно, докато центърът и левият фланг заобиколят, след като бъде разбита атаката, която Гал можеше да хвърли срещу тях.

Зад тези три елемента, развърнати по крилата, бяха стрелците и леката пехота.

— Йелк, кажи ми как би влязъл в бой с това, което виждаш тук.

— Не бих, Боен водач.

Гал го погледна през рамо и очите му блеснаха.

— Продължи. Ще подвиеш опашка и ще побегнеш ли? Ще се предадеш? Ще трепериш от страх в напълнените гащи и ще молиш за мир? Ще избълваш безкраен низ от отстъпки, докато прангите не щракнат около глезените на всеки жив хундрил?

— Ще развърна своите крила и ще остана на място през по-голямата част от деня, Боен водач.

— А след това?

— На стъмване ще се оттеглим от бойното поле. Изчакваме, докато слънцето се смъкне съвсем, а след това се измъкваме от двете страни и заобикаляме вражеската армия. Ще ударим малко преди разсъмване, отзад, с горящи стрели и хаос. Подпалваме обоза им, разпръсваме стрелците им, а след това захапваме легионите им отзад. Ще атакуваме на вълни, с половин камбана между тях. До обед ще сме се махнали.

— И ще ги оставим да пълзят окървавени към града си…

— Ще ги удряме непрекъснато при това отстъпление…

— И ще изразходвате всичките си стрели?

— Да. Все едно, че имаме милиони, Боен водач, безкрайни запаси. И щом ги подгоним през градските порти, ще са готови да просят мир.

— Хундрилите наистина са децата на Колтейн! Ха! Браво, Йелк! Хайде сега да се срещнем с този крал на Болкандо и да преценим добре огорчението в очите му!

Шестима роби изнесоха оръжието и бронята. Златният филигран по черните железни плочи на гръдната броня блестеше като вадички слънчев огън. Металната шапка на шлема изобразяваше гърчещи се змии с разтворени челюсти, а издължената рачешка опашка бе от лъскаво светло сребро. Щом се люшнеха напред, окачените на панти набузници щракваха и се заключваха срещу предпазителя над носа. Кралският полумесец на Болкандо украсяваше нараменниците, а набедрениците бяха от люспесто черно. Широкият меч с право острие и тъп връх лежеше в лъскава ножница с изключително пищна изработка, предназначена сякаш да прикрие простата му функционалност.

Всичко това бе подредено грижливо върху дебел пурпурен килим, развит на пътя, а робите стояха на колене и чакаха на три от четирите страни.

Кралица Абрастал пристъпи от четвъртата страна, зяпна въоръжението и каза:

— Това е нелепо. Дайте ми шлема, оръжейния колан и ръкавиците — ако трябва да нося останалото, няма да мога дори да се движа, още по-малко да се бия. Освен това — добави тя и изгледа намръщено пребледнелите си съветници — едва ли изглежда вероятно да замислят измяна — предполагаемият им Боен водач и две кутрета… срещу моята охрана от десетима. Трябва да са самоубийци, а досега не са показвали подобни слабости, нали?

Хетри, третата й дъщеря, пристъпи напред и рече:

— Важен е твоят живот, майко…

— О, яж ми лайната. Ако можеше да се престориш на хундрил, за да забиеш нож в гърба ми, сега щяха да са четирима на преговорите, не трима. Иди си играй с брат си и не ми казвай какви ги вършите с него. Искам поне веднъж да задържа храната в стомаха си. — Протегна ръце и двама роби й сложиха ръкавиците. Трети стегна оръжейния колан над месестите й бедра, четвърти чакаше ред, притиснал шлема до гърдите си.

Щом Хетри се оттегли — след няколко отровни погледа, хвърлени към майка й, — кралицата се обърна към Бойния главатар на гилките.

— Идваш ли с мен да видим дали имат по-добро предложение за теб, Спакс?

Баргастът се ухили и острите му зъби лъснаха.

— Хундрилите вероятно държат повече от съкровищата ви, отколкото ти, Огнекоса. Но гилките са верни на думата си.

— Предполагам, че оня, когото наричаш Туул, ще се напикае от смях, ако те чуе — изсумтя Абрастал.

Широкото плоско лице на гилка помръкна.

— Ако не беше кралица, жено, щях да те окуця.

Тя пристъпи към него и го плесна по рамото. Бронята му беше от раковини.

— Хайде да ги видим пак тия зъбки, Спакс, докато вървиш до мен и ми кажеш всичко за това с окуцяването. Ако е толкова гадно, колкото подозирам, бих могла да го приложа за някоя от дъщерите ми. Е, за повечето от тях всъщност.

Дръпна шлема от ръцете на роба и тръгна по пътя. Спакс тръгна до нея, а охраната й побърза да ги настигне.

— Дъщерите ти имат нужда от бой с камшик — каза Бойният главатар на гилките. — Тези, които познавам поне.

— Дори и Султата ли? Вдигаш й бедрата трета нощ вече — голям рекорд за нея между другото. Сигурно й харесва варварският начин.

— Особено нея, Огнекоса. Упорита, настойчива — всеки баргаст освен гилк вече щеше да е умрял от изтощение. — Изсмя се. — Харесваш ми, тъй че окуцяването ще ти се размине.

— Но раната, наречена Туул, още не е зараснала, нали?

Той кимна.

— Разочарованието е като рак, кралице.

— Кажи ми за това — отвърна тя; мислеше си за съпруга си и за още няколко неща освен това.

— Значи на жената й отсичат краката и тя не може да откаже на никой мъж или жена, на лагерно куче дори.

— Разбирам. Заплаши ме още веднъж с това, Спакс, и ще ти отсека кура и ще го дам за храна на любимия си трупен плъх.

Той се ухили.

— Виждаш ли ги тия зъби?

— Така е по-добре.

Тримата хундрили чакаха на пътя, все още на седлата, но когато групата на Болкандо се приближи, воинът с наметалото от пера слезе на земята и направи три крачки напред. След миг двамата му спътници направиха същото. Конете не помръднаха.

— Гледай ти! — промълви възхитена Абрастал. — Покажете ми един кон на Болкандо, който просто си стои така, след като юздите са пуснати.

— Конни воини — каза Спакс. — По-близки са с конете си, отколкото с жените, съпрузите и децата си. Ужасно е да се биеш с тях, кралице. Хм, помня как ривите…

— Не сега, Спакс. И се задръж назад, сред войниците ми. Наблюдавай. Слушай. Не казвай нищо.

Гилкът сви рамене.

— Както желаеш, Огнекоса.

Въпреки волята си Абрастал бе принудена да признае, че първото впечатление от Боен водач Гал на Изгорените сълзи я притесни. Имаше острите хищни очи на ловна птица. Наближаваше шейсетте, но имаше здравата фигура на ковач. Черните татуировки на сълзи се стичаха по мършавите му скули и изчезваха в стоманеносивата брада. Огромното наметало от пера на врани бе твърде тежко, за да се носи във въздуха зад него, докато крачеше към нея, и вместо това висеше на гънки отстрани, все едно той непрекъснато излизаше от устие на тъмна пещера. Люспите на черната му ризница бяха с форма на сълзи по широката гръд и се издължаваха като напластени пера по раменете.

Двамата му телохранители — младеж и девойка — изглеждаха на не повече от деветнайсет, но имаха същия хищен блясък в тъмните очи. Споходи я внезапен образ как ги взима в ложето си и нещо сладко потръпна под закръгления й корем. Младите бяха най-добрите, все още незатънали в самообслужващи навици и какво ли още не, податливи на господството й, на добре премерените й техники на обучение, които някои можеше да нарекат покваряване. Какво пък, любовниците й никога не се оплакваха, нали?

Кралицата примига, за да се измъкне от разсейването, и погледът й отново се съсредоточи върху Бойния водач. Беше научила нещо за култа, който обвързваше тези хундрили. Изпитали бяха благоговение, а след това и преклонение пред враг, когото видели на бойното поле — необичайна идея, трудно й беше да го повярва. Толкова… чужда. Все едно, който и да беше този командир — който в смъртта си бе намерил поклонници между враговете си, — трябваше да е притежавал необикновени добродетели. Едно нещо не можеше да се отрече — тези диваци бяха фатално подценени.

— Боен водач Гал — заяви тя, когато воинът спря на две крачки пред нея. — Аз съм Абрастал, командир на легион Евъртайн и кралица на Болкандо.

Очите му весело обходиха подредените зад нея легионни телохранители в тежка броня.

— И тези ли са войниците, които командвате, ваше величество? Тези… колци за палатки? Когато ги връхлети хундрилският вихър, ще държат ли здраво?

— Можете да проверите, Боен водач.

Той изсумтя и отвърна:

— Ще удържат, сигурен съм, дори палатката, която наричате кралство, да е раздрана на дрипи зад тях. — Сви рамене. — Ще внимаваме да не се спънем в тях, когато си тръгнем. Все едно, доволен съм, че първата титла, с която се представихте, беше на командир. Това, че също така сте кралицата, имаше привкус на нещо добавъчно. Ако се съди по това, трябва ли да допусна, че тези преговори ще са между командири?

— Не съвсем — отвърна Абрастал.

— Значи това, което имате да кажете този следобед, обвързва самото кралство, включително вашия съпруг, краля?

— Да.

Той кимна.

— Добре.

— Желая да чуя от вас списъка ви от жалби, Боен водач.

Косматите му вежди се вдигнаха.

— Защо? Нима ще се дразним с проблеми около тълкуването? Вашите търговци изнудваха хундрилите и явно имаха подкрепата на военните. Взехме презрението им към нас, ударихме ги с него по задниците и сега сме на един ден от стените на столицата ви. И ето ви вас, опитвате се да преградите пътя ни. Ще се бием ли, или ще търсим мир?

Абрастал го изгледа.

— Градът зад мен има стени и укрепления, Боен водач. Вашите конни воини не могат да се надяват да го завземат. Какво тогава ви остава? Да опустошите околностите, докато не остане нищо.

— По-лесно ще ми е да храня воините си, отколкото на вас да храните град, пълен с десетки хиляди бежанци.

— Ще се опитате да ни подложите на глад?

Гал сви рамене.

— Ваше величество, Болкандо е загубило тази война. Ако толкова държите, можем просто да се наложим със сила. Хвърляме вас и цялото ви родословие в най-близкия кладенец и го запечатваме.

Абрастал се усмихна.

— О, богове. Ето че показвате колибарските си корени, Боен водач Гал. Преди да ви кажа за изнурителната логистика, свързана с управлението на кралство, чиито граждани смятат заговорничеството за своя религия, се налага да ви запозная с някои други подробности. Да, вашите воини ни създадоха доста неприятности, но далеч не сме победени. Моят легион Евъртайн — да, той е мой, не на краля, нито на кралството — никога не е бил побеждаван. Всъщност никога не е отстъпвал и една крачка в сражение. Моля, хвърлете храбреците си срещу желязната ни стена. Ще натрупаме мъртъвците на два етажа около нас. Но не мисля, че ще имате този шанс, уви. Стигнем ли до битка тук, Боен водач, вие ще бъдете унищожени. Изгорените сълзи на Хундрил ще престанат да съществуват, сведени до няколко хиляди роби с чудати татуировки.

Гал изкашля храчка, обърна се и я изплю. После обърса устата си и каза:

— Ваше величество, докато ние с вас си стоим тук, вашите две щипала на фланговете ги подрязват на чуканчета. Дори да се захапем с армията ви, едва ли ще останем вкопчени достатъчно дълго, докато успеят да дойдат някакви подкрепления, които бихте могли да изхрачите. — Махна пренебрежително с нашарената си с белези ръка. — Това позьорство е безсмислено. На колко дни път оттук са перишите? Ще прегазят полка ви Евъртайн и ще го смажат, въпреки всичката хубава позлата по тия брони. — Тя понечи да заговори, но той вдигна ръка да я спре. — Още не съм споменал за най-лошото, срещу което ще се изправите — Ловците на кости. Сред моите хора се вихрят безкрайни спорове кои са най-великите войници, които светът някога е познавал… а, виждам на лицето ви, че си мислите, че се перчим да сме едните, но не. Не, говоря за уикците на Колтейн срещу морските пехотинци на Малазанската империя. — Зъбите му лъснаха в мрачна усмивка. — Имате късмет, че вече няма уикци между Ловците на кости, но уви, има доста много морски пехотинци.

Думите му бяха последвани от дълго мълчание. Най-сетне Абрастал въздъхна.

— Какви са исканията ви?

— Вече имаме достатъчно плячка, ваше величество, тъй че сме готови да ви я продадем обратно — за храна, вода, животни и фураж. Но срещу цената на моите воини, убити или осакатени в тази война, ще заплатим не повече от една трета от истинската цена на това продоволствие. След като тези уговорки бъдат изпълнени за наше удовлетворение и след като се съединим отново със Сивите шлемове на перишите, ще напуснем кралството ви. Завинаги.

— Това ли е?

Гал направи гримаса.

— Ние не искаме кралството ви. Никога не сме го искали.

Тя знаеше, че би трябвало да се почувства обидена, но моментът за подобни глезотии трябваше да изчака.

— Боен водач, разберете. Зловредните актове на търговските къщи, които доведоха до тази война, сами по себе си бяха нарушения на официалната политика на краля…

— Погрижихме се онези крадци да загинат първи, ваше величество.

— Тези, които са убили, бяха само върхът на отровения нож. — Тя се извърна, кимна на един от офицерите си и той поведе напред четирима войници, които носеха кожен вързоп, достатъчно голям, за да побере цяла хундрилска шатра. Сложиха го на земята, развързаха двата края и го разгънаха.

Вътре имаше половин дузина тела… всъщност почти само обвивките им.

— Това са главните агенти — поясни Абрастал. — Вярваха, че са в пълна безопасност в столицата. Както можете да видите, останали са само кожите им — нашите Наказатели са опитни в такива неща. Приемете ги като доказателство за нашето признание за несправедливостите, които са ви били причинени. Ваши са, ако ги искате.

Хищните очи на Гал се впиха в нея.

— Изкусен съм — заговори той бавно — да се откажа от заявената си незаинтересованост да завземам кралството ви, макар и само от състрадание към народа ви, ваше величество.

— Придържаме се към правосъдие — сопна се Абрастал — по свой начин. И съм искрено изненадана от чувствителността ви, Боен водач. Историите, които съм чувала за навиците на диваците, стане ли дума за изобретяването на жестоки мъчения…

— Не важат за нас — прекъсна я Гал с желязно твърд тон, но след миг като че ли изведнъж се успокои. — Освен ако не се случи да ни ядосат много. Все едно, погрешно ме разбрахте, ваше величество. Това, че кралството ви е отечество на граждани от всякакъв тип, които не познават никакви задръжки — не, още по-лошо, които са готови да се държат така с чужденци, без да си дават сметка, че се явяват представители на своя народ — и своето кралство, — ми говори за вашата самоомраза.

— Самоомраза. Разбирам. А ако вие бяхте кралят на Болкандо, Боен водач, какво бихте направили?

— Бих обявил лъженето за най-голямото престъпление.

— Интересна идея. За жалост обикновено най-големите лъжци са хората на върха — точно така остават там в края на краищата.

— Аха, значи не трябва да вярвам и една дума от това, което казвате?

— Можете да ми вярвате, защото не мога да измисля никакви лъжи, които биха ми спечелили нещо.

— Защото мечът ми виси над гърлото ви.

— Точно така. Но лъжите, за които говорех, са тези, които елитът използва, за да поддържа нужните различия, ако ме разбирате.

— Разбирам ви. — Този път я погледна с остро любопитство. — Ваше величество, това се оказа крайно интересно. Но мога ли да ви попитам нещо — защо сте тук вие, а не вашият съпруг, кралят?

— Освен да се изправя срещу външни заплахи, ролята на моя легион Евъртайн е да налага контрол в кралството — и сред населението му.

Той кимна.

— Значи присъствието ви тук има двойна цел.

— Като посланието, поднесено на съперниците ни в двореца — и моля, не се обиждайте от това, — е по-важната цел. — Тя се усмихна и добави: — Освен ако наистина не се стремите към завоевание.

— Съпругът ви влага много вяра във вас, ваше величество.

„Няма никакъв избор.“

— Да, и с основание.

— Приемате ли исканията?

— Да, Боен водач, с известни изменения.

Той присви очи.

— Назовете ги.

— Водата, която ви осигуряваме, ще се удвои и ще се даде безплатно. Също така ще удвоим фуража, който ще ви трябва за животните, защото знаем за Пустинните земи много повече от вас и нямаме желание да ви направим лъжци, когато твърдите, че никога няма да се върнете в Болкандо. — Замълча и кривна глава. — Отвъд Пустинните земи ще намерите десетината кралства Коланси. Боен водач, допускам, че няма да се вслушате в съвета ми, но все пак ще ви го дам. Нищо ценно няма да намерите там. Всъщност ще намерите нещо невъобразимо ужасно.

— Ще ни кажете ли повече, ваше величество?

— Ако желаете.

— Тогава може ли да помоля да не го правите, преди да се уреди присъствието или на Смъртен меч Кругава, или на адюнкта Тавори.

— Тези, които назовахте, и двете са жени, нали?

— Да.

— Ще се чувствате ли… не на място тогава?

— Да, но не по причини, за които вероятно си мислите, ваше величество.

— Тогава ще чакам с нетърпение това височайше събиране, Боен водач.

И за първи път Гал й се поклони.

— Кралице Абрастал, за мен беше удоволствие.

— Убедена съм. В мир ли сме вече?

— Да.

Тя хвърли поглед към одраните кожи.

— А тези?

— О. Ще ги вземем. Воините ми ще трябва да ги видят, това ще облекчи гнева им. А за някои — ще утеши скръбта им по паднали близки.

И отново се поклони и се обърна, за да си тръгне, но Абрастал каза:

— Боен водач.

Той отново се извърна към нея, с въпрос в очите.

Кралицата се поколеба.

— Когато говорихте за мненията на хората ви… за тези морски пехотинци на Малазанската империя, имаше ли истина в думите ви?

Той изправи рамене.

— Ваше величество. Макар с великия Колтейн от клана на Враните да имаше много уикци, имаше и морски пехотинци. Заедно те придружиха трийсет хиляди бежанци през една трета континент, и всяка стъпка в този поход беше война.

— Погрешно ли съм разбрала тогава, Боен водач? Не е ли паднал Колтейн? Не е ли загинал? И всички с него?

Очите на воина изведнъж се състариха.

— Падна. Всички загинаха — уикците, морската пехота.

— Тогава не разби…

— Загинаха, ваше величество, след като спасиха тези трийсет хиляди бежанци. Загинаха, но победиха.

И понеже тя явно нямаше какво повече да му каже, Гал кимна, обърна се и тръгна към коня си. Двамата му млади телохранители минаха покрай нея, за да вземат вързопа с обезплътените и обезкостени търговци. Абрастал улови погледа на момчето и му намигна. Ако беше болкандо, щеше да се ококори в отговор, но той й се усмихна широко.

Онова тъмно нещо в нея оживя отново.

Спакс изведнъж се озова до нея: гледаше Гал, който яхна коня си и остана да седи неподвижен в седлото, за да изчака младите воини.

— Помня добре малазанските морски пехотинци — измърмори Спакс.

— И?

— Гал не излъга. По-упорита сган от тях светът не е виждал.

Абрастал си помисли за Коланси.

— Да, ще им трябва упорство.

— Огнекоса, ще ги придружим ли до границата?

— Кого?

— Всички тях. Хундрилите, перишите, Ловците на кости.

— Дори не знаех, че Ловците на кости влизат в наша територия.

— Може да не го направят, след като необходимостта отпадна.

— Легионът Евъртайн ще придружи тези хундрили и перишите. Изглежда обаче, че се замисля някаква форма на среща между поне двама от тримата командири — и Гал, изглежда, смята, че ще е скоро. Бих искала да поговоря с тях. Съответно ти и твоите гилки ще се прикрепите към мен — и ако се наложи да прехвърлим границата, ще го направим.

Спакс оголи острите си зъби.

— Може да помолиш Бойния водач, кралице.

— Мисля, че вече бях поканена…

— Не това. — Той кривна брадичка. — Палето.

Абрастал се намръщи.

Бойният главатар на гилките се изсмя гърлено.

— Каза ми да наблюдавам внимателно, Огнекоса.

Тя рязко се обърна и закрачи към легиона си.

— Рава ще плати за всичко това.

— Вече е платил, както разбирам.

— Не достатъчно. Ще го тормозя, докато не остарее, не побелее и не му окапят всичките зъби.

— Гал е отвратен от народа ви.

— Аз също, Спакс.

Той се изсмя отново.

— Престани да се държиш така самодоволно. Стотици, може би хиляди войници болкандо са загинали днес. Всъщност мислех да използвам твоите гилки за един от щипците — нямаше да си толкова самодоволен, ако го бях направила.

— Щяхме просто да продължим в марш, Огнекоса.

— Засипани със стрели.

— О, щяхме да оставим свои по пътя, да, но щяхме да пристигнем когато трябва и да нанесем възмездие.

Тя се замисли над това и заключи, че не е просто самоувереност. „Трябваше да си вземем поука от сполетялото Ледерийската империя. Ах, Болкандо, светът извън нас наистина е много голям. И колкото по-скоро го отпратим по пътя му, толкова по-скоро ще можем да се върнем към своята оргия от хитрувания и интригантство.“

— Виждам носталгия в очите ти, Огнекоса.

— Престани да виждаш твърде много, Спакс.

Мъжът до нея се засмя за трети път и й се дощя да удари с юмрук грозното му лице.

Обзет от нетърпение, Гал остави вестоносците Сълзи да се оправят с подаръка и препусна сам към лагера. Страхотна жена беше тази кралица. Гъста дълга коса с цвета на пламъци. Достатъчно яка, за да се счепка с Кругава — с някой щастлив мъж за награда. „И ми се ще да видя тая борба. Ха, тия двете могат да ме объркат дали съм бил в леглото с жена или с мъж.“ Тази мисъл го развесели и той се размърда в седлото. „Ташаците на Бълт, зарежи го това, стар глупак такъв.“

Подозираше, че няма да приключат скоро с Абрастал и нейния легион Евъртайн. Чак до границата и може би отвъд нея дори. Но не очакваше измяна — хундрилите бяха направили достатъчно, за да накарат тези глупаци да са честни — честни с онова боязливо свръхусърдие, което толкова допадаше на Гал. Войната понякога постига необходимото. Винаги е по-лесно — и по-изгодно — да си имаш работа с наплашен противник.

Беше напълно доволен от начина, по който бяха протекли преговорите, макар в душата му да си оставаше известно притеснение, като плъх в юртата, загризал пръстите на краката му. „Коланси. Какво знаеш, адюнкта? Какво е това, което не ни казваш?“

„Мрънкаш като старец, разтреперан под кожите, Гал. Хундрилите, Сивите шлемове на перишите и Ловците на кости. Никоя армия не може да се надява да устои срещу нас заедно. Болкандо е малка страна. Кралица Абрастал управлява едно дребно, незначително владение. А единствената империя, която познава, е разбитата от морската пехота.“

„Не, няма от какво да се боим. Все пак обаче ще е добре да научим какво знае кралицата.“

Неколцина офицери на крила и подкрила го очакваха в края на лагера. Той спря пред тях и ги огледа намръщено.

— Изглежда, че все пак искат да си запазят кралството. Разгласете: край на враждебните действия. Отзовете отрядите.

— А крилата, които нападат армиите по фланговете им? — попита един.

— Твърде късно е да направим нещо за това, но пратете вестоносци в случай, че боевете продължават. Заповядайте им да се оттеглят към главния лагер — и никакво плячкосване по пътя!

— Боен водач — каза друг воин, — жена ви е пристигнала и ви очаква в палатката ви.

Гал изсумтя и подкара коня напред.

Намери я просната в походното му легло, гола и наедряла както може да наедрее само бременна жена. Изгледа я накриво, докато смъкваше наметалото си.

— Жено.

Тя го погледна с премрежени очи.

— Мъжо. Как върви убиването?

— Приключи. Засега.

— О. Колко тъжно за теб.

— Отдавна трябваше да те удавя в някоя река.

— Предпочиташ да те тормози призракът ми вместо тази пищна плът?

— Би ли го правила? Да ме тормозиш.

— Не задълго. Бих се отегчила.

Гал започна да развързва бронята си.

— Все пак няма ли да ми кажеш чие е?

— Има ли значение?

— Значи все пак може да е мое.

Тя примига и погледът й стана малко по-съсредоточен.

— Гал Иншикалан, ти си на петдесет и шест години. Мачкал си топките си на конски гръб вече над четири десетилетия — никой хундрил на твоята възраст не може да заплоди жена.

Той въздъхна.

— Това е проблемът. Всичките го знаят.

— Унизен ли си, мъжо? Не мислех, че е възможно.

Унижение. Е, макар никога да не беше го искал, той също бе унизявал достатъчно тази жена, негова съпруга през по-голямата част от живота му. Беше на петнайсет тогава. Тя беше на десет. В онези дни не можеха да лягат заедно дори когато се ожениха, докато не й дойде първата кръв. Помнеше женското празненство, когато най-после дойде времето на жена му — увиха пребледнялото момиче и го отнесоха за нощ на тайни истини, и онова, което дотогава бе едно уплашено дете, на следващата заран се върна при него с толкова вещ поглед в очите, че той… се разколеба, без никаква причина се чувстваше глупаво, и от него ден това, че беше с пет години по-голям от нея, бе престанало да има значение. Всъщност като че ли тя беше по-голямата от двамата. По-мъдра, по-сигурна в себе си и по-силна във всяко отношение.

Прекланял се беше пред тази истина през всичките години, откакто бяха заедно. Всъщност все още се прекланяше, осъзна той с внезапен смут.

Стана и погледна жена си, мъчеше се да намери думите, които му липсваха, за да й каже това. И други неща също.

В очите й, докато го гледаше и тя, нещо…

Някой извика пред палатката.

Тя извърна лице.

— Бойният водач е призован.

И особеният миг свърши. Просто ей така. Отлетя, и край. Гал се обърна и излезе.

Беше съгледвачката, която бе пратил с Ведит. Оцапана със засъхнала кръв и прах, вмирисана на смърт. Гал се намръщи.

— Толкова скоро?

— Съкрушихме ги, Боен водач. Но Ведит е мъртъв.

— Ти ли пое командването?

— Да.

Докато той се мъчеше да си спомни името й, тя продължи:

— Боен водач, той поведе първия щурм — строят ни бе съвършен. Конят му стъпи в змийска дупка и Ведит изхвърча от седлото. Падна лошо, счупи си врата. Видяхме как тялото му се отпусна, след като се претърколи, и разбрахме.

Гал кимаше. Такива неща се случваха, да. Неочаквани, невъзможни да ги предвидиш и избегнеш. Копитото, сенките по неравния терен, очите на коня, дупката, всичко се слива в един фатален миг. Човек можеше да полудее, ако се замисляше твърде много за такива неща, можеше да изпадне във всепоглъщащ гняв. Към игрите на слепия шанс, към тези жестоки, горчиви игри.

— Боен водач — продължи съгледвачката. — Засадата бе планирана съвършено от Ведит. Всеки отряд се зае със задачата си, макар всички да знаехме, че е паднал — направихме го за него, за да го почетем както трябва. Врагът беше разбит. Хиляда и четиристотин мъртви болкандо, останалите обезоръжени и подгонени в бяг из околностите. Имаме деветнайсет мъртви и петдесет и един ранени.

Погледът му се върна на нея.

— Благодаря ти, Рафала. Крилото сега е твое.

— Ще бъде наречено Ведит.

Той кимна и каза:

— Погрижи се за ранените.

Върна се в палатката и спря объркан, не знаеше какво да направи, къде да отиде. Не знаеше защо изобщо е тук.

— Чух — каза тихо жена му. — Ведит трябва да е бил добър воин, добър командир.

— Беше млад — каза Гал, все едно това беше важно, все едно беше важно да го каже — а не беше.

— Братовчедът на Малак, Тарат, има син на име Ведит.

— Вече няма.

— Играеха си с нашия Кит Анар.

— Да — каза Гал изведнъж и я погледна с блеснали очи. — Точно така. Как съм могъл да го забравя?

— Защото беше преди петнайсет години, съпруже. Защото Кит не преживя след седмия си рожден ден. Защото се разбрахме да погребем спомените си за него, чудесния ни първи син.

— Не съм казвал такова нещо, нито ти!

— Да. Не беше нужно. Споразумение? По-скоро кръвна клетва. — Тя въздъхна. — Умират воини. Умират деца…

— Престани!

Тя се надигна и простена от усилието. Видя сълзите, които той не можеше да изтрие, и протегна ръка.

— Ела тук, съпруже.

Но той не можеше да помръдне. Краката му бяха като пуснали корени дънери.

— Всеки миг във всеки ден нещо ново идва с плач на света — каза тя. — Отваря очи, които едва могат да виждат. И докато идват, други неща си отиват.

— Аз му дадох тази заповед. Аз лично.

— Такова е бремето на един Боен водач, съпруже.

Той едва надви хлипа.

— Чувствам се толкова самотен…

Тя хвана ръката му.

— Това е истината, пред която се изправяме всички. Оттогава имах седем деца, и да, повечето от тях са твои. Чудил ли си се някога защо не мога да се откажа? Какво е това, което кара жените отново и отново да изстрадват това? Чуй добре тази тайна, Гал: то е защото да носиш дете означава да не си сама. А да загубиш дете означава да си толкова самотна, колкото никой мъж не би могъл да изпита… освен навярно сърцето на владетел, водач на воини, Боен водач.

И той усети, че отново може да я погледне в очите.

— Напомняш ми.

Тя разбра.

— И ти на мен, Гал. Твърде лесно забравяме, и твърде често напоследък.

Да. Той усети мазолестата й ръка в своята и нещо от самотата му се отчупи, откърши се. Гал прокара ръцете им по издутия й корем.

— Какво ли очаква този? — зачуди се на глас.

— Това не можем да кажем, съпруже.

— Днес ще съберем всичките си деца. Ще вечеряме като семейство — какво мислиш?

Тя се засмя.

— Почти мога да видя лицата им — всички около нас. Погледите им, толкова озадачени, объркани. Какво ли ще си помислят?

Гал сви рамене. Изведнъж се почувства отпуснат, стегнатото в гърдите му изчезна с едно поемане на дъх.

— Събираме ги не заради тях, а заради теб и мен, Ханават.

— Тази вечер — каза тя и кимна. — Ведит отново играе с нашия син. Мога да ги чуя как викат и се смеят, а небето е пред тях и е безкрайно.

Много искрено — за първи път от години — Гал взе жена си в прегръдката си.

15.

Непозната за нас ще остане вината,

неоспоримата и неизбежната.

Да ослепим боговете,

да ги оковем и смъкнем

като истини омразни.

Озадачават ни костите

на непознати и удивлява ни

светът, докато блажено ги

отнася тъй отдавнашното,

и други сме вече, но щом заговорим

за мъжете и жените, които

бяхме, привличат думите ни

вихрушката от призраци

на жертвите ни, а това не бива,

че тъй ценим утехата

на кротката преструвка…

Кои оръжия на естеството

и времето са поразили всички

тези непознати от тъй

отдавнашното, дорде ние

свидетелят окаян бяхме, но самодоволен?

Избегнахме пронизващите копия

на лошата съдба, докато те залитаха

тъй глупаво и тромаво, и жалко —

и костите им вече ще намерите

в планински пещери и речна глина,

във бяла ледна паяжина

над бели брегове, в убежищата горски

сред скали, навсякъде, тъй много,

че казваме, не може да виним

един убиец; но много са оръжията

не естеството… а съществото плахо

в очите ни мълви, навярно,

на острото ухо, единствената

вечна сянка зад всички тези смърти:

ний сме това, смълчани в своята вина,

получилите този дар самотен,

от който ни остават само кости,

въргалящи се във пръстта

под всичките ни доводи.

Безмълвни са в покоя си, но все пак

нежелани, че говорят ни,

тъй както могат само костите, а ние

все тъй не искаме да слушаме.

Щом видя костите на непознати,

обзема ме печал.

Нежелана елегия

Гедесп, Първа империя

Видя различно минало. Минало, което се разгърна след избори, които не бяха направени. Видя познатото пленено в непознатост. Присвито край огньове, докато в мрака отвън виеха ветрове и се движеха нови неща. Провалени възможности терзаеха него и расата му. Коварен съперник се прокрадваше хлъзгав като влечуго в мъхнатите храмове на иглолистни гори, плъзгаше се покрай тъмни потоци, а животът се превърна в ровене из отдавна убит дивеч и мръщене над счупени сечива от камък, различни от всичко, което бе виждал. Това — всичко това — осъзна той, беше бавният провал, който, в собственото му минало, бе избегнат.

С ритуала на Телланн. Запечатването на живи души в безжизнена кост и плът, пленяването на искри в съсухрени очи.

Тук, в това друго място, не беше имало ритуал. А ледът, който в неговия свят бе играчка за Джагът, тук вдигаше непреодолими прегради. Навсякъде светът се свиваше. Разбира се, пред такива предизвикателства се бяха изправяли и преди. Страдаха, мнозина умираха, но все пак надвиваха и оцеляваха. Този път обаче беше различно.

Този път имаше непознати.

Не знаеше защо му се показва това. Някаква нелепо подробна лъжеистория, която да го терзае? Твърде сложна, твърде напрегната в подробностите си. Имал беше рани, които можеше да се отворят. Да, видението му се надсмиваше, но в мащаб по-широк от личните му провали. Показваше му се вродената слабост на собствената му раса — изпитваше чувствата на онези последни оцелели в онзи друг, горчив свят, мъглявото знание за неща, които стигат до своя край. Краят на семейства, краят на приятели, краят на…

Краят всъщност на единственото нещо, което никога не подлежи на оспорване. „Продължението. Казваме си, че всеки от нас трябва да се спомине, но че расата ни ще продължи да живее. Това е най-дълбоко заровеният корен, който подхранва самата ни воля да живеем. Отсечи този корен и животът угасва. Засъхва безцветен, заглъхва.“

Подканен беше да заплаче за сетен път. Да заплаче не за себе си, а за своя вид.

„Кога капна последната сълза на Имасс? Пръстта, която я пое, усети ли колко е различен вкусът й от този на всички други, капнали преди? По-горчива ли беше? По-сладка? Опари ли пръстта като киселина?“

Видя тази сълза, убийствената й капка проточена в безкрайността, пътуване твърде бавно, за да може да се измери. Но знаеше, че това, което вижда е заблуда. Последният, който умря беше с пресъхнали очи — Онос Т’уулан беше видял мига тук, в това лъжливо минало — окаяният смелчак, който лежеше вързан и окървавен и чакаше костения нож с кремъчни зъбци в ръката на непознат. Те също бяха гладни, отчаяни, тези непознати. И щяха да убият Имасс, последния от неговия вид, и щяха да го изядат. Да оставят натрошените му кости пръснати на пода на тази пещера, с всички други, а след това, във внезапен суеверен ужас, непознатите щяха да избягат оттук, да не оставят нищо след себе си, за да не ги намерят онеправданите призраци по пътеките на терзанието.

В онзи друг свят краят на вида на Туул дойде с удара на един нож.

Някой виеше, плът се напрягаше до пръсване от напора на гнева.

Децата на Имасс, които изобщо не бяха техни деца, но наследници все пак, бяха наводнили света с вкуса на кръвта на Имасс на езиците си. Просто поредната плячка, преследвана и убивана с нищо повече от смътно безпокойство, затаено дълбоко вътре като дамга на грях, на ужас от първото престъпление.

„Синът поглъща бащата. Ядрото на хиляди митове, на хиляди полузабравени сказания.“

Съпричастие се изтръгна от него. Воят, който чу, изригваше от собственото му гърло. Гневът биеше като юмруци вътре в тялото му, демонично същество, жадно да излезе навън.

„Те ще платят…“

Но не. Онос Т’уулан залитна напред, овързаните с кожи стъпала изскърцаха по замръзналите мъхове и лишеи. Щеше да излезе от тази проклета, ненавистна съдба. Щеше да се върне в следсмъртния рай на своя свят, където ритуалите носеха и проклятие, и спасение. Нямаше да погледне назад. Сляп беше като звяр, тласнат до ръба на пропастта, но беше все едно. Онова, което го очакваше, беше смърт по-добра от тази смърт…

Видя конник пред себе си, изгърбен и закачулен, яхнал мършав сив кон, от който не излизаше дъх. Видя извит лък на риви, стиснат в костелива ръка, и осъзна, че познава този ездач.

Наследникът.

Туул спря на двайсет крачки от него.

— Не може да си тук.

Главата леко се кривна и блясъкът на единственото око проби тъмнината под качулката.

— Нито ти, стари приятелю, и все пак сме тук.

— Отдръпни се, Ток-младши. Пусни ме да мина. Спечелил съм си това, което ме чака отвъд. Това, при което ще се върна, е мое. Ще видя отново стадата, огромните ай и ранагите, оукрал и анкор. Ще видя своите близки и ще тичам в сянката на тенагите с големите бивни. Ще взема на коленете си засмяно дете. Ще покажа на децата бъдещето им и ще им кажа как всички ние ще продължим, безкрайно, защото тук ще намеря вечност от желания, изпълнени завинаги. Ток, приятелю, не ми отнемай това. Не ми го отнемай, след като ти и расата ти ми отнехте всичко друго.

— Не мога да те пусна да минеш, Туул.

Нашарените с белези ръце на Туул се свиха в юмруци.

— Заради обичта помежду ни, Ток, не прави това.

В другата ръка на Ток се появи стрела, тетивата звънна и по-бърза от погледа на Туул, стрелата блесна във въздуха и се заби в земята в краката му.

— Аз съм мъртъв — каза Туул. — Не можеш да ме нараниш.

— И двамата сме мъртви — отвърна Ток с чужд и студен глас. — Краката ще ти взема и ще те оставя плувнал в кръв, осакатен и в ужасна болка. Няма да минеш.

Туул пристъпи напред.

— Защо?

— Гневът гори ярко в теб, нали?

— Бездната да го вземе гнева — омръзна ми да се бия! Приключих с всичко това!

— Вкусът на кръвта на Имасс е на езика ми, Онос Т’уулан.

— Искаш да се бия с теб ли? Добре. Нима си въобразяваш, че жалките ти стрели могат да повалят един Имасс? Прекършвал съм врата на мъжки ранаг. Пронизвали са ме. Премазвал ме е оукрал. Когато расата ми ловува, поваляме плячката си с голи ръце и това тържество се изкупва с прекършени кости и болка.

Втора стрела се заби в земята.

— Ток… защо правиш това?

— Не трябва да минеш.

— Аз… дарих те с име на Имасс. Не осъзна ли величината на тази чест? Не разбра ли, че никой друг от расата ти не е получавал такова нещо? Нарекох те приятел. Когато умря, плаках.

— Сега те виждам в плът, с всичко, което имаше върху костите някога.

— Виждал си го и преди, Ток-младши.

— Не съм…

— Не ме позна. Извън стените на Черен Корал. Намерих те, но дори лицето ти не беше твоето. Променихме се и двамата. Ако можех да се върна… Ако можех да се върна, нямаше да позволя да ме подминеш. Щях да те накарам да разбереш.

— Това няма значение.

Нещо се прекърши в Онос Т’уулан. Той извърна очи.

— Да, може би няма.

— В равнината на Оул’дан ти видя как загинах.

Туул залитна като ударен с юмрук в гърдите.

— Не знаех…

— И аз, Туул. Ето как се завъртат истините, пълен кръг, с цялото изящество на проклятие. Не те познах при Черен Корал. Ти не ме позна в равнината. Съдбите имат навика… да се напасват. — Ток помълча, после се засмя горчиво. — А помниш ли когато се срещнахме в подножието на Морн? Виж ни сега. Аз съм изсъхналият труп, а ти… — Потрепери, поразен сякаш от невидим удар, но бързо се съвзе. — В равнината, Онос Т’уулан. За какво дадох живота си? Помниш ли?

Горчивината в устата на Туул беше непоносима. Искаше да закрещи, искаше да издере очите си.

— За живота на деца.

— Можеш ли да направиш същото?

По-дълбоко от стрели го поразиха ужасните му думи.

— Знаеш, че не мога — изхриптя Туул.

— Не искаш, имаш предвид.

— Те не са мои деца!

— Намерил си гнева на Имасс. Гнева, от който те избягаха, Туул, с Ритуала. Видял си истината на други минали времена. А сега искаш да избягаш, да избягаш от всичко. Наистина ли вярваш, Онос Т’уулан, че ще намериш мир? Мир в самозаблуда? Този свят зад мен, който търсиш — ще го заразиш с лъжите, които си казваш. Всеки детски смях ще звучи кухо, а погледът в очите на всеки звяр ще ти казва, че те виждат вярно.

Третата стрела го улучи в лявото рамо, завъртя го, но не го събори. Туул посегна към нея, счупи я, изтръгна я и захвърли края с перата. Зад гърба му кремъчният връх с една педя от стрелата падна на земята.

— Какво… какво искаш от мен?

— Не бива да минеш.

— Какво искаш?!

— Не искам нищо, Туул. Нищо не искам. — И сложи на тетивата нова стрела.

— Убий ме тогава.

— Ние сме мъртви — каза Ток. — Това не мога да направя. Но мога да те спра. Обърни се, Онос Т’уулан. Върни се.

— Към какво?

Ток-младши замълча, за първи път сякаш разколебан в тази безмилостна среща.

— Ние сме виновни — промълви той бавно. — За толкова много минали времена. Ще бъдем ли някога принудени да отговорим за което и да е от тях? Чакам съдбите да се напаснат. Чакам отровната им красота.

— Искаш да ти простя ли? Да простя на расата ти ли, Ток-младши?

— Веднъж, в град Мот, обикалях един пазар и се озовах пред много редици пискливи маймуни, блатните обитатели. Вгледах се в очите им, Туул, и видях страданието им, копнежа им, ужасното им престъпление да живеят. И въпреки всичко това разбрах, че просто не са достатъчно разумни. Да откажат прошка. Вие, Имасс, сте. Така че не ни прощавайте. Никога не ни прощавайте!

— Трябва ли да бъда оръжието на самоомразата ви?

— Де да знаех.

В тези три думи Туул чу приятеля си, мъжа в безизходица, който се мъчи да си спомни кой е, да върне себе си.

Ток продължи:

— След Ритуала вие избрахте погрешния враг за своята безкрайна война на възмездие. Щеше да е по-справедливо, не мислиш ли, да обявите война на нас, човешките същества. Може би един ден и Силвърфокс ще осъзнае това и ще избере за немрящите си армии нов враг. — Сви рамене. — Стига да вярвах в справедливостта… да можех да си въобразя, че е способна да разбере достатъчно ясно. Че вие и само вие, Т’лан Имасс, можете да се заемете с необходимия акт на възмездието — заради всички онези пискливи маймуни и всички онези тъй наречени по-низши същества, които паднаха и падат под неразумно алчната ни страст.

„Изрича думите на мъртвите. Сърцето му е студено. Единственото му око вижда и не трепва. Той е… изтерзан.“

— Това ли очакваше, когато умря? — попита Туул. — А Портата на Гуглата?

Лъснаха зъби.

— Заключена.

— Как е възможно това?

Следващата стрела пръсна капачката на дясното му коляно. Туул изрева от болка и рухна. Сгърчи се, огън прониза крака му. Болка… на толкова много пластове, наслагваше се и се трупаше — раната, убийството на едно приятелство, смъртта на една обич, история, запищяла сред вихрушка от пепел.

Конски копита бавно изтупаха към него.

Туул примига да махне сълзите и се взря в полуизгнилото лице на стария си приятел.

— Онос Т’уулан, аз съм ключът.

Болката беше смазваща. Не можеше да проговори. Пот защипа очите му, по-жестоко от сълзите. „Моят приятел. Единственото останало в мен е убито. Ти го уби.“

— Върни се — промълви Ток с неизмерима умора.

— Аз… не мога да вървя…

— Това ще мине, щом се обърнеш. Щом тръгнеш обратно по пътя си. Колкото по-далече отиваш… от мен.

С оцапани от кръв ръце Туул изтръгна стрелата от коляното си. Едва не припадна от болка и остана да лежи задъхан.

— Намери децата си, Онос Т’уулан. Не кръвните. Децата на духа.

„Няма ги, кучи сине. Както сам каза, ти и твоята раса ги убихте всичките.“ Разплакан, той се изправи и се обърна към пътя, по който бе дошъл. Осеяни с камъни ниски хълмове, сиво ниско небе. „Отне ми всичко…“

— И изобщо не сме свършили — каза зад него Ток.

„Отхвърлям вече обичта. Прегръщам омразата.“

Ток мълчеше.

Повлякъл осакатения си крак, Туул тръгна.

Ток-младши, който някога бе Анастер Първородния от Мъртвото семе, който някога бе малазански войник, едноок и син на изчезнал баща, седеше на гърба на немрящия си кон и гледаше куцукащия към далечната верига хълмове сломен воин.

Когато Туул най-сетне се скри от очите му, Ток погледна надолу. Единственото му око зашари по петната кръв по сухите треви, по лъсналите стрели, една счупена, другата не, по забитите в полузамръзналата пръст. Стрели, направени от ръцете на самия Туул, така отдавна, в една далечна равнина.

Изведнъж се преви като прободено в корема дете. От устата му се изтръгна окаян хлип. Тялото му потрепери, костите изпращяха в сухите стави и той заплака без сълзи, само хрипове излизаха от сухото му гърло.

— Това, че те принуждавам да правиш такива неща, не ме радва, Вестителю — чу се глас пред него.

Ток-младши простена, овладя се, изправи се в седлото и окото му се впи в древната гадателка на кости, застанала на мястото на Туул. Оголи потъмнелите си изсъхнали зъби и изръмжа:

— Ръката ти бе по-студена и от тази на Гуглата, вещице. Нима си мислиш, че Качулатият ще е доволен от това, че крадеш Вестителя му? Че го използваш по своя воля? Това няма да остане без отговор…

— Няма за какво да се боя от Качулатия…

— Но има за какво да се боиш от мен, Олар Етил.

— А как ще ме намериш, Мъртви ездачо? Тук съм, но и не съм. В живия свят съм свита под кожи, спя под ярки звезди…

— Ти нямаш нужда от сън.

Тя се изсмя.

— Пазена зорко от един млад воин — когото познаваш добре, нали? Когото нощем преследваш, там, зад очите му — и да, когато разбрах тази истина, той се оказа пътеката ми към теб. А ти ми проговори, помоли ме за живота му и аз го взех под своята опека. Всичко доведе… до това.

— А се бях отказал да вярвам в злото — измърмори Ток. — С колко други смяташ да злоупотребиш?

— С колкото трябва, Вестителю.

— Ще те намеря. Когато другите ми задачи най-сетне свършат, заклевам се, ще те намеря.

— За да постигнеш какво? Онос Т’уулан е откъснат от теб. И по-важното, от твоята раса. — Тя помълча, после добави с нещо като усмивка: — Не знам какво имаше предвид с онази глупост, която успя да избълваш, за Туул, да намерел децата си. Той ми е нужен за други неща.

— Измъквах го от теб, гадателко на кости. Той видя… чу…

— И не можа да разбере. Онос Т’уулан вече те мрази — помисли за това, помисли за обичта му и знай, че за един Имасс омразата е още по-дълбока. Попитай Джагът! Свърши се и никога повече няма да се поправи. Върви си, Вестителю. Освобождавам те.

— Очаквам с нетърпение да те срещна отново, Олар Етил.

Торент рязко отвори очи. Високо горе кръжаха звезди в размътени, обагрени в нефрит петна. Той вдиша дълбоко, но накъсано и потрепери под дебелите кожи.

Стържещият глас на Олар Едит се вряза в тъмното:

— Догони ли те?

Торент не бързаше да отговори. Не и този път. Все още усещаше сухия мухлясал мирис на смърт, все още чуваше тропота на конски копита.

Вещицата продължи:

— По-малко от половината нощ е минала. Спи. Вече ще те пазя от него.

Той се надигна.

— И защо ще го правиш, Олар Етил? Освен това сънищата са си мои, не твои.

Отвърна му хриплив смях.

— Видя ли единственото му око? Как блещука в тъмното като звезда? Чу ли вълчия вой, отекващ от празната яма на онзи, когото той загуби? Какво искат зверовете от него? Може би той ще ти каже, когато най-сетне те догони.

Торент преглътна един отговор и избра друг.

— Аз се спасявам. Винаги.

Тя изсумтя.

— Добре. Той е пълен с лъжи. Ще те използва, както мъртвите често правят със смъртните.

Торент оголи зъби в нощта.

— Като тебе ли?

— Като мен, да. Няма причина да го отричам. Но чуй добре, налага се да те оставя за известно време. Продължи на юг по пътя си. Съживила съм древни извори — конят ти ще ги намери. Ще се върна при теб.

— Какво точно искаш, Олар Етил? Аз съм нищо. Хората ми измряха. Скитам се без цел, все едно ми е дали ще живея, или ще умра. И няма да ти служа — каквото и да кажеш, не можеш да ме принудиш.

— Вярваш, че съм тиранка? Не съм. Аз съм гадателка на кости — знаеш ли какво е това?

— Не. Вещица.

— Да, става, за начало. Кажи ми, знаеш ли какво е соултейкън? Д’айвърс?

— Не.

— Какво знаеш за Древните богове?

— Нищо.

Чу нещо като ръмжене, а след това тя каза:

— Как може да живее твоята раса, толкова затънала в невежество? Какво е историята за теб, воине на Оул’дан? Множество лъжи, които ти печелят слава. Защо толкова се боиш от истината за нещата? Най-тъмните моменти от миналото ви — ти, твоето племе, цялото човечество? Имаше хиляди от моя народ, които не се включиха в Ритуала на Телланн — какво ги сполетя тях? Ами, вие. Където и да се криеха, вие ги намирахте. О, в редки случаи имаше сношения и раждания, мръсно смесване на кръв, но повечето пъти такива срещи свършваха с клане. Виждахте в нашите лица непознатото и познатото — кое от двете ви плашеше повече? Когато ни посичахте, когато изрязвахте месото от костите ни?

— Говориш безсмислици — каза Торент. — Казваш ми, че си Имасс, сякаш съм длъжен да знам какво означава това. Не знам. Нито ме интересува. Умират народи. Изчезват от света. Така е било и ще бъде винаги.

— Ти си глупак. От древната ми кръв тръгна всеки поток на соултейкън и д’айвърс. А кръвта ми, ах, беше едва наполовина Имасс, може би дори и по-малко. Стара съм, колкото не можеш да си представиш, воине. По-стара от този свят. Живяла съм в мрак, вървяла съм в най-чиста светлина, проклинала съм сянката. Ръцете ми бяха нащърбен камък, очите ми запалиха първите огньове, краката ми се разтвориха за първото смъртно дете. Знаят ме с толкова много имена, че дори съм забравила повечето.

Надигна се — гнилите кожи висяха от тромавото й тяло, косата й бе като ореол от безумие около сбръчканото й лице, — пристъпи и застана над него.

Внезапен мраз обзе Торент. Не можеше да помръдне. Вдиша с усилие.

Тя продължи:

— Части от мен спят, изтерзани от болест. Други бушуват с яростта на летни бури. Аз съм пиещата родилни води. И кръв. И дъжда от сълзи и маслото на мъките. Не излъгах, смъртни, когато ти казах, че духовете, които почиташ, са мои деца. Аз съм носителката на земното обилие, аз съм жестокият крадец на нуждата, жътварят на страданието.

— Толкова много имена… Еран’ишал, Майката за Ерес’ал — моя първи и най-сантиментален избор. — Сякаш се сепна за миг. — Рат Еваин за Форкрул Ассаил. Каменната кучка за Джагът. Имах лице в мрак, син в сянка, копеле в светлина. Наричали са ме Майката под Планината, Айала Алале, която гледа Лунните градини и вечно чака любовника си. Аз съм Бърн Спящата богиня, в чиито сънища живот цъфти безкрай, макар тези сънища да се кривят в кошмари. Разпръсната съм до самия ръб на Бездната, владетелка съм на повече лица от всеки друг Древен. — Изпъна сбръчканата си костелива ръка с дълги нацепени нокти и бавно сви пръсти. — И той мисли да ме убие! — Изви глава към небето. — Озапти слугите си, Качулати! — Впи отново очи в Торент. — Кажи ми, смъртни! Догони ли те?

Торент я гледаше. Стара вещица, готова да се пръсне от злост и гняв. Мъртвият й дъх вонеше на змии. Ониксът на очите й лъщеше с фарса на живот.

— Може би — рече той — си била някога всички тези неща, Олар Етил. Но вече не. Всичко това е откъснато от теб, нали? Разпръснато и изгубено, когато си предала живота — когато си избрала да се превърнеш в това нещо от кокали…

Ръката замахна, стегна се около врата му. Вдигна го от земята, все едно тежеше по-малко и от ортен, и го запокити. Той рухна на една страна и дъхът изригна от дробовете му.

Тя застана над него, гнилите зъби лъснаха като чуканчета от пушлив кварц.

— Обещана съм! Каменната кучка ще се пробуди наново, в чумни ветрове и всепоглъщащи скакалци, в пожарища, в давеща прах и жежък пясък! А вие ще падате един връз друг, ще дерете плът със зъби и нокти! Ще изберете злото с най-пълно съзнание на това, което вършите — аз ида, смъртни, земята, пробудена за съд! А вие ще коленичите и ще се молите — вашата раса, смъртен, ще превърне жалостта във ваш епитаф, защото нищо няма да ви дам, един-единствен миг на милост не ще отстъпя! — Вече едва дишаше и ревеше безсмислено, обзета от ужасен гняв. — Проговори ли ти той?

Торент се надигна.

— Не — процеди през стиснати зъби и опипа отоците на гърлото си.

— Добре. — Олар Етил се извърна. — Спи тогава. Ще се събудиш сам. Но не си мисли, че си се отървал от мен, изобщо не си го помисляй. — Замълча за миг. — Пълен е с лъжи. Пази се от него.

Торент се присви напред, зяпнал опръсканата с роса земя между кривите й крака. Затвори очи.

„Ще направя каквото ме помоли. Когато дойде времето, ще направя каквото ме помоли.“

Събуди се от вой на вълци. Бавно се надигна, прокара ръка през сплъстената си коса, после придърпа завивките около тялото си. Предутринната светлина гаснеше, почти удавена от блясъка на нефритените резки. Щом ехото от воя заглъхна, Сеток кривна глава… дали не я беше събудило нещо друго? Не можеше да е сигурна. Безмълвието на нощта ги обгръщаше. Тя погледна неподвижната фигура на Кафал. Беше го изтощила от бягане. Всяка нощ, откакто бяха започнали това пътуване, потъваше в дълбок сън веднага щом свършеха оскъдната си вечеря.

Вгледа се в лицето му. Беше измършавял, състарен от лишенията. Знаеше, че още не е стигнал трийсетата година от живота си, но изглеждаше по-стар с десетилетия. Лежеше като мъртвец, но долавяше от него неспокойни сънища. Той отчаяно копнееше да се завърне при своето племе.

„Нещо ужасно ще се случи.“

Тези думи се бяха изтръгвали от него отново и отново, молитва на страх, заклинание, понесено над измъчения му дъх, докато тичаха.

Долови миризма, внезапно появила се плесен в хладния сух въздух. Странни видения за изобилие от живот запърхаха пред очите й, сякаш настоящето се отдръпна, за да покаже този пейзаж в древни времена.

Оазис, естествена градина с пищни цветове и живот. Пъстрокрили птици пееха от палмови клони. Подскачаха маймуни, устите им бяха зацапани от сочни плодове. Малък свят, но пълен, привидно неизменен, недокоснат от нейната раса.

А после надвисна сив облак и я порази необяснимо скръбно отчаяние. Тя ахна. Видя как прахта уляга като дъжд. Сива патина загърна листата, плодовете, чистото доскоро езерце. И всичко започна да умира.

След малко вече нямаше нищо освен черна гнилоч, капеща по стволовете на палмите. Маймуните, покрити с гнойни отоци, с окапала козина се свиваха на кълбо и умираха. Птиците се опитваха да отлетят, но свършваха върху сивата земя, пърхаха и трепкаха, а след това застиваха.

Езерото пресъхна. Ветровете издухаха каквото бе останало, пясъци обкръжиха оазиса и накрая и той изчезна.

Сеток заплака.

Какво бе причинило това? Някаква природна сила? Някоя планина ли беше изригнала, за да изпълни небето с отровна пепел? Или беше горчивият дъх на някой бог? Някой окаян град ли беше изгорял и бе разпръснал във въздуха разлагащи алхимии? Случайно ли бе това оскверняване, или преднамерено? Нямаше отговор на тези въпроси. Имаше само донесената от тях скръб.

А после под тъгата й се надигна подозрение, противно и грозно. „Това… е оръжие. Но кой води война против всичко живо? Против самата земя? Какво изобщо може да победи в такава война? Това е просто… глупост?“ Тръсна глава. Не й харесваха тези мисли.

„Но гнева, който изпитвам, дали е на вълците? На зверовете на техните забравени тронове? Не, не само на тях. Това е гневът на всяка неволна жертва. Това е яростта на невинните. Богът, чието лице не е човешко, а е самият живот.“

Долови в тъмното множество смътни фигури: обикаляха бавно в кръг и се приближаваха. Любопитни като всички вълци, но и предпазливи. Стари спомени бяха оставили рани в душите им и те знаеха какво означава присъствието на тези двама двукраки натрапници за тях, за расата им.

Надушили бяха сълзите й. Детето им страдаше, тъй че вълците стягаха спиралата си все по-плътно. Носеха й топлината си, плътната истина за съществуването си, и щяха да се озъбят на всяка заплаха. Щяха да умрат вместо нея.

А тя знаеше, че изобщо не заслужава това.

„Как ме намерихте? След толкова време? Виждам те, побеляла майко — аз ли последна суках от цицките ти? Аз ли изпих всичката ти сила и те оставих с болни кости и отпаднали мускули? Виждам облаците в очите ти, но те не могат да скрият любовта ти — и точно тази любов разбива сърцето ми.“

Но все пак протегна ръка.

След няколко мига усети как широката глава се мушна под дланта й.

Топлите, познати стари миризми я обляха, опариха очите й.

— Не трябва да оставате — зашепна тя. — Там, където отивам… ще ви подгонят. Ще ви убият. Чуйте ме. Намерете последното диво място — скрийте се там завинаги. Бъдете свободни, мили мои…

Чу как се събуди Кафал и приглушеното му, стъписано ахване. Седем вълка се бяха струпали в малкия им бивак, свенливи като неканени деца.

Майка й се приближи още, отърка се в ръката й.

— Трябва да си идете — зашепна тя на звяра. — Моля ви.

— Сеток — каза Кафал. — Те носят магия.

— Какво?

— Не можеш ли да усетиш силата — толкова сурова, необуздана… Но си мисля, да, мога да я използвам. Лабиринт, толкова близо, че преградата е тънка като лист. Чуй, ако побегнем в него, мисля…

— Знам — отвърна тя прегракнало, отпуснала се на гърба на вълчицата, толкова плътна, истинска, вдъхваща сигурност. — Знам дара, който носят, Кафал.

— Можем — заговори той още по-възбудено и отметна завивките, — можем да стигнем там навреме. Можем да спасим…

— Кафал, нищо от това не е за теб. Нищо ли не разбираш? Не е за теб!

Той я гледаше, без да мига — зората най-сетне избелваше небето, — след това кимна.

— Къде ще те отведат тогава? Знаеш ли?

Тя извърна очи, видяла отчаянието му.

— О, Кафал, ти наистина си глупак. Разбира се, че се връщаме в стана на племето ти. Никой друг път не е възможен повече.

— Не… не разбирам.

— Знам. Все едно. Време е да тръгваме.

Дестраянт Калит огледа хоризонта на юг: голата пустош, ширнала се под монотонната светлина на изгряващото слънце.

— Е, къде са ръцете ми от огън? — промълви тя. Обърна се към двамата си изтощени спътници. — Разбирате, нали? Не мога да направя това сама. За да водя вашата раса, имам нужда от моята. Трябва да се взирам в очи малко по-различни от вашите. Трябва да виждам болките им призори, съня, все още затаен в лицата им — духовете да ме вземат, трябва да чувам как кашлят в нощта, а после да виждам как изпикават димящи реки!

К’Чаин Че’Малле я гледаха с очите си на влечуги — немигащи, нечовешки.

Отчаянието й се стопи и Калит впи поглед в Саг’Чурок, зачудена какво е видял — онези четиринайсет Джагът, битката, която — вече бе ясно — напълно бе изкоренила преследвачите им. Този път поне. Имаше ли нещо различно в Ловеца К’елл? Нещо, което можеше да е… безпокойство?

— Искахте дестраянт — заговори тя рязко. — Ако си мислехте, че това означава родара с плахи очи, най-после трябва да ви стане ясно колко сте сгрешили. Това, което ми е дадено, смятам да го използвам — разбирате ли? — За миг съжали, че нямаше силата да обвърже онези Джагът към волята си. Че не са с нея точно сега. „Все още нечовешки, но по-близо. Да, по-близо.“

Изсумтя, обърна се и отново се загледа на юг.

— Няма смисъл да чакаме тук, нали? Продължаваме.

„Дестраянт — зашепна в ума й Саг’Чурок, — времето ни изтича. Нашият враг се приближава — не, не гонят трима ни. Искат Вкоренения, последното ни убежище в този свят.“

— Всички сме последните от своя вид — отвърна тя. — И — вече би трябвало да сте го разбрали — в този свят и във всеки друг няма такова нещо като убежище. — „Светът те намира. Светът те убива.“

Време беше отново да яхне Гунт Мач, все едно тя не беше нищо повече от животно, и Саг’Чурок да затича до нея, огромните му железни мечове да улавят отблясъците от слънцето в ослепителни спазми. Да гледа как дребните същества в оплетените треви се сепват и бягат в паника. Да се гмурка през облаци от мушици, разцепвани от плуговете на змийски гърди и широки задъхани муцуни.

Да усеща допира на вятъра като милувка на непознат, стъписваща с неканената си фамилиарност, напомняща й отново и отново, че все още е жива, че все още е част от месото на света, вечно воюващо с дебнещата го по пътя му развала. Нищо от това не изглеждаше реално, тя сякаш просто очакваше реалността да я догони. Всеки ден носеше същото послание и всеки ден тя го посрещаше със същото смутено объркване и плаха предпазливост.

Тези К’Чаин Че’Малле изобщо не изпитваха такива неща, убедена беше в това. Не мислеха като нея. Всичко беше вкус, миризма — мисли и чувства, самата слънчева светлина, всичко се носеше сред вихър от течения. Съществуването бе океан. Можеш да се носиш по повърхността и да се вкопчваш в сенките или да се гмурнеш в дълбините, докато черепът не се пропука от натиска. Знаеше, че виждат нея и расата й като боязливи същества, уплашени от загадката на неизмерените дълбини. Същества, оплетени в страхове, ужасени да не се удавят в дълбоки до колене истини.

„Но вашата Матрона иска да се плъзнете в плитчините, да откриете моя свят на уязвимости — да разберете какво правим ние, за да ги надвием. Търсите нови стратегии за живот, търсите нашата тайна за успех. Но не разбирате, нали? Нашата тайна е унищожение. Ние унищожаваме всеки друг, докато не остане никой, а след това се унищожаваме взаимно. Докато изчезнем и ние.“

Каква удивителна тайна. Е, щеше да им я даде, ако можеше — великите й уроци по оцеляване. И само тя щеше да чуе воя на призраците, връхлетели душата й.

Яхна Гунт Мач и ръцете я засърбяха. Съдби се приближаваха. „Ще намеря ръцете си от огън и ще ви използваме, Саг’Чурок. Теб и Гунт Мач, и целия ви вид. Ще ви покажем ужасите на днешния свят, в който толкова искате да се влеете.“

Мислеше си за страховития им враг, за безликите убийци на К’Чаин Че’Малле. Чудеше се на тази война на геноцид и подозираше, че по същество не е по-различна от войната, в която хората бяха въвлечени непрекъснато. „Същата е, но също тъй и различна. Много по-… наивна.“

Пред това, което идеше, с това, което тя щеше да донесе… Усети дълбока, влудяваща болка.

Жегна я жалост.

В непрекъсната линия от всяка майка към всяка дъщеря паметта живееше, увековечила дълга история на опит. Гунт Мач таеше в ума си поколения живот, затворен в низ от гледки, рисуващи неизбежния срив, упадъка, провала на тяхната цивилизация. Това беше непоносимо. Знанието бе като несекващ писък в душата й.

Всяка Матрона рано или късно обезумяваше: никоя дъщеря, щом бъдеше издигната до ролята, не можеше дълго да понесе този потоп. Мъжките К’Чаин Че’Малле нямаха усета за това. Техният живот бе ограничен, мирисът на същността им — подрязан и затъпен. Непоклатимата им вярност се поддържаше в невежество.

Беше се постарала да наруши този шаблон със Саг’Чурок и с това — да измени на ненакърнимата самота на Матроните. Но й беше все едно. Всичко, което бе правено преди, се бе провалило.

Помнеше половин континент, сринат и подравнен, а след това направен гладък като замръзнало езеро, на който градовете се ширеха в мащаб изкривен дори за очите на К’Чаин Че’Малле, все едно величието и лудостта бяха едно и също. Куполи, големи толкова, че да глътнат цели острови, виещи се кули и шпилове като шипове по гърбовете на денрабъ. Здания с по една-единствена зала, толкова огромни, че облаци се трупаха под тавана и птици ги обитаваха с хиляди, без да съзнават стените на клетката, която ги държи. Помнеше цели планински вериги, съхранени все едно са изделия на изкуството, поне докато не бе разбрана ценността им като кариери за небесни крепости във времената на гражданските войни — когато тези планини бяха сринати до основи. Помнеше как гледа своята раса в широки цяла левга и двайсет левги дълги колони, колони, които се отправяха в поход, за да основат нови колонии. Стоеше присвита под тежестта си и гледаше как петдесет легиона Войници Ве’Гат — всеки по пет хиляди бойци — тръгват на война срещу Тартено Тел Акаи. И беше там, когато се върнаха осакатени, оставили диря от своите мъртви, диря, която се изпъваше през целия континент.

Помнеше родилните мъки на На’Рук, а след това разкъсващата болка от измяната им. Горящи градове и три пласта трупове по огромните бойни полета. И лукавата насмешка на вълните по бреговете, докато Матроната пускаше яйцата си в прибоя в безумната надежда, че може да се създаде нещо ново — хибрид от добродетели с всички слабости на заличените.

И още толкова много… бяг в мрак и заслепяващ дим… сеча на ноктите на Убиец. Хладна, внезапна присъда. Изцеждащ се живот, блаженото облекчение след това. Вкусове, пробудени жестоки и горчиви в следващата дъщеря — защото нищо не се губеше, нищо никога не се губеше.

Имало беше богиня на К’Чаин Че’Малле. Безсмъртна, всезнаеща, каквито се очаква да бъдат богините. Богинята беше Матроната, мхаби на вечното масло. А онова масло бе с такава сила и обем, че бяха нужни стотици Матрони за свещени съсъди.

Вече имаше само една.

Помнеше гордостта, силата на онова, което беше някога. И напразните войни, водени за да докажат тази гордост и сила, докато и двете не бяха напълно заличени. Помнеше как градовете изчезнаха. Помнеше раждането на пустините през половината свят.

Знаеше, че Гу’Рул все още е жив. Знаеше също така, че Убиецът Шай’гал е нейният съдник. Отвъд този път чакаше мигът на наследяването, когато Ацил най-сетне се предадеше на смъртта. Беше ли Гунт Мач достойна наследница? Шай’гал щеше да реши. Дори врагът над Вкоренения, с касапницата, развихрена в коридорите и залите, нямаше да има власт над тези неща. Щеше да се хвърли през изпадналите в паника тълпи, да търси къде да се скрие с дебнещите я трима Убийци.

Волята за живот бе най-сладкият вкус от всички.

Носеше дестраянта на гърба си, жена, чиято тежест буквално не беше нищо, и усещаше напрежението в малките й мускули, крехкостта на костите й. Дори нищожният ортен се озъбва в сетния си миг живот.

Провалът в това приключение бе неприемлив, но за Гунт Мач беше също така неизбежен.

Щеше да е последната Матрона, а с нейната смърт щеше да умре и богинята на К’Чаин Че’Малле. Маслото щеше да се изцеди в прахта и цялата памет щеше да се изгуби.

Толкова по-добре.

„Духове на камъка, какво е станало тук?“

Скиптър Иркулас бавно слезе от коня и зяпна втрещен полузаровеното бойно поле. Сякаш земята се беше надигнала, за да ги погълне всички, баргасти и ак’рини. Премазани тела, прекършени ръце и крака, остъргани лица, заличени сякаш от пясъчна буря. Други изглеждаха подути, с нацепена и напукана кожа, все едно бяха сварени отвътре.

Врани и лешояди щъкаха наоколо в отчаяно безредие, разчистваха каквото бе останало непогребано, докато воини ак’рини обикаляха заровената долина и измъкваха труповете на мъртви сънародници.

Иркулас знаеше, че тялото на дъщеря му е тук някъде. Мисълта стегна стомаха му като отровен възел, охлаби крайниците му, задържа дъха в гърлото му. Плашеше го мисълта да заспи в края на този ден, с връщането на мъката и отчаянието, които го дебнеха. Щеше да лежи смразен под кожите, със стегнати гърди, гаденето да го разтърсва, всеки дъх да излиза напрегнат и хриплив — на ръба на паниката.

Нещо неочаквано, нещо непознато се бе намесило в тази жалка война. Сякаш духовете на пръстта и камъка се гърчеха от гняв, и навярно от отвращение. „И са искали мир. Да, това ми казват духовете с това тук — този… ужас. Омръзнало им е кръвопролитието.“

„Трябва да сключим мир с баргастите.“

Чувстваше се стар, уморен.

Допреди ден възмездието изглеждаше бляскаво и чисто. Отплатата бе остра като току-що наточен нож. Четири големи битки, четири последователни победи. Клановете на баргастите бяха разпръснати в бягство. Всъщност само един бе останал, най-южният, най-големият клан, сенаните. Под властта на някой си Онос Т’уулан. Три армии бяха хвърлили ак’рините срещу Бойния водач и лагера му.

„Имаме фургони, скърцащи от тежестта на баргастки оръжия и брони. Сандъци, пълни с чужди монети. Купища чужди кожи. Накити, черги, купи и грънци от грубо изпечена глина. Имаме всичко, което притежаваха баргастите. Само телата, които ги притежаваха, бяха премахнати. Освен двайсетина жалки пленници.“

„Имаме пътуващ музей на народ, който ще бъде заличен.“

„И въпреки това ще моля за мир.“

Щом чуеха това, офицерите му щяха да се намръщят зад гърба му, да го помислят за старец с разбито сърце — и щяха да са прави. Щяха да приемат заповедите му, но това щеше да е за последен път. На път за дома щяха да гледат на него — всички щяха да го знаят — като на „владетел в своя сив заник“. Мъж без светлина на бъдеще в очите, мъж, който чака смъртта. „Но тя идва при всички нас. Всичко, от което се страхуваме, идва при всички ни.“

Гафалк, който беше с авангардната група, спря коня си наблизо, слезе от седлото, закрачи и застана пред Иркулас.

— Скиптър, огледахме западната част на долината — или каквото е останало от нея. Старият Яра — продължи той, имаше предвид говорителя на баргастките пленници, — казва, че веднъж се сражавал край някакво място, наречено Еднооката котка. Твърди, че кратерите му напомнят за нещо, наречено „морантски муниции“, но не когато тези муниции се хвърлят от небето, както правели морантите. По-скоро кратерите приличали на тези, които се получават, когато мунициите се използват от малазанците. Заровени в земята и нагласени така, че да се възпламенят всички наведнъж. Така вдигат самата земя. Нещо като минен взрив. Нарече ги „проклетии“…

— Знаем, че в Ледер има малазанска армия — каза Иркулас. — Дай ми обаче някаква причина малазанците да са тук. Включили са се в битка, която не ги засяга? Избиват и ак’рини, и баргасти…

— Баргастите са били някога врагове на тези малазанци, Скиптър. Така твърди Яра.

— Все пак съгледвачите ни намериха ли следи от силите им? Водят ли някакви дири оттук? Не. Призраци ли са малазанците, Гафалк?

Воинът разпери безпомощно ръце.

— Тогава какво е поразило земята тук, Скиптър?

„Гневът на боговете.“

— Магия.

Нещо проблесна в очите на Гафалк.

— Ледериите…

— Сигурно биха се зарадвали да видят как ак’рините и баргастите се унищожават взаимно.

— Казват, че малазанците са им оставили малко магове, Скиптър. А новият им Цеда е старец, който освен това е и канцлер — не би могъл да води армия…

Но Иркулас вече се бе отказал от предположенията си.

— Дори ледерийски Цеда не може да скрие цяла армия. Скептицизмът ти е основателен, Гафалк.

Разговор, обречен да се завърти в кръг и да захапе собствената си опашка. Иркулас пристъпи покрай воина и отново огледа долината.

— Изровете колкото можете от нашите воини. Привечер прекратяваме всички усилия — другите ги оставяме на земята. През нощта ще запалим кладата на нашите мъртви. Ще остана на бдение.

— Да, Скиптър.

Воинът се върна при коня си.

„Бдение. Да, това ще направя.“ Нощ без сън — щеше да остави на ярките пламъци да прогонят болката от душата му.

Щеше да е най-добре, ако не доживееше връщането у дома. Някой чичо или братовчед можеше да играе мечката за внуците му — който и да е, но друг. Още по-добре щеше да е, ако му се откажеше възможността да спи до самия миг на смъртта.

„Една последна битка… срещу лагера на сенаните? Избивам всички, а след това падам и аз. Кръвта ми изтича в червената кал. А щом умра, мога да сключа мир… с техните призраци. Едва ли си струва да продължим тази проклета война на пепелявите равнини на смъртта, това глупаво нещо.“

„Скъпа дъще, няма да скиташ сама задълго. Заклевам се. Ще намеря призрака ти и ще те защитавам във вечността. Като наказание за провала ми и като доказателство за обичта ми.“

Огледа се, сякаш в гаснещата светлина на деня можеше да види зареяния й дух, призрак със зацапано от пръст лице и невярващи очи. Не, очи, изпълнени с търпението на освободения завинаги. „Освободен от всичко това… от всичко. На ново място. Където болка не набъбва отвътре, където тялото не се присвива и гърчи, не трепва от зова на всяко терзание.“

„Духове на камъка, дайте ми мир!“

Армията на Марал Еб беше набъбнала двойно: оцелели от разбитите лагери се стичаха от всички посоки. Срам бе изписан на лицата им от това, че са живи, когато жени, съпрузи и деца бяха загинали под желязото на коварните ак’рини. Мнозина идваха без никакво оръжие, без броня — доказателство, че са били разбити, че са побягнали от страх. Знайно беше, че студени води обливат воините в разгара на битката, дори баргастките воини, и че напорът на теченията може да се надигне в бесен потоп, в който всякакъв разум се дави, в който спасението се превръща в нужда, надмогнала всякакъв дълг и чест. Студените води оставяха лицата на оцелелите сиви и подути, вмирисани на вина.

Но Марал Еб беше достатъчно отрезвен от вести за поражения, за да налага праведна присъда над тези бегълци с техните плахи очи. Явно разбираше, че ще му трябва всеки воин, който може да събере, макар Бакал да знаеше не по-зле от всеки друг как такива воини, веднъж удавени от паниката, вече са прекършени отвътре. Още по-лошо, в мига, в който една битка стигнеше преломния си миг, ужасът им щеше да се върне. Можеха да обрекат битката, щом паниката им изригнеше и залееше със заразата си всички останали.

Никаква вест не беше дошла от сенаните. Изглежда, че толкова далече на изток ак’рините все още щяха да се стичат към клана на Бакал. Скоро Марал Еб щеше да се докопа до армията на сенаните и да я присвои. А след това щеше да ги поведе всички срещу измамния Скиптър Иркулас.

Хиляди проклятия изригваха с дъха на множеството воини. Очевидно било, че ак’рините били замисляли тази война от дълго време, че били пускали тъй наречените си търговци като шпиони и подготвяли съвършения миг за измяната. Как иначе можел Скиптърът да събере толкова бързо такива сили? Всеки беглец твърдеше, че врагът наброявал десетки хиляди.

Бакал изобщо не вярваше на всичко това. Това бе войната, която Онос Т’уулан не искаше. Погрешната война. Марал Еб вървеше с двамата си братя от двете страни, и тримата обкръжени от тълпа наперени тъпаци, които се надпреварваха да намерят съвършените думи, с които да поласкаят новия си Боен водач и двамата му навъсени братя. Доводи, отпращащи стрелата на вината далече. Онос Т’уулан вече не беше жив, тъй че не ставаше вече за мишена, макар да бе останала мръсна утайка, като шепи лайна, чакащи възможните съперници сред сенаните. Мишената сега бяха ак’рините — Иркулас и неговите лъжливи, измамни, шпиониращи търговци на коне.

Докато стигнеше до лагера на сенаните, тази армия щеше да гори от праведния гняв заради невинните жертви…

— Точно това му трябва — беше казал Страл по време на обедния отдих. — Лъжите престават да са лъжи, когато им повярват достатъчно хора, Бакал. Лумват като вечни истини и горко на глупака, който се опита да се изпикае върху тях. Ще го разкъсат на парчета.

Думите на Страл бяха разумни, кънтяха ясно и вярно върху наковалнята на ума и оставяха отвращението на Бакал да го гложди отвътре без изход. Тази болка се бореше с другата от едва зарасналия му лакът и го караше да стъпва сковано и тромаво. Но и двете не можеха да надвият срама и самоомразата, която стягаше в юмрук душата му. „Убиецът на Онос Т’уулан. Толкова свиреп удар, че ръката му се счупи. Погледнете го, приятели, и вижте един истински баргаст Бяло лице!“ Чул го беше от блюдолизците на Марал Еб. А зад него се тътреха приятелите му воини на Сенан и изобщо не приличаха на тържествуващите убийци на Онос Т’уулан, каквито претендираха да са. Смълчани, мрачни като оплаквачки на погребение. „Защото споделят това престъпление. Той ни принуди да го убием, за да спаси живота ни. Направи ни страхливци. Мен направи страхливец.“

Бакал се чувстваше като старец и всеки миг, в който погледът му се спираше на трите широки гърба, кацнали като лешояди в челото на колоната, бе поредният нажежен до бяло камък, хвърлен в казана. Скоро щеше да кипне, да, да закипи, докато почернелият котел не изври до сухо. „Всичката тази безполезна пара… Какво ще направиш с народа ми, Марал Еб? Когато Иркулас ни разбие отново, накъде ще побегнем?“

Трябваше да помисли. Трябваше да намери изход от това. Можеше ли той и воините му да убедят останалите от клана да откажат на Марал Еб? Да откажат тази самоубийствена война? Стиснал зъби, Бакал започна да разбира бремето, под което се беше мъчил Онос Т’уулан. Невъзможността на нещата.

„Истинската война е срещу глупостта. Как съм могъл да не проумея това? О, отговорът на този въпрос е лесен. Аз бях сред най-глупавите. И все пак, Онос Т’уулан, ти застана пред мен и срещна погледа ми — даде ми това, което не заслужавах.“

„И виж ме сега. Когато Марал Еб застане пред мен, се задавям от самата гледка. От зачервеното му от тържествуване лице, от презрителната усмивка, от пияните му очи. Готов съм да повърна в лицето му — и ако имах някаква храна в корема, сигурно щях да направя точно това, нямаше да мога да се сдържа.“

„Онос Т’уулан, трябваше да ни убиеш — всеки воин, когото взе със себе си. Да приключиш с глупавите, да приключиш с всички нас — а вместо това ни оставяш с идеалния плод на глупостта ни. Марал Еб. Точно водачът, когото заслужаваме.“

„И заради неуместната ни вярност той ще убие всички.“

Бакал оголи зъби и след малко вятърът ги изсуши като огрени от слънцето камъни. Нямаше да направи нищо. Щеше да се опълчи дори на Страл и приятелите си тук. Щеше да има справедливост в края на краищата. Океан от справедливост, която да засити жадната земя. Стига да не прави нищо, да не казва нищо.

„Води ни, Марал Еб — ти се превърна в знаме на истината на Туул. Ти си неговото предупреждение към нас, в което отказахме да се вслушаме. Тъй че, воине на Имасс, ще получим отмъщението ти в края на краищата.“

Страл до него заговори:

— Виждал съм такива усмивки, приятелю, на лицето на воин, когото предстои да убия — храбрите, които посрещат смъртта си, без да трепнат. Виждам… лудо презрение, сякаш ми казват: „Направи каквото трябва. Не можеш да ме достигнеш — плътта ми, да, живота ми, но не и душата ми. Забий меча си, воине! Последната шега е за теб!“ — Изсмя се горчиво. — И е така, защото е шега, която няма да разбера, докато не се окажа на тяхното място, пред лицето на своята смърт.

— Тогава ще трябва да почакаш — каза Бакал. — „Но не задълго. А когато дойде този миг, аз също ще се смея на тази съвършена шега.“

Мястото принадлежеше на Столмен, но жена му бе тази, която крачеше в челото на колоната на Гадра. И на Секара Омразната донасяха съгледвачите по време на дългия поход към лагера на сенаните — който беше вече на по-малко от половин левга.

Навъсеният й съпруг се тътреше на три крачки зад нея. Но не се въсеше от обида. Смут и страх бяха източниците на гнева му, обърканото отчаяние на глупака. Нещата се движеха твърде бързо. Съществени подробности се криеха от него. Той не разбираше и това го плашеше. И с основание. Секара започваше да осъзнава, че ползата от него е на свършване — о, имаше си предимства в това да управлява чрез него, стига да се появеше такава възможност след неизбежната борба за власт, но по-добре съпруг, който всъщност разбира номиналната си функция — при условие, че това изобщо бе необходимо, след като много Бойни водачи в миналото бяха жени. Макар че, честно казано, такива жени бяха неизбежно воини, спечелили си слава в бойни кампании.

Секара беше водила много битки, разбира се, в своя собствен стил. Налагала беше обсади — в шатри и юрти. Пускала беше кръв под кожени завивки под покрова на нощта, забивала бе ножове — фигуративни и буквални — в сърцата на десетки любовници. Устройвала беше изрядни засади с пълна безскрупулност и бе поемала привидно невъзможни рискове. Списъкът й на триумфи бе почти безкраен. Но малцина щяха да подкрепят всичко това. Придържаха се към старомодните представи за храброст и слава, а за Секара това беше и винаги щеше да бъде най-голямото препятствие към възхода й.

Не, засега й трябваше мъж, зад който да се крие. Не че някой щеше да се излъже, но стига да се спазва благоприличието, щяха да се примирят.

Чакаха я предизвикателства. Столмен не бе готов да стане Бойният водач на Белите лица. Не и в родилните мъки на една жестока война. Не, в момента най-голямата необходимост бе да се гарантира оцеляването на баргастите, а това изискваше способен командир. Някой умен в тактиките и така нататък. Някой преливащ от амбиция, жаден бързо да бъде избутан начело останал без дъх и изчервен — бързо, да, за да не му остане възможност да стане предпазлив, да започне да съзнава крехките опори зад себе си, хитрите клопки, чакащи първата му погрешна стъпка.

Секара отдавна бе размишлявала над възможните кандидати. И трябваше да признае, че не бе съвсем доволна от окончателния си избор, но костите бяха хвърлени. Самотен, в мразовитата нощ на онази първа тайна среща след бурното събиране на бойните главатари, Марал Еб й се беше сторил съвършен. Презрението му към Онос Т’уулан го изпълваше с омраза, която тя хитро подклаждаше, докато не се превърна в нещо като трескава лудост. Нищо трудно нямаше в това, а неговата готовност да се обвърже със заговора й я беше поразила като почти комична. Като паленце, жадно да оближе каквото му предложи.

Беше сам тогава. И в това отношение може би бе проявила небрежност. За миг дори не бе помислила за двамата братя на Марал Еб.

С трима беше по-трудно да се справи, отколкото с един. Почти невъзможно всъщност. Секара знаеше, че ако ги остави да консолидират надмощието си, след като войната свърши, ще изгуби шанса си завинаги. Знаеше, че Марал Еб ще се погрижи да бъде убита, за да запуши завинаги устата й за всичко, което знае.

Е, братята му просто трябваше да умрат. В битка, от някоя погрешно насочена стрела — такива неща се случваха често. Или развалена храна, сбъркано лекуване, бърза треска с ужасни гърчове, докато сърцето се пръсне. Провалена любовна среща, разгневен съперник. Обвинения в изнасилване, позорен съд и осъждане на кастрация. О, възможностите бяха безкрайни.

Засега обаче подобни забавления трябваше да изчакат. Първо трябваше да бъдат надвити ак’рините или поне да бъдат изтласкани — още едно сражение ги очакваше и този път Скиптър Иркулас щеше да се изправи срещу обединената мощ на клановете Сенан, Баран и Гадра.

Двама съгледвачи на Баран я бяха намерили преди три дни. Носеха изумителната вест за убийството на Онос Т’уулан. Гадра вече бяха тръгнали в поход. Секара се беше погрижила хората й — малък клан, изолиран и опасно близо до земите на ак’рините — да не дочакат връхлитането на хиляди разгневени конници. Столмен бе обявил вдигането на лагера и сега бързо се оттегляха към безопасната земя на сенаните.

Съгледвачите на два пъти бяха засичали далечни ездачи, които ги наблюдаваха, но нищо повече. И както бе научила Секара от смущаващо несекващия поток бегълци от други кланове, няколко битки бяха разклатили здраво баргастите. Внезапно последвалата сдържаност на победоносните ак’рини беше смущаваща. Освен ако и те не търсеха окончателния сблъсък. Сблъсък, до който бяха готови да оставят гадра да ги отведат в своя бяг.

Столмен се оплакваше, че воините му са уморени, почти негодни да влязат в бой. И наистина, нервите им бяха стегнати на възли от недоспиване и от болезненото чувство за уязвимост. Малък клан бяха в края на краищата. Никакъв тактически смисъл нямаше Скиптърът да ги остави да стигнат до Сенан. Ордата на ак’рините трябваше вече да ги е помляла.

Е, това беше грижа на Марал Еб. Тази сутрин Секара бе изпратила агентите си напред при сенаните. Онос Т’уулан беше мъртъв. Но жена му не беше, нито децата му, кръвни или не. Дошъл бе моментът Секара да развихри отдавна отлаганата мъст.

Денят гаснеше. Макар да беше подканяла хората си с неумолимо нетърпение, нямаше да стигнат до сенаните преди полунощ.

А дотогава пролятата кръв щеше да е изстинала като земята под нея.

Стейви се намръщи.

— Той си има тайно име. Име на Имасс.

Челото на Сторий се свъси, щом погледна дребосъчето, заиграло се в пръстта. Намести се на камъка, на който седеше.

— Но не можем да го хванем, нали? В смисъл, той не го знае това име, как би могъл? Не може да говори.

— Не е вярно! Чух го да говори!

— Ами, говори! Казва „балабалабала“, само това казва. Не ми прилича на говорене.

Стейви зачеса разчорлената си коса, без да обръща внимание на кръжащите около главата й мушици.

— Ама аз чух татко…

Сторий вдигна рязко глава и я погледна обвинително.

— Кога? Издебнала си да си с него — без мен! Знаех си!

Стейви се ухили.

— Ти клечеше над една дупка. Пък и той не говореше на мен. Говореше си сам. Може би се молеше…

— Татко никога не се моли.

— Че на кой друг да е говорил освен на някой петглав бог на Имасс?

— Тъй ли? Коя глава?

— Какво?

— На коя глава е говорил?

— Откъде да знам? На тая, дето слуша. Има уши на стълбчета и се въртят. А после си отскубна едното око и го глътна…

Сторий скочи на крака.

— За да може да наднича от дупката си!

— Боговете точно така надничат.

Сторий запищя от смях.

Момченцето вдигна ококорени очи от играта си, усмихна се и каза:

— Балабалабала!

— Чу ли го това! Това е името на бога!

— На коя глава? — попита Стейви.

— Ами на тази с акото в ушите, разбира се. Виж, ако можем наистина да му намерим тайното име, можем да го прокълнем завинаги.

— Точно това казвах. Какви проклятия?

— От добрите. Да може да ходи на ръце. Да започва всяко изречение с „ако“. Даже като стане старец на двайсет години! Още по-стар даже.

— Още по-стар е много стар. Вече побелял старец. Хайде да измислим още проклятия.

Синът на Онос Т’уулан и Хетан седеше и правеше с пръстче завъртулки в меката прах. Четири завъртулки в точно една фигура, отново и отново, за да стане както трябва. Стъмваше се. Сенки излизаха от камъните. Сенките бяха част от фигурата.

Имасс нямаха писмен език. Нещо много по-древно бе заровено дълбоко в тях. Беше изменчиво. Беше магията на сенки, хвърляни от нищо — нищо реално. Беше дарът на несъгласуваното, заблудата на неестествени неща, промъкнали са в един естествен свят. Беше причина, търсеща следствие. Когато слънцето си идеше от небето, вместо него се вдигаше огън, а огънят бе създателят на сенки, разбулвачът на тайни.

Детето си имаше тайно име и то бе изписано в неуловими, непостоянни игри на светлина и мрак, нещо, което можеше да замъждука и да угасне в танца на пламъци или, както сега, в мига на смъртта на слънцето, докато самият въздух се разсипва на зърниста прах.

Абси Кайре, име, дадено от баща, обзет от неочаквана надежда много след смъртта на една обнадеждена младост. Име, жадуващо за вяра, когато вярата бе напуснала света му. Шепнеше като леден вятър, вдигнал се от Пещерата на Червея. Абси Кайре. Дъхът му бе сух, дърпаше уши, забравили да се затварят. Име, родено от любов. Вик на отчаяние.

Фигури в прахта, бързо потъващи в безформен сумрак.

Абси Кайре.

Есенно обещание.

Сторий вдигна ръка да спрат безкрайните проклятия и кривна глава.

— Чуваш ли? Някаква новина.

Стейви кимна и гушна детето. То се задърпа, после килна глава назад и я опря до гърдите й. Тя духна в лицето му, разроши косата по темето на леко издължената му глава и момченцето мигновено се укроти.

— Възбудени гласове.

— Не са радостни обаче.

— Не са — съгласи се Стейви и погледна към лагера — малко зад ивицата скални издатини. Блясъкът на огньове се отразяваше от пелената дим.

— Трябва да се връщаме.

Хетан се намръщи. Момичетата пак бяха отвлекли брат си, без да ги види. Когато ги нямаше пред очите й, огромната яма на самотата й зейваше под нея и тя усещаше как се обръща, върти се и пропада… и пропада. Толкова много тъмнина, толкова малко надежда, че пропадането ще свърши с милостиво трошене на кости, с внезапното блаженство на забравата.

Без децата си беше нищо. Седи вкочанено, скита се в черепа си с помръкнали очи, олюлява се като ритнато от копито псе. Носът души, ноктите дращят, но изход няма. Без децата й бъдещето изчезваше, пеперуда, гмурнала се в огъня. Примига да махне прашинките от очите си, дланите събрани, палците опипват раничките по ожулените от труд пръсти.

Замръзнала на място, потънала в безкрайно бягство.

Още една купа отвара от ръждивец? Дъранг? Бучка д’баянг? Бира д’рас? Твърде много усилие струваше всяко едно от тях. Ако седеше съвършено неподвижно, времето щеше да изчезне.

Докато дъщерите й не го върнеха. Докато не видеше близначките, преструващи се, че се усмихват, но плахи и разтревожени зад усмихнатите очи. И той щеше да се върти в прегръдките на едното момиче, да протяга ръчички към Хетан, и тя щеше да види тези странно големи широки длани с дебели пръстчета, как се свиват, после се изпъват, и вой щеше да се надигне в нея, вой от черна паст, нажежен като небесен камък, връщащ се към небето.

Щеше да го грабне в задушаващата си прегръдка, отчаяни искри щяха да лумнат в нея и насила да я съживят.

Нишки в краищата на тези пухкави пръстчета, нишки, дърпащи я към живота.

А тя виеше и виеше.

Покрай входа на шатрата тежко изтупкаха стъпки. Гласове, няколко вика. В стана бе дошъл вестоносец. Вестта бе донесена. И думата беше мъртъв.

Как може въображението да се надява да постигне чудесата на реалността? Накъсаният мъртвешки пейзаж се простираше във всички посоки, но с угасването на деня гледката се свиваше. Но нещо повече от тъмнина загръщаше това преобразяване. Появиха се куполи напукана скала, обрасла с лишей и мъх. Високи до пищялите дървета с дебели криви стволове, клони, пърхащи с последните есенни листа, като почернели пластове одрана кожа. Жесток леден вятър нахлу от северозапад, за да възвести нетърпеливото пристигане на зимата.

Кафал и Сеток тичаха през този нов свят. Леденият въздух хапеше дробовете им, но все пак бе по-богат и по-сладък от всичко, което бяха вдишвали в своя свят, в своето време.

Как да опишеш шума от сто хиляди тичащи вълци? Изпълваше черепа на Кафал с необятността на океан. Меки стъпки на лапи с тон и ритъм, не по-различен от този на подковани копита. Кипящ шепот на козина от търкащи се рамене. Топлината, вдигаща се от телата, бе гъста като мъгла, животинската миризма обсебваше — миризмата на свят без градове, ковачници, въглищари, без бойни полета, без пълни с мръсотии изкопи, без човешка пот и благоухания, без дима на ръждивец и дъранг, без прахта на трескавото унищожение.

Вълци. Преди хората да поведат войната си срещу тях, преди хилядолетната кампания на клане. Преди земите да опустеят.

Можеше почти да ги види. Всяко сетиво освен зрението бе оживяло със съществата. И двамата със Сеток се носеха на гребена на този призрачен прилив.

Всичко, което си бе отишло, се бе върнало. Цялата история, втурнала се да търси дом.

Нямаше да намерят това сред неговия народ. Не разбираше защо Сеток ги води към баргастите. Чуваше пеенето й, но думите бяха на някакъв непознат език. Тонът й бе някак странно напрегнат, сякаш воюващи сили се бяха сплели една в друга. Любопитство и боязън, събиране и ужас — почти можеше да види блясъка в зверските очи, докато гледаха от разстояние първата група човешки същества. Обещаваха ли тези двукраки непознати приятелство? Единение? Признание на братство и сестринство? Да, на всичко това. Но това не беше семейство в мир. Това бе нещо, което се гърчеше в лъжа, измяна, черна злоба и жестокост.

Вълците бяха невинни. Нямаха никакъв шанс.

„Бягайте от баргастите. Моля ви. Умолявам ви…“

Но молбите му кънтяха кухо дори за него. Той се нуждаеше от тях. Нуждаеше се от този бърз преход. Нощта бе паднала. Вятър се вдигаше и късаше пламъци от факли и огнища в лагера на сенан. Дъжд храчеше с пареща ярост и мълнии палеха хоризонта.

Очи блестяха, желязо облизваше мрака…

Боговете му показваха какво иде.

А той нямаше да стигне там навреме. Защото, както беше знаел винаги, боговете на Баргаст бяха кучи синове.

С разтуптяно от предчувствие сърце Сатанд Грил се измъкна от светлината на пердашените от вятъра огньове. Беше видял как децата се промъкват към хълмовете на североизток от стана, когато слънцето бе още на педя над хоризонта. Това бе неговата изключителна отговорност вече от седмици — да следи ужасните малки същества — и всичко водеше до този момент, до неговата награда.

Беше убил кучето на момчето, а сега щеше да убие момчето. Да мушне ножа в корема му с ръка над устата му, за да заглуши писъците. Голям камък, с който да строши черепа и да обезобрази лицето, защото никой не обича да гледа лице на мъртво дете, особено замръзнало в болка. Никакво желание нямаше да гледа полусклопените очи, които не виждат нищо, станали плоски след излизането на душата. Да, щеше да го обезобрази и след това да го хвърли в някое дере.

Близначките бяха предназначени за нещо далеч по-сложно. Щеше да им счупи краката. После да им върже ръцете. Щеше да накървави и двете, но не жестоко, защото не беше от онези, които жадуват да насилват, нито жени, нито деца. Но щеше да им даде семето си, за да го занесат на боговете.

Тази нощ на убийства бе за баргастите. За поправянето на грешки. За края на родословието на един узурпатор и изкореняването на позора на Хетан. Онос Т’уулан не беше от клановете на Бялото лице. Не беше дори баргаст.

Все едно. Вестта бе дошла. Онос Т’уулан беше мъртъв — убит от Бакал, който си беше счупил ръката при забиването на ножа — беше го забил в сърцето на Бойния водач. Предстоеше борба за власт — Сатанд Грил знаеше добре, че Секара се е спряла на бойния главатар на бараните Марал Еб. Но за Сатанд — и за мнозина други сред сенаните — Бакал имаше повече право на това и Сатанд щеше да го подкрепи. Още кръв за проливане, докато нещата се решат. Повечето бяха съгласни с това.

Секара Омразната. Съпругът й, онзи идиот Столмен. Марал Еб и двамата му подли братя. Новият Боен водач щеше да е сенан — никой друг клан не беше толкова могъщ в края на краищата, дори бараните.

Трябваше да стане бързо — всичко. Армията на проклетите ак’рини идваше.

Сатанд Грил застъпва безшумно в тъмното — хлапетата трябваше да се връщат вече. Дори те не бяха толкова глупави, че да останат навън след залез-слънце, при огладнелите вълци и тръгналите на лов мародери ак’рини. Тъй че… къде ли бяха?

От стана зад него долетя писък.

Беше започнало.

Три жени влязоха в шатрата. Хетан ги познаваше всичките. Видя как тръгнаха към нея и изведнъж всичко стана съвършено ясно, съвършено понятно. Загадките се отдръпнаха като завеси от дим, издухани от вятъра. „Сега идвам при теб, съпруже.“ Посегна за ножа си и напипа само празната кания на бедрото си — очите й се стрелнаха към плоския камък с останките от последното й ядене, и там я чакаше ножът… и Хетан се хвърли да го грабне.

Не успя. Едно коляно се заби в челюстта й, шибна главата й настрани, нишки кръв се завъртяха във въздуха. Ръце стиснаха китките й, дръпнаха я и я притиснаха на пода.

Юмруци заблъскаха лицето й. Искри изригнаха от очите й. Замаяна, изведнъж почувствала се твърде слаба, за да се бори, тя усети как я превъртат по корем. Груба кожа овърза ръцете й отзад. Пръсти се впиха в косата й и вдигнаха главата й нагоре. Мръсният дъх на Баламит зашепна по бузата й:

— Няма лесен изход за теб, курво. Не, за Хетан е окуцяването — пък и какво му е толкова различното? И с куче би се чукала, ако знаеше как да целува! Сто години да живееш дано!

Хвърлиха я на гръб, а след това я надигнаха отзад, ноктите на Джейвис се забиха дълбоко в подмишниците й.

Хега, дебелата Хега замахна с брадвата.

Предната половина на дясното й стъпало отлетя настрани и Хетан изпищя. Кракът подскочи, плисна кръв. Тя се опита да издърпа другия, но тежката дръжка на брадвата изпращя в капачката на коляното и кракът изтръпна. Брадвата се вдигна отново.

Болката изригна на черен потоп. Баламит се изкиска.

Хетан изгуби свяст.

Крин, чиято племенница бе омъжена за воин гадра и беше издула корем с дете, видя как кучките на Секара извлякоха Хетан от шатрата. Курвата беше в несвяст. Посечените й стъпала оставяха мокра диря, която сякаш пламваше, щом мълниите блеснеха в нощта.

Довлякоха я до най-близкото огнище. Малката Йедин извади нажеженото до бяло плоско острие от жаравата и го притисна в лявото стъпало на Хетан. Месото зацвърча и засъска. Хетан се сгърчи, очите й се оцъклиха. Втори писък процепи въздуха.

Деветгодишната Йедин трепна, но една от кучките я скастри и тя послушно обърна острието и обгори и другото стъпало на Хетан.

Крин се промуши напред и се намръщи, като видя подбелените очи на Хетан и клюмналата й глава.

— Събуди я, Хега. Аз съм първият.

Сестра му се ухили. Още стискаше окървавената брадва.

— Срещу сина ти.

Крин извърна лице отвратен. Момчето беше два пъти по-малко от нея. После кимна рязко.

— Добре. Тази нощ е за това.

— Дар за вдовицата! — викна ухилена Хега.

Джейвис донесе кратуна с вода и я плисна в отеклото лице на Хетан.

Тя се задави, закашля се.

Крин пристъпи към нея, зарадван от това колко много хора са се струпали наоколо и как другите мъже спорят за реда си.

— Оставете ръцете й вързани — рече той. — За първите десетина. След това няма да е нужно повече.

Вярно беше. Никоя жена от баргастите не се съпротивляваше дълго. След няколко дни Хетан щеше да пада на ръце и колене при един поглед само и да си вирва задника.

— Може да са две дузини — подхвърли някой от тълпата. — Хетан беше воин все пак.

Хега изрита Хетан в ребрата и изръмжа:

— Какво е един воин без оръжие? Ба, ще се облизва след четирима-петима само, ще видите!

Крин си замълча, както и другите. Воините си знаеха своите в края на краищата. Хега беше тъпачка да си помисли, че Хетан ще се прекърши толкова лесно. „Помня те, Хега. Моята сестра, прекалено дебела, за да се бие. И коя се облизваше по пет пъти на ден? О, знаем къде се таи омразата ти — богове, наистина ли давам сина си на това чудовище? Е, само за една нощ. И ще му дам ножа си, с позволение да го използва. На никого няма да липсваш, Хега. И никой няма да обвини момчето.“

Вятърът виеше — буря ги беше намерила в тази съдбовна нощ. Вече се чуваше и дъждът в далечината. Въжета се изпъваха и скърцаха. Кожени стени изтупваха и изпърхваха — воини баргасти се изливаха в стана, сякаш повикани от дивите удари на барабани. Някой викна, че бил дошъл Марал Еб, с воините на Сенан, които Туул беше взел със себе си. И Бакал с тях. Убиецът, освободителят на всички баргасти. Кой щеше да забрави тази нощ?

Кой щеше да забрави също тъй, че тъкмо Крин, първородният син на чичото на самия Хъмбръл Тор, пръв е нашибал Хетан?

Тази мисъл го втвърди. Той застана над нея и зачака подивелите й очи да се плъзнат по неговите, а когато трескавият поглед се поколеба и се върна, за да се сплете с неговия, се усмихна. Видя стъписването, след него болката от измяната и кимна.

— Съюзници ли, Хетан? Загуби ги всички. Когато го провъзгласи за свой съпруг. Когато защити лудостта на баща си.

Хега застана до него.

— Къде са ти дечицата, Хетан? Да ти кажа ли? Мъртви и студени в тъмното…

Крин я шибна през лицето с опакото на ръката си.

— Времето ти с нея свърши, вдовице! Върви! Бягай и се скрий в колибата си!

Хега отри кръвта от устните си, завъртя се към тълпата и извика:

— Бавалт, сине на Крин! Тази нощ си мой!

Крин едва се сдържа да не хвърли нож по нея, докато се буташе през тълпата. „Нож, сине, много преди да се увие около теб, много преди да потънеш в дупката на този паяк.“

Щом осъзнаха смисъла на думите на Хега, всички се разсмяха и Крин се почувства ужилен от презрението им. Погледна надолу към Хетан — тя го гледаше с немигащи очи.

Срамът го заля и открадна твърдостта му.

— Не си мисли, че можеш да гледаш — изръмжа той, наведе се и я обърна по корем. Докато смъкваше кожите й, възбудата се върна — събудена повече от гнева, отколкото от нещо друго. О, и тържество имаше, защото много мъже на Сенан я бяха гледали със страст и желание и сега спореха за реда си с нея. „Но аз съм първият. Аз ще те накарам да забравиш Онос Т’уулан. Аз ще ти припомня за мъжеството на баргастите.“ Клекна и разтвори краката й с колене. — Вдигни ми се, курво. Покажи на всички как приемаш съдбата си.

Болката беше далечен рев. Нещо студено, ледено изпълваше черепа й и всяко лице, което бе погледнала, след като се свести, изригваше в мозъка й. Лицата — израженията им и всичко, което издаваха те — бяха жигосани в душата й.

Беше играла с по-малката сестра на Хега — толкова близки бяха, — а сега тя бе някъде в тълпата, равнодушна и чужда. Джейвис бе изтъкала чудесен чул за кон като сватбен дар и Хетан помнеше гордата й усмивка, когато я отличи с благодарността си пред всички. Баламит, дъщеря на шаманка, беше пазачката й в нощта на първата кръв, когато Хетан беше едва на дванайсет. Беше седяла будна, държеше ръката й, докато сънят най-сетне взе детето, вече жена.

Йедин често играеше с близначките…

„Съпруже, аз те предадох! В нищетата си, в жалкото си самосъжаление — знаех, знаех, че това идва, как можеше да не дойде? Децата ми… изоставих ги.“

„Те ги убиха, съпруже. Убиха нашите деца!“

— Вдигни ми се, курво!

„Крин, смеех се на твоя глад за мен, глад, от който ми се повдигаше. Чака ли те призракът на баща ми, Крин? Вижда ли той това и какво искаш от мен?“

„Разбира ли срама ми?“

„Крин ме наказва сега. Той е само първият, но колкото и да са, наказанието никога няма да е достатъчно.“

„Сега… сега разбирам ума на една окуцена жена. Разбирам го.“

И тя се надигна, за да го поеме.

Малките отрепки го видяха, преди той да ги види. И видяха тежкия нож в ръката му.

Никой нямаше да отрече, че близначките бяха хитри, гадни същества, като змийчета, тъй че когато се обърнаха и побягнаха, Сатанд Грил не се изненада. Но едната носеше детето и то се разпищя.

О, можеха да го накарат да замълчи по единствения възможен начин — задушаваща длан върху устата и носа, с което да спестят на Сатанд кръвта по собствените му ръце — и той го очакваше, когато се спусна да ги догони, но бебешките врясъци продължиха.

Можеше да ги догони и рано или късно щеше да го направи. Сигурен беше, че разбират, че вече са мъртви. Добре, щом искаха да го превърнат в игра, щеше да я играе. Един последен жест към детството, преди да им го отнеме. Щяха ли да писнат, щом ги хванеше? Интересен въпрос. Ако не веднага, по-късно. Да, по-късно щяха да писнат не на шега.

Чу пред себе си дращене по полегатия бряг на каменистото дефиле и закрачи тежко натам… да, ето я едната, с момченцето в ръце, опитваше се да се изкатери по свлачището…

Големият камък едва не го уби, стовари се като чук в рамото му. Той изрева от болка, залитна — и за миг зърна другата близначка горе на ръба.

— Миризливо говно такова! — изръмжа й. — Ще си платиш за това!

Вече не беше игра. Щеше да им го върне тъпкано. Щеше да ги накара да съжалят за глупавите опити да му се измъкнат.

Момичето с детето отпред се отказа да се катери по сипея, спусна се надолу и вдясно и се скри в едно дере. Малко след това другото момиче се шмугна след тях.

Цялата работа беше уловка. Капан. Хитри ще му се пишат, така ли?

Побеснял от гняв, Сатанд затича след тях.

Сеток го дърпаше за ръцете.

— Кафал! Ставай!

Твърде късно беше. Вече виждаше каквото имаше да се види. Прокълнат от собствените си богове. Ако можеше само да ги стисне за вратовете и да ги удуши един по един, заклеваше се, че ще го направи.

Обичната му сестра… беше изпищял, когато брадвата посече. Беше паднал на колене, когато Крин пристъпи към нея — а сега се мъчеше да издере очите си, макар че гледките зад тях сякаш оставаха безразлични към раните, които им причиняваше. Кръв капеше със сълзите — щеше да дере и да дере, докато не престанеше да вижда света… но слепотата като че ли вечно щеше да му се изплъзва.

Видя как Крин изнасилва кръвната си сестра. Чу окуражителните викове на стотиците струпани наоколо воини. Видя Бакал, изпит и с блеснали очи, как излезе напред от тълпата, видя ужаса му и как кръвта се отцеди от лицето му, видя как великият убиец на Онос Т’уулан се обърна и побягна, все едно призрачната ръка на Бойния водач посегна да го хване. А беше само изнасилването на една осакатена жена — дори не се смяташе за изнасилване всъщност. Просто… използване.

А Сатанд Грил, с когото бе излизал на лов преди години, сега гонеше да убие Стейви и Сторий, и Абси, който риташе и махаше с ръчички в прегръдката на Стейви, сякаш с пълното съзнание, че този нов свят, който бе открил, рухва, че смъртта идва да го вземе още преди да е вкусил насладите му. И момчето беше обидено, възмутено, объркано. Ужасено.

Ничие сърце не можеше да понесе такива гледки.

Сеток дърпаше ръцете му, мъчеше се да ги задържи далече от лицето му.

— Трябва да продължим напред! Вълците…

— Гуглата да ги вземе вълците!

— Но няма да ги вземе, глупак такъв! Той не — но някой друг ще ги вземе! Трябва да бързаме, Кафал…

Ръката му замахна и я перна с все сила по скулата. Начинът, по който се изви вратлето й, докато падаше, го ужаси. Той извика и запълзя към нея.

Вълците не бяха вече призраци. Кръв замъгли очите му, капеше като сълзи.

— Сеток!

Тя беше още дете, толкова мъничка, толкова крехка…

Вълците виеха — хор, който го оглуши, който го блъсна по очи в замръзналата пръст. „Богове, главата ми! Спрете! Спрете, моля ви!“ Може би изкрещя, но не чу крясъка си. Зверовете връхлитаха от всички страни, искаха го.

Искаха кръвта му.

Отнякъде прозвуча ловджийски рог.

Кафал успя да стане и побягна. Побягна от света.

Сестра й й подаде плачещото момченце и Стейви го притисна до гърдите си. Сторий мина покрай нея, вкопчи се в жилавата трева и се закатери нагоре. Добре, ще излязат от дерето, а после накъде? Веригата накъсани хълмове беше тясна, остров изровен от водите варовик, а отвъд нея земята ставаше равна и нямаше къде да се скрият. Закатери се задъхана след сестра си по ронливия склон. Момченцето я биеше по лицето с юмручетата си.

Щяха да умрат. Вече го знаеше. Животът им, с цялата му безгрижна радост, със съвършената му безопасност, изведнъж беше свършил. Копнееше за вчерашния ден, за вдъхващото сигурност присъствие на втория им баща. Още веднъж да зърне лицето му, широко и загрубяло, всяка черта ярко откроена, топлите му очи, които винаги ги гледаха с обич — пред двете близначки гневът сякаш бе невъзможно да го обземе. Дори неодобрението се разколебаваше за миг. Мачкали го бяха като речна глина, но знаеха, че под тази глина има нещо желязно, нещо с огромна сила. Той беше истина, твърда и ненарушима. Мачкали го бяха, защото знаеха тази истина.

Къде беше той сега? Какво беше станало с майка им? Защо ги гонеше Сатанд Грил? Защо щеше да ги убие?

Сторий тичаше напред като зайче, мъчещо се да намери укритие, но нищо нямаше наоколо. Призрачна светлина обля равнината, щом Резките прорязаха нощта. Жесток вятър зашиба лицата им, грамадата буреносни облаци затули небето на север. Да гледа изпадналата си в паника сестра бе като нож в гърдите на Стейви — светът се сриваше като сипея в дерето зад тях, дерето, където беше Сатанд… Можеше да хвърли онзи камък по главата му — трябваше, — но мисълта, че може да му счупи черепа, я бе ужасила. Частица от нея бе поискала да повярва, че може да успее да му счупи рамото и че той ще се откаже, ще се върне в стана. Вече разбираше, унила и отчаяна, че тази вяра — че всичко това може да се оправи — е нелепа. Грешката й в преценката щеше да ги убие.

Чу как Сатанд се изкатери от дерето и извика и затича с все сила. И изведнъж брат й притихна, ръцете му се увиха плътно около врата й, пръстчетата му се вкопчиха в косата й.

Той също разбираше. Застинал като сърна в тревите, на по-малко от десет крачки от дебнещата котка, ококорил очи, дъхът му тежък и топъл на шията й.

Сълзи потекоха по бузите й — беше се вкопчил в нея с вярата, че тя може да го опази, да защити живота му. Но Стейви знаеше, че не може. Не беше достатъчно голяма. Не беше достатъчно яростна.

Видя как Сторий ги погледна през рамо, как се поколеба…

Тежките стъпки на Сатанд се приближаваха бързо.

— Махай се! — изкрещя Стейви на сестра си. — Бягай!

Но вместо да я послуша, Сторий се наведе, грабна един камък и затича към тях.

„Свирепа сестра, храбра. Глупачка такава.“

Щяха да умрат заедно.

Стейви залитна, падна на колене, ожули ги. Парещата болка донесе още сълзи и всичко се замъгли. Брат й се измъкна от ръцете й — вече можеше да побегне, колкото държат късите му крачета…

Но той остана на място, с лице срещу тичащия към тях воин. Мъжът не беше чужденец, нали? Не, беше им близък. А в сянката на близък човек беше безопасно.

— Не и този път — прошепна Стейви.

Сатанд намести ножа в ръката си и застъпва бавно. Гонитбата беше свършила — нямаше къде да отидат вече, нали?

Рамото му пулсираше, болката го жегваше рязко в ключицата — не можеше да вдигне тази ръка. Змийчето я беше счупило.

Но гневът на воина заглъхваше. „Не са си избрали родителите — кой си ги избира? Просто… нямат късмет. Но така е на този свят. Децата на владетели наследяват нещо повече от власт — наследяват онова, което става, щом тази власт рухне. Когато се развихри нощ на кръв и тщеславие бликне като черна отрова.“

Видя камъка в ръката на едното момиче и кимна доволен. Кръвта им беше само наполовина баргастка, но се беше събудила за това. Налагаше се да убие първо нея.

— Какво е станало? — попита момичето до момченцето. — Сатанд?

Той се озъби. Подходящите думи щяха да отнемат волята им за борба.

— Вие сте сираци. Вашите род…

Камъкът излетя като светкавица, перна го малко над лявото око. Той изруга от болка и изненада и тръсна глава. Кръв потече в окото му и го заслепи.

— Духовете да те вземат! — изсмя се той. — По-малко рани съм понасял в битка! Но… едно око стига. Една здрава ръка също. — И пристъпи напред.

Очите на момчето се бяха разширили неразбиращо. А после то изведнъж се усмихна и вдигна ръце.

Сатанд се поколеба. „Да, вдигал съм те и съм те подхвърлял във въздуха. Гъделичкал съм те, докато запищиш. Но онова свърши.“ Вдигна ножа.

Близначките се вторачиха в него, замръзнали. Щяха ли да защитят момчето? Да, щяха. Със зъби и нокти, щяха.

„Такива сме, каквито сме.“

— Гордея се с вас — каза той. — Гордея се с всички ви. Но това трябва да стане.

Момченцето извика, сякаш от радост.

Нещо го шибна в гърба. Той залитна. Ножът изпадна от ръката му. Сатанд го погледна намръщено. Защо бе изтървал оръжието си? Защо силата му се изцеждаше? Падна на колене и здравото му око се взря в очите на момченцето — сега бяха на едно ниво. „Не, той не гледа мен. Гледа зад мен.“ Объркване, грохот от нещо, нахлуло дълбоко в черепа му. Воинът изви глава назад.

Втората стрела го порази в челото, в самия център, проби костта и се взря в мозъка.

Той така и не видя откъде дойде.

Стейви се свлече с омекнали колене. Сестра й притича към брат им и го вдигна. Момчето изскимтя от радост.

В зеленикавия полумрак Стейви успя да различи силуета на воин, на кон, на шейсет, че и повече крачки от тях. Нещо тук изглеждаше нереално и тя се помъчи да го осъзнае, а след това ахна. „Стрелата. Сатанд се обръщаше — в движение — и все пак… от шейсет крачки! В този вятър!“ Погледът й се спря на тялото на Сатанд и тя присви очи към стрелата. „Виждала съм такива. Вижда…“ Стейви простена и запълзя напред, ръката й се сви около стрелата.

— Таткова е!

Ездачът се приближаваше в лек галоп.

Зад нея сестра й промълви:

— Това не е татко.

— Не е — но виж стрелите!

Сторий остави момченцето на земята.

— Виждам ги. Виждам ги, Стейви.

Воинът се приближи и видяха, че нещо в него не е както трябва — и в коня му също. Животното беше прекалено мършаво, кожата му накъсана на дрипи, дългите му зацапани зъби лъщяха сухо, дупките на очите му бяха празни, без светлина, безжизнени.

Конникът не изглеждаше много по-добре. Но държеше рогов лък, а в колчана на седлото се виждаха десетина от стрелите на Онос Т’уулан. Дръпнатата качулка скриваше онова, което бе останало от лицето му, неподатлива на силния вятър. Той забави коня до ходом, после спря на десет крачки от тях.

Като че ли ги огледа замислено и Стейви улови блесналата за миг искра в единственото му око.

— Момчето, да — заговори той на дару — но беше дару с малазански акцент. — Но не и вие двете.

Прониза я мраз. Усети как сестра й се вкопчва в ръката й.

— Това май се получи погрешно — продължи воинът. — Имам предвид, че го виждам в момчето, но не във вас двете.

— Познавал си го — възкликна обвинително Сторий и посочи колчана. — Той ги е направил тези. Откраднал си ги!

— Той ги направи, да, като дар за мен. Но това беше много отдавна. Преди да се родите.

— Ток-младши — прошепна Сторий.

— Говорил ви е за мен?

Нищо, че този воин беше немрящ. Момичетата се втурнаха напред, по едно от всяка страна, да прегърнат съсухрените му бедра. При допира им той като че ли потръпна, но после протегна ръце, поколеба се за миг и ги отпусна върху главите им.

А те заплакаха от облекчение.

Синът на Онос Т’уулан не беше помръднал. Но ги гледаше и се усмихваше.

Очите на Сеток трепнаха и се отвориха. В мига, в който раздвижи главата си, заслепяваща болка прониза черепа й. Простена. Нощта бе светла, с познатата зелена багра на родния й свят. Усещаше вълците, вече не като същества от плът и кръв около себе си, а отново като призраци. Безплътни, зареяни, тъжни.

Духаше студен вятър, на север бляскаха мълнии. Разтреперана и замаяна, Сеток с усилие се надигна на колене. Тъмната равнина се люшна около нея, завъртя се. Тя се опита да си спомни какво се беше случило. Паднала ли беше?

— Кафал?

Вместо отговор отекна далечен гръм.

Тя примига и се огледа. Намираше се в центъра на кръг от полузаровени грамадни камъни, нефритеното сияние от юг наслагваше зелен оттенък върху сребърната им лъскавина. Фигурите, всечени по тях, отдавна бяха изтрити от вятъра и дъжда до едва доловими резки. Но тук имаше сила. Стара. Стара като всичко в тази равнина. И шепнеща скръб, жалба по пустата земя. Вятърът пееше унило между голите грамади.

Вълчите призраци кръжаха бавно, привлечени сякаш към този пръстен от камъни и скръбната му песен.

От Кафал нямаше и следа. Дали се беше изгубил в света на Зверската крепост? Ако беше така, беше се изгубил завинаги, пропадаше назад и назад през столетията, във времена толкова древни, че нито едно човешко същество не бе стъпвало по света, свят, в който нямаше очертана кръвна линия, за да отдели ловеца от плячката — там всички бяха животни. Рано или късно Кафал щеше да падне жертва, плячка за някой хищник с остър поглед. Смъртта му щеше да е самотна, толкова самотна, че сигурно щеше да я приеме с охота.

Дори волята на стотиците хиляди вълци едва можеше да се докосне до неизмеримата мощ на изгубената Крепост.

Дъждът дойде с гнева на стършели.

Под камшиците на вятъра и плющенето на дъжда Кафал се добра до стана. Огнищата мъждукаха и гаснеха под пороя, но и на колебливата им светлина успя да види присвитите тълпи и малките, набързо вдигнати биваци на бараните по краищата. Между редиците шатри бързаха изгърбени в студа фигури. Почти не се виждаха постове.

Някъде там беше сестра му. Използваха я отново и отново. Воини, които бе познавал през целия си живот, вкарваха кървави дири в нея, бързаха да се включат в прекършването на тази горда, красива и силна доскоро жена. Кафал и Туул често бяха говорили за забрана на традицията на окуцяването, но твърде много хора се съпротивляваха на отмяната на традициите, та дори да са толкова жестоки като тази.

Не можеше да промени станалото, злодеянието вече бе извършено, но можеше да я отвлече, можеше да й спести месеците, дори години на ужас, които я очакваха.

Загърната в кожи, Баламит крачеше към юртата си. Каква нощ! Твърде много години се беше кланяла на онази кучка, твърде много години се беше отдръпвала от пътя й с наведени очи, както изискваше положението на Хетан като съпруга на Бойния водач. Е, сега курвата плащаше с душата си за всичко това, нали?

Отново превъртя в ума си съдбовния миг, когато Хега замахна с брадвата. И как се сгърчи цялото тяло на Хетан, и как оглушителният писък разцепи въздуха като нож. Някои хора живееха все едно, че привилегията е нещо, с което са се родили, все едно, че всички останали са по-нищожни от тях, все едно, че властта им е неотменима като природна истина. Е, имаше други истини в природата, нали? Събралата се глутница може да повали и най-свирепия вълк.

Баламит се усмихна широко. Дъждът плющеше леден в лицето й. Не просто глутница, хиляда като нея! Присвитите, пренебрегваните, обикновената тълпа, обектите на височайшето презрение. О, това беше велик урок, и още как! И най-сладката истина от всички — още изобщо не беше свършило.

Марал Еб беше глупак, поредният от кучите синове, които си въобразяваха, че проклетите им пръдни могат да купят корона. Бакал беше много по-добър избор — беше Сенан, първо, а бараните не можеха да се мерят с нейното племе… ама толкова нагли бяха, още повече че нямаха нищо общо с убийството на Онос Т’уулан… това беше направо срамота…

Между две купчини покрита с насмолена кожа суха тор изскочи огромна фигура и се блъсна в нея толкова силно, че тя залитна. Понечи да извика сърдито, но непознатият я хвана за ръката, стисна силно и я дръпна към себе си. Острие на нож потъна между ребрата й и преряза сърцето й на две.

Баламит примига във внезапно настъпилия мрак, краката й омекнаха и тя се свлече в калта.

Убиецът й я остави там, без дори да погледне назад.

Огънят най-сетне угасна под дъжда и Джейвис бавно се надигна. Костите я заболяваха ужасно, когато станеше студено, и тази несправедливост я глождеше. Едва-що бе навлязла в петдесетте си години все пак — но сега, след като беше една от силните на деня, можеше да поиска ритуал на изцеряване, който да прочисти гнилото в ставите й, и нямаше да трябва да плаща нищо, нищичко.

Секара бе обещала. А Секара знаеше колко важно е да угоди на съюзниците си.

Животът щеше да е хубав отново, какъвто беше в младостта й. Можеше да вземе колкото мъже си поиска. Можеше да си вземе от най-хубавите кожи, които да й пазят топло нощем. Можеше дори да си купи един-двама роби д’рас, за да мажат с масла кожата й и да я направят отново гладка. Чувала беше, че могат да махат браздите по корема и да стягат провисналите гърди. Можеха да загладят бръчките по лицето й, дори „птичия крак“ между веждите й, насъбрал цял живот негодувание и яд.

Погледна почернелите въглени в краката си и се обърна да си тръгне.

Двама воини стояха пред нея. Барани. Единият беше Кашат, брат на Марал Еб. Другия не го познаваше.

— Какво искате? — попита Джейвис, изведнъж обзета от страх.

— Само това — отвърна Кашат и замахна.

Тя успя да зърне за миг блясъка на острието. Нещо опари гърлото й изведнъж по гърдите й се изля топлина.

Болката в костите й изчезна, а след малко възелът между веждите й бавно се отпусна и направи лицето й, под целувките на дъжда, почти младо.

Малката Йедин се присви до тялото на Хега, вторачена в локвата кръв, която още димеше, макар дъждовните капки да плющяха в нея. Кошмарът нямаше да свърши, а тя все още усещаше горещината на желязото, с което бе обгорила отсечените стъпала на Хетан. Пулсираше като треска нагоре по ръцете й, но не можеше да стигне до студа, стиснал сърцето й.

Такова ужасно нещо, а Хега я беше накарала да го направи, защото Хега знаеше как да кара хората да правят разни неща, особено младите хора. Показваше им онова, опасното нещо в очите си — и нищо повече не бе нужно. А Хетан никога не беше зла, винаги беше мила, нежна и винаги готова да ти намигне добродушно. И Стейви и Сторий също. Винаги разсмиваха Йедин с игрите си, с лудите си хрумвания и хитрини.

Светът изведнъж бе станал тъмен, непознаваем. И гледай сега, някой беше дошъл и беше убил Хега. Опасното нещо в очите й не стигаше, но то пък какво ли стигаше?

Онова, което направиха онези мъже на Хетан…

Една ръка я сграбчи отзад за яката и я надигна.

Лице на непознат се вторачи в нея.

Друг глас заговори отстрани:

— Няма да помни много за това, Сагал.

— Една от пакостниците на Хега.

— Все пак…

Сагал я пусна и тя се олюля, но не падна. Той хвана главата й в огромните си шепи. Очите им се срещнаха и Йедин видя оживелия мрак там, опасното нещо…

Сагал прекърши врата й и пусна тялото й върху трупа на Хега.

— Намери Бефка. Още една жертва за тази нощ. За теб.

— А Секара и Столмен?

Сагал се ухили.

— С Кашат най-доброто го пазим за накрая. Хайде, върви, Корит.

Воинът кимна.

— А после ми е редът с Хетан.

— Заслужава го, както скимти в калта.

Страл излезе и Бакал остана сам в юртата. Знаеше, че жена му няма да се върне тази нощ, и си признаваше, че няма да се притесни много, ако изобщо не се върне. Удивително какви изненади можеха да споходят един брак след толкова години. Кълбото от правила се беше разнищило тази нощ, нишките — понесени от черния вятър. Хиляди възможности се бяха пробудили в хорските души. Отдавна погребани вражди изпълзяваха от земята и от ножове капеше кръв. Воин можеше да се взре в очите на приятел и да види чужд, можеше да се вгледа в очите на жена и да види пламъка на греховна страст.

Тя искаше друг мъж, но Бакал беше на пътя й. Този мъж пък искаше нея, но неговата жена беше на пътя му. Жената на Бакал бе застанала пред него, с усмивка на устните, живо същество, ликуващо от това, че може да нанесе болка — стига болката да беше възможна, но не беше, както бе открил той за свое изумление.

В мига, в който тя го разбра, лицето й се изкриви от омраза.

Когато излезе, държеше ножа си. Между нея и новия й любовник една жена щеше да умре тази нощ.

Щеше ли да ги спре?

Още не беше решил. Нищо не кипеше в него. Нищо не тлееше, готово всеки миг да изригне. Дори усилието да мисли за това го изтощаваше.

„Кръв изтича.“ Древна поговорка сред баргастите. Когато е убит владетел, хиляда ножа блясват и слабите подивяват. „Ние сме в своята нощ на безумие. Враг иде към нас, а ние сме се вкопчили в безумна касапница, избиваме свои.“ Смътно чуваше писъци през воя на вятъра.

Лицето на жена му, толкова грозно в страстта, изплува пред очите му.

„Не, няма да оставя това така.“ Стана и взе ризницата си от монети. Окажеше ли се твърде късно да спаси жената, щеше да убие жена си и любовника й. Акт, в който нямаше нищо безумно всъщност.

— Намери го! — настоя Секара. — Братята му са навън — избиват съюзниците ни! Марал Еб е сам…

— Не е — отвърна Столмен. — Точно в тази нощ това ще е безумие.

Тя го изгледа с гняв. Огромен, с броня, с тежкия крив нож в ръка — и с окаяно изражение на вяло отпуснатото лице.

— Кажи му, че искаш да обсъдите съюза с клана Гадра — просто намери някакъв повод. Щом му прережеш гърлото…

— Братята му ще ме хванат и ще ме убият. Слушай, жено, ти ми каза, че искаш Марал Еб да командва воините ни…

— Не очаквах, че ще тръгне срещу нас още тази нощ! Хега е мъртва! Джейвис я няма никъде. И Баламит. Не разбираш ли какво става?

— Май ти не разбираш. Щом те са мъртви, ние сме следващите.

— Няма да посмее да ни докосне! Имам сто убийци — имам шпиони във всеки клан! Не, още му трябваме…

— Няма да разсъждава така, когато се опитам да го убия.

— Не се опитвай, мъжо. Убий го и се увери, че си го убил. Остави глупавите му братя на мен.

Дъждът барабанеше тежко по дебелите кожи на юртата. Някой отвън изпищя. Лицето на Столмен посивя като пепел.

„Духове на бездната, боята дори не му трябва тази нощ.“

— И това ли трябва аз да направя? Ставаш ли изобщо за нещо?

— Секара, стоя тук готов да дам живота си — да те защитя. Веднъж да свърши тази нощ, ще свърши и безумието. Трябва само да оцелеем…

— Не искам просто да оцелеем!

Той се вторачи в нея все едно, че я виждаше за първи път. Нещо в този поглед, толкова чужд за него, я накара да потръпне. Секара пристъпи към мъжа си, докосна с длан люспестата броня на гърдите му.

— Разбирам, мъжо. Знаеш, че ценя това, което правиш. Просто не мисля, че е необходимо, това е всичко. Моля те, направи го заради мен. Намери Марал Еб — а ако видиш, че е обкръжен от телохранители, тогава се върни. Ще знаем, че се страхува за живота си — и ще трябва да нанесем първия си удар срещу него, без дори да вдигнем ръка.

Той въздъхна и се обърна към входа.

Вятърът зафуча покрай него, когато дръпна платнището и пристъпи навън.

Секара се отдръпна назад от студа.

Миг след това чу тежко изтупване, после нещо се хързулна по стената на юртата, преди да падне в калта.

Секара замръзна, със сърце в гърлото и с ръце на устата.

Сагал влезе първи. Брат му Кашат се появи зад него с тълвар в едната ръка — острието лъщеше от кръв и дъжд.

— Секара Омразната — каза с усмивка Сагал. — Жестока е тази нощ.

— Радвам се, че е мъртъв — отвърна тя и кимна към капещото острие. — Безполезен. Бреме за всяка моя амбиция.

— Амбиции, да — измърмори Кашат и огледа юртата. — Добре си се устроила, виждам.

— Имам много, много приятели.

— Знаем — каза Сагал. — Срещнахме се с някои от тях тази нощ.

— Марал Еб се нуждае от мен — от това, което знам. Шпионите ми, убийците ми. Като вдовица не съм заплаха за вас, за никого от вас. Брат ви ще бъде Боен водач и ще се погрижа да е неуязвим.

Сагал сви рамене.

— Ще помислим.

Тя облиза устни.

— Кажете на Марал Еб, че ще дойда утре при него. Имаме много да обсъдим. Ще има съперници… Ами Бакал? Помислихте ли за него? Мога да ви отведа право до юртата му, чакайте само да си взема наметалото…

— Няма нужда от това — каза Сагал. — Бакал вече не е заплаха. Срамота, убиецът на Онос Т’уулан да умре така неочаквано. — Обърна се към Кашат. — Задавил се с нещо, а?

— С нещо — отвърна Кашат.

— Ще има други — заговори Секара. — Други, за които знам, а вие — не. Между сенаните и дори между моите хора.

— Да, да, всички ще ги продадеш, жено.

— Служа на Бойния водач.

— Ще видим, нали?

И Сагал се обърна и излезе от юртата. Кашат избърса кръвта на мъжа й от тълвара си в безценното знаме, провесено от централния пилон, ухили й се, после тръгна след брат си.

Секара се свлече на походния сандък. Трепереше цялата, чак кокалите й тракаха. Опита се да преглътне, но устата й гърлото й бяха съвсем пресъхнали. Стисна ръце в скута си, но те се изхлъзнаха една от друга — не можеше да се задържи за нищо.

Вятърът блъскаше кожените стени, студен въздух пронизваше от входа — платнището не беше наместено както трябва. Трябваше да стане и да го оправи. Но остана да седи разтреперана и да се мъчи да овладее хлъзгавите си непослушни ръце.

— Столмен — изхлипа тя. — Ти ме остави. Изостави ме. За малко… за малко щях да умра!

Погледна натам, където стоеше той доскоро, толкова голям, толкова здрав и непоклатим, а после очите й се отклониха към знамето и ужасното петно на него.

— Съсипа го — прошепна тя. — Съсипа го.

Обичаше да го глади с ръце. Тази коприна, тече и тече, като поток от власт и богатство, който така и не мокри дланите й. Но вече не. Щеше да усеща налепа на засъхналата му кръв, прахта, цапаща ръцете й.

— Трябваше да се сети, че го чакат. Трябваше.

Когато двамата барани нахлуха, Бакал тъкмо стягаше оръжейния си колан, мъчеше се с токата. Дясната му ръка посегна съвсем самичка на педя вляво, кривото острие изсъска от ножницата и посрещна тежкото посичане на тълвара. И го отби — но се прекърши малко над дръжката.

Бакал скочи напред и заби щръкналото парче в гърлото на нападателя. Кръв рукна по китката му.

Другият заобиколи покрай горящия мангал.

Бакал се отдръпна от давещия се в собствената си кръв воин. Нямаше нищо, с което да се защити.

„Ти май печелиш, жено…“

Баранът вдигна тълвара да го посече, но зад него се появи сянка. Криви остриета облизаха гърлото му от двете страни. Мангалът засъска и запращя от пръските. Баранът се олюля, рухна върху оръжейния сандък, краката му потрепериха и застинаха.

Бакал изпъшка от болката в ръката и извърна очи към новодошлия.

— Кафал.

— Сънувах го — промълви жрецът, лицето му бе потъмняло от гняв и скръб. — Ръката ти, ножът ти — в сърцето му…

— А сънува ли и кой нанесе удара, Кафал?

Едрият воин отпусна рамене и пристъпи тромаво към него; очите му се смъкнаха към оръжията в ръцете му.

— Дойдох за нея.

— Не тази нощ.

Кривите ножове се вдигнаха рязко за удар, но Бакал вдигна ръка.

— Ще ти помогна, но не тази нощ. Тя е в несвяст — две дузини воини я използваха, може би и повече. Още малко и щеше да издъхне, а те няма да го позволят. Жените я взеха, Кафал. Ще се погрижат за нея, цвърчат като скворци — знаеш за какво говоря. Докато плътта й не се изцери, не можеш да влезеш в онази юрта. Жените ще те разкъсат. Моята… жена ми отиде там първа, преди другите си… работи. Да види, да се включи и тя… и ми се изсмя. На ужаса ми. Кафал, тя ми се изсмя.

Лицето на жреца беше прорязано с кървави бразди — беше го драл с нокти, личеше си.

— Твоите сънища — прошепна Бакал. — Ти си видял!

— Видях.

— Кафал…

— Но не е свършило. Те не знаят това — никой от тях не знае това. Боговете ни вият. От ужас. — Подивелите му очи се впиха в Бакал. — Нима си мислеха, че ще се измъкнат с това? Нима забравиха какво беше той? Откъде дойде? Ще ги хване и ще ги размаже! — Оголи зъби. — А аз ще стоя отстрани — чуваш ли ме? Ще стоя отстрани и ще гледам, Бакал, и няма да направя нищо.

— Сестра ти…

Кафал се сепна, все едно го зашлевиха през лицето.

— Да. Ще изчакам…

— Не можеш да се скриеш тук, Кафал. Още убийци на Марал Еб ще дойдат за мен…

— Тази нощ е на свършване — каза жрецът. — Лудостта вече угасва. Намери съюзниците си, Бакал, събери ги около себе си.

— Върни се след три дни — каза Бакал. — Ще ти помогна. Ще я измъкнем. Ще я отведем далече. Но… Кафал, трябва да знаеш…

Мъжът потрепери.

— Ще е твърде късно. Да, знам. Знам.

— Иди си — каза Бакал и се огледа за някое от по-старите си оръжия, но спря и се вторачи в двата трупа. — Аз трябва да свърша нещо. Едно последно нещо. — Вдигна тъжните си очи към жреца. — Лудостта май не е угаснала съвсем.

Конникът се появи от мрака на нощта. Държеше дете, момченце. Две момичета от двете страни на коня залитаха от умора.

Раздраната опашка на бурята завиваше на юг, понесла дъжда със себе си.

Сеток гледаше приближаващите се непознати. Знаеше, че мъжът е привидение, немрящ войник на Жътваря. Но знаеше също, че докато седи в центъра на каменния кръг, няма от какво да се бои. Древната сила тук се опълчваше на глада за кръв — беше създадена точно за тази цел. Тя беше убежище срещу Древните богове и тяхната вечна жажда и вечно щеше да остане такава.

Той спря точно извън кръга, както трябваше да стане.

Сеток се изправи и погледна момичетата. Облечени като баргасти, но кръвта и на двете не беше чиста баргастка. Близначки. Очи, помръкнали от потрес, който вече угасваше, заменен от безстрашно спокойствие. Момченцето пък й се усмихваше.

Призракът вдигна детето с една ръка — то се вкопчи в нея като маймунка болкандо — и внимателно го сложи да стъпи на земята.

— Вземи ги — заговори привидението на Сеток и немрящите очи се впиха в нея — едното човешко и съсухрено в смъртта, другото — ярко кехлибарено, око на вълк.

Сеток ахна.

— Ти не си слугата на Жътваря!

— Това е слабостта ми — отвърна той.

— Кое?

— Прокълнат съм с… нерешителност. Вземи ги, направи бивак в кръга. Изчакай.

— Какво да изчакам?

— Да свърши неговата война, дестраянт. — Ездачът замълча за миг и добави: — Тръгваме, когато се върна.

Тя гледа след него, докато се отдалечаваше на запад, сякаш бягаше от изгряващото слънце. Момичетата хванаха малкото момче за ръцете и предпазливо се приближиха.

Сеток въздъхна.

— Рожби сте на Хетан, нали?

Те кимнаха.

— Аз съм приятелка на вуйчо ви, Кафал. Не — добави уморено, — не знам къде отиде той. — Помисли си за последните думи на призрака и добави: — Може би ще се върне. Сега елате при мен, ще запаля огън. Ще хапнете и ще си починете.

Щом влязоха в кръга, момчето се отскубна от ръцете на сестрите си и отиде до югозападния край на каменния пръстен. Загледа се в привидно пустия тъмен хоризонт и поде някакво странно ритмично бърборене. Почти като песен.

Сеток потръпна от звука. Когато се обърна, видя, че близначките са се сгушили в постелята й. Спяха.

Лешоядите бяха изкълвали и последното късче месо. Чакали бяха дъвкали костите, но бяха открили, че дори техните силни челюсти не могат да ги натрошат достатъчно, за да ги изгълтат, нито да оглозгат краищата им, както правеха обикновено. Накрая оставиха парчетата пръснати в отъпканите треви. Освен това можеше да се намери още, не само тук, но по многобройни други места из равнината. Беше сезон за мухи, накацали по муцуните, и за пълни кореми.

След няколко дни всички хранещи се с леш птици и зверове си бяха отишли — оставиха мястото на слънцето, вятъра и звездите. Стръковете трева се изтръгнаха от засъхналата кръв, корените се впиха в наторената пръст и насекоми запълзяха като зъбите на земята, за да погълнат всичко, което могат.

В една нощ с буря, забушувала на югоизток, нощ, в която чужди богове виеха и призрачни вълци се носеха като тъмен прилив по невидим пейзаж, нощ, в която огньове на армии съскаха и пращяха, а чакалите тичаха като полудели, защото вонята на пролята кръв биеше в ноздрите им от всички страни, долината с пръснатите из нея камъни и кости и с купчината пепел от изгорени останки започна да се раздвижва. Късчета се засъбираха. Заоформяха се в ребра, в кокалчета на пръсти, бедрени кости, прешлени — пропити сякаш с желязо, привлечено от магнит, плъзгаха се и се завъртаха на пресекулки.

Вятърът, надигнал се на югоизток, се втурна над земята, хала от сто хиляди извисили се гласове. Треви заплющяха неистово. Прах се извиси, завихри се и изпълни въздуха с песъчинки.

Горе, в безоблачното все още небе, Резките сякаш запулсираха и затрептяха като през вълни от зной.

Затракаха кости. Изпод грамадите от камъни и разбита броня в долината се заизтръгваха късчета гниеща плът, жили се загърчиха като змии, сухожилия запълзяха като червеи, изтръгнаха се от пръстта и залазиха към купчината кости — които се снаждаха в разпознаваема форма — скелет, хлабаво сглобен все още, но костите не бяха на ак’рини, нито на баргаст. По-дебели бяха, с по-очертани ръбове. Натрошеният череп отново ставаше цял, очукан и почернял от саждите. Стоеше неподвижен, с горните зъби върху земята, докато долната челюст не изщрака към него, а след това натисна отдолу, избута го назад, та връзките да се наместят в ставите.

Плът и изсъхнала кожа, туфи зацапана с прах коса. Сухожилия стегнаха дългите кости, краищата се сплетоха да ги свържат в ръце и крака. Извити снопчета мускул се докопаха до жили, издърпваха се и полепваха, жилите се изпъваха. Сглоби се ръка, десетки кокалчета на пръсти се събраха и се наместиха с пукот в края на китката.

Гнило месо стегна прешлените в змийска извивка. Ребра изщракаха в жлебовете от двете страни на гръдния кош и го надигнаха от земята.

Когато Резките задълбаха хоризонта на югоизток, а вятърът вече издъхваше в сетния си спазъм, в тревите лежеше тяло. Късчета кожа се сливаха, за да го загърнат, всеки шев — като белег от рана. Нишки коса пуснаха корени по темето на черепа.

Щом вятърът заглъхна съвсем, доехтя далечна песен. Груб, немощен глас на старица, а в мелодията на тази песен имаше стегнати в здрави възли юмруци, имаше мускули, набъбващи за ужасно насилие, имаше лица, неподвластни за зноя на слънцето и житейската жал. Гласът омагьосваше, извличаше сила от най-дълбоките спомени на земята.

Зората пропълзя на хоризонта и обагри небето в кръв.

И един Т’лан Имасс се надигна от земята. Застъпва с бавни колебливи крачки към опаления в огъня кремъчен меч, оставен да лежи до кладата на баргастите. Една съсухрена, но огромна длан се пресегна надолу, стегна се около дръжката и вдигна оръжието високо.

Онос Т’уулан се обърна на югоизток. И тръгна.

Имаше да убива един народ.

16.

Сеячо на думи от бедния сумрак,

изпиват слънцето зърната след теб

и пръскат корени черупките им сухи —

тази джунгла от теб е създадена,

недопустимо истински е хаосът зелен,

разравят думите пътеки, скриват пътя

със гмеж от стволове и бъдещето е изгубено

към онзи свят на многото възможности,

които ти подхранваше

във сумрака тъй беден; сеячо на думи,

чуй истината, която те ще създадат,

защото нужен им е само

дъжд от сълзи и светлина на слънце.

Покоят на сенките (простите думи)

Бевела Делик

Дарът на оскверняването бе тишина. Благословеният някога камък, огромен като фургон, беше разбит. Наблизо имаше хлътнатина и извор се мъчеше да захрани езерце с черна вода. Кости на газели и гризачи бяха осеяли тревите и камъните на лъкатушещото надолу от хлътнатината корито на поток — свидетелство за отровената вода.

Тази тишина гъмжеше от истини, повечето толкова ужасни в естеството си, че караха Секул Лат да потреперва. Изгърбил рамене, обгърнал се с ръце, той се взираше към изгряващото слънце. Килмандарос се провираше из късовете натрошена скала, сякаш се радваше на гледката на собственото си творение отпреди хилядолетия. Ерастас бе събрал шепа камъчета и ги хвърляше в езерцето едно по едно — всяко потъваше без звук, без да остави вълнички. Тези подробности като че ли забавляваха Блудния, ако полуусмивката на лицето му означаваше нещо.

Секул Лат бе достатъчно разумен, за да не вярва на привидностите. Особено у Древен бог, спечелил си лоша слава с умението да заблуждава. Възможно бе да размишлява над задоволството си от неопровержимата безапелационност на призива си, а може би обмисляше да прекърши гръкляна на някой самонадеян бог. Или на някой по-недостоен. Той беше Блудния все пак. Храмът му беше измяна, олтарът му — лошият късмет, и в този храм, и на този олтар, той жертваше смъртни души, мотивиран единствено от прищявката. И може би от скуката. Луксът на тази негова власт бе това, което толкова ценеше и толкова искаше да си върне.

„Но това свърши. Не можеш ли да го разбереш? Нашето време свърши. Не можем да заиграем отново онази игра. Децата наследиха този свят, и всички останали, над които тиранствахме някога. Пропиляхме всичко, което имахме — вярвахме в своето всемогъщество. Този свят… Ерастас, не можеш да си върнеш нещо, което вече не съществува.“

„«Ще си взема трона», така каза ти. И хилядата лица, претендиращи за него, всяко едно от тях блеснало ярко за миг и веднага угаснало, всички те се сливат като в мъгла. Толкова много животи — за едно мимолетно мигване. Ако спечелиш, ще имаш своя трон, Ерастас, и ще стоиш зад него като някога, и присъствието ти ще издава лъжовността на смъртните амбиции и мечти, на всеки порив за съвестно управление, за справедливост. За мир и благоденствие.“

„Ще превърнеш всичко в прах — всички мечти на прах, която се изсипва между пръстите им.“

„Но тези човешки същества — те са те загърбили. Не си им нужен да превръщаш в прах всичките им мечти. Не им е нужен никой, за да прави това.“

— Това трябва да обмислим — каза той на Ерастас.

Веждите на Блудния се вдигнаха, единственото му око блесна.

— Кое по-точно, моля?

— Да застанем пред децата ни — младите богове — и да им кажем истината.

— А тя е?

— Всичко, за което претендират, че е тяхно, може да се намери в смъртната душа. Тези богове, Ерастас, не са нужни. Също като нас, те нямат предназначение. Никакво. Също като нас, те са разхищение на пространство. Несъществени.

Ръцете на Блудния потрепериха. Той хвърли камъчетата.

— Само отчаяние ли ще получим от теб, Ашици? Още не сме започнали войната си, а ти вече си капитулирал.

— Да — съгласи се Секул Лат. — Но ти не разбираш напълно това понятие. Има различни видове капитулация…

— Несъмнено — прекъсна го Блудния. — И все пак лицето на всяка от тях е едно и също — лице на страхливец!

Ашици го изгледа с насмешка.

Ерастас стисна юмрук и изръмжа:

— Какво ти е толкова смешно?

— Онзи, който капитулира пред собствените си заблуди, според определението ти, е не по-малко страхлив от всеки друг.

Килмандарос се изправи. Беше се предрешила в тялото на Тел Акаи и все още се извисяваше над тях, но не чак толкова, колкото преди. Усмихна се криво на Блудния.

— Не си играй игри с тогова, Ерастас. Нито на кости, нито на думи. Ще овърже мозъка ти на възли и главата ще те заболи.

Ерастас я погледна ядосано.

— За глупак ли ме смяташ?

Усмивката изчезна.

— Явно ти го смяташ за такъв.

— Когато мислиш с юмруците си, не се оплаквай, че изглеждаш глупав на другите.

— Но аз също се оплаквам с юмруците си — отвърна тя. — И когато го правя, дори и ти нямаш друг избор, освен да слушаш, Ерастас. Тъй че внимавай, защото съм в настроение да се оплаквам. Стояхме тук цялата нощ, докато етерът отвън пробуди нещо за живот… нервите ми са кипнали дори тук, където всичко е безжизнени руини. Казваш, че си призовал другите. Къде са тогава?

— Идват — отвърна Блудния.

— Колко?

— Достатъчно.

Ашици се изненада.

— Кой ти се опълчва?

— Не е опълчване! По-скоро… длъжен ли съм да се обяснявам?

— Би могло да помогне — каза Секул Лат.

— Не ми се опълчват по свой избор. Драконъс… в Драгнипур едва ли би могъл да чуе нещо. Гризин Фарл е мъртъв, мисля. Телесната му плът вече не съществува. — Поколеба се и добави намръщено: — Само Ардата успя да ми се изплъзне, но пък от нея никога не е имало кой знае каква полза, нали?

— Тогава къде…

— Виждам една — рече Килмандарос и посочи на север. — Кълна се във вкуса на кръвта, благоразумна е, че е приела тази форма! Но, о, надушвам миризмата на Елейнт по нея!

— Обуздай се — каза й Ерастас. — Мъртва е от твърде дълго, за да можеш да надушиш нещо.

— Казах…

— Въобразяваш си, нищо повече. Дъщерята на Тиам не надживя майка си — това същество е приело Ритуала на Телланн — по-малка е, отколкото беше някога.

— По-малка и по-голяма според мен — каза Ашици.

Ерастас изсумтя: не разбра преднамерената подигравка на Секул Лат.

Килмандарос, разтреперана от гняв, изсъска:

— Тя беше! Предната нощ. Онова пеене — тя разбуди древната сила! Олар Етил!

Секул Лат забеляза внезапната тревога на лицето на Блудния. Нещата вече кръжаха извън контрола му.

Зад тях проговори глас:

— Аз също го усетих.

Обърнаха се и видяха Маел. Имаше тяло на старец и лице на старец, а воднистите очи, които впи в Блудния, бяха студени.

— Вече се разплита, Блуден. Войната е така — всички играчи губят самообладание. „Хаос взима меча.“

— Цитираме Аномандър Рейк? — изсумтя Ерастас. — Хайде стига, Маел. Освен това той го каза в пророчество. Другите резонанси дойдоха по-късно.

— Да — измърмори Маел. — Колкото до въпросното пророчество…

Секул Лат го зачака да продължи, но Маел замълча и се загледа с присвити очи към Олар Етил. Преди много време тя бе избрала тялото на жена Имасс, с широки бедра и едри гърди. Ашици си спомни, че когато я видя за последен път, все още беше смъртна. Спомни си странния шлем-маска, който носеше, подобен на плетен въжен кош — ни повече, ни по-малко. Без никакви дупки за очите или за устата. Матрона на всички гадателки на кости, майка на цяла раса. „Но дори майките имат тайни.“

Вече не носеше маската. Плът почти не беше останало по нея. Съсухрена, само жили и кости. Т’лан Имасс. Оплетка от змийски кожи висеше от раменете й и по нея бяха навързани всевъзможни загадъчни предмети — продупчени камъчета, необработени скъпоценни камъни, костени тръбички, които можеше да са свирки или проклятия-клопки, душеловки от кух еленов рог, връзка малки мъртви птици. Във въжения й колан беше затъкнат грубо изработен обсидианов нож.

Усмивката й беше небрежна, големите й зъби бяха с цвета на тъмен кехлибар. Никаква светлина в дупките на очите й.

— Как го направи пак? — попита я Секул. — Любовник на майка си и детето едновременно? Как точно зачена самата себе си, Олар Етил?

— Елейнт! — изръмжа Килмандарос.

— Странствала съм в света на родилни огньове — заговори Олар Етил. — Плавала съм в мъртвото небе на Проклятието на Каллор. Видяла съм всичко, което трябва да се види. — Вратът й изпука и изстърга, когато извърна глава към Блудния. — Теб те нямаше никъде. Криеше се зад жалкия си трон, за да доказваш вечно колко илюзорна е властта — светът отдавна е схванал посланието ти, макар че по природа никога няма да се вслуша в него. Ти, Ерастас, си губиш времето.

Секул Лат се изненада колко съвпадаха думите й с това, което мислеше той. „Спести си го, Олар Етил. Той не слуша.“

Тя се обърна към Маел.

— Дъщерите ти беснеят.

Старецът сви рамене.

— За дъщери е редно да го правят. По-точно трябва да го правят. В противен случай щях да съм разочарован. Лош баща си, ако първо не ги стягаш, а после не ги освободиш от опеката си — сигурен съм, че Блудния с охота ще се съгласи, щом посъбере малкото ум, който му е останал. Когато оная вещица ти отмъкна окото, какво още се изля оттам, а?

Олар Етил се изкикоти.

Ерастас се изправи.

— Призовал съм ви. Не можете да ми откажете, никой от вас!

— Спести ми гоненето — каза Маел. — Имаш да отговаряш за много, Блуден. Страстта ти да съсипваш живота на смъртните…

— Това ми е работата! Винаги съм го правил. А я се погледни ти, Маел! Колко милиони души си удавил? Стотици милиони, само за да подхранваш силата си. Не, старче, не смей да ме укоряваш точно ти.

— Какво искаш? — попита Маел. — Не си въобразяваш, че можем да спечелим тази война, нали?

— Не си внимавал — отвърна Ерастас. — Боговете се събират. Срещу Падналия. Не искат да делят този свят с други…

— Май и ти не искаш.

— Никога не сме отказвали на асцендент място в нашия пантеон, Маел.

— Нима?

Блудния се озъби.

— Имало ли е изобщо риск някога да свърши смъртната кръв? Нашите деца ни предадоха, като се отказаха от този източник на сила, като приеха предложеното им от К’рул. И на свой ред ни отказаха подобаващото ни се място.

— Къде е той тогава? — попита Секул. — Брат К’рул? И Сестрата на Студените нощи? А Вълците, които властваха над този свят още преди да се появят хората? Ерастас, да не би да си взел лично решение да не ги поканиш?

— К’рул заслужава съдбата, която очаква боговете — неговото предателство беше най-жестокото. — Блудния махна пренебрежително с ръка. — С Вълците изобщо не можеш да се разбереш — отдавна съм се отказал да опитвам. Оставяме им Зверския трон, там им е мястото.

— А и амбиция не ги изкушава — добави сухо Маел. — Късмет за теб.

— За нас.

Маел само сви рамене.

Олар Етил отново се изкиска и заговори:

— Никой от вас нищо не разбира. Твърде дълго се крихте от света. Неща се връщат. Надигат се. Глупавите човешки същества дори не са забелязали. — Помълча за миг, след като вече бе привлякла вниманието на всички, и нещо подобно на дъх изхъхри от нея. — Каллор разбра — видя какво точно беше Силвърфокс. Какво е. Някой от вас наистина ли си въобразява, че времето на Т’лан Имасс е свършило? И макар тя да направи детинска грешка с освобождаването на Първия меч, аз й го простих. Всъщност подпомогнах връщането му.

— А Джагът? Никнат като отровни гъби! Колко удобно е да се вярва, че са неспособни да действат заедно — но пък лъжите често са много удобни. А ако ви кажа, че в Пустинните земи само преди няколко дни четиринайсет немрящи джагъти унищожиха сто На’Рук? Ако ви кажа, че пет хиляди човешки същества с кръвта на Тайст Андий в жилите извървяха Пътя на Галан? Че един с кралската андийска кръв мина през портите на мъртвия Карканас? А Пътят на Галан? Ами, точно по този път от кръв ловуват Тайст Лиосан. И… — главата й изпука, когато се извърна към Килмандарос, — нещо много по-лошо. О, всички вие сте слепи. Сакатия бог? Той е нищо — съюзниците му между боговете го изоставят и се пръсват. Развала поглъща култа му сред смъртните и неговите поклонници са нищите и окаяните. Каминсод няма армия, която да вдигне в негова защита. Тялото му е разпръснато на късове по седем континента. Все едно, че е мъртъв. — Олар Етил изпъна костелив пръст към Блудния. — Дори Драконовата колода си има нов Господар и ти казвам, Ерастас: не можеш да му се противопоставиш. Не стигаш.

Вятърът простена след думите й.

Всички се бяха смълчали. Дори Ерастас стоеше стъписан.

С тракане на кости, Олар Етил се приближи до разбитата канара.

— Килмандарос. Ти си крава. Жалка безмозъчна крава. Имасс направиха това светилище в акт на обич, като място, където никой от нас да не може да стигне, за да трови душите им.

Килмандарос сви юмруци и я изгледа сърдито.

— Не ме интересува.

— Аз мога да унищожа младите богове — заяви изведнъж Ерастас. — Всички до един.

— А казал ли си на Килмандарос за своя таен убиец? — попита Олар Етил. — О, да, знам аз. Разбирам какво си направил. Какво замисляш.

Секул Лат се намръщи. Беше изтървал нишката. Таен убиец?

— Кажи й — продължи Олар Етил. — За онзи Елейнт.

— След като убиецът се развихри, след като свърши каквото трябва — усмихна се Ерастас, — Килмандарос получава подарък.

— Убива убиеца.

— Тъй че, когато всичко свърши, ние сме сами и оставаме. Олар Етил, всички тези неща, които каза, са несъществени. Джагът са твърде малко, живи или немрящи, за да представляват някаква заплаха. Прахта на Т’лан Имасс е прехвърлила океана и сега уляга над бреговете на Ассаил, а всички знаем какво ги очаква там. А Карканас е мъртъв, както каза. Какво значение има, че някой от кралската андийска кръв се е върнал в него? Майката Тъма се е отвърнала от децата си. Колкото до Тайст Лиосан, те са без водач. Да не би някой от вас сериозно да си мисли, че Оссерк ще се върне при тях?

Секул Лат се сви още повече в себе си. Отбягваше да погледне Килмандарос. И Олар Етил, и Ерастас не бяха споменали Форкрул Ассаил. Не знаеха ли? Знанието, което Секул таеше в себе си — което притежаваше и Килмандарос, — наистина ли беше тайна? „Олар Етил, не можем да ти се доверим. Ерастас изобщо не биваше да те кани тук. Ти си по-лоша и от К’рул. По-голяма заплаха си за нас от Драконъс и от Ходещия по ръба. Ти си и Елейнт, и Т’лан Имасс, а и едните, и другите винаги са били неподвластни нам.“

— Господарят на Колодата има съюзник — каза Маел. — Съюзничка, за която, изглежда, си в неведение, Олар Етил, и е по-необуздан ашик от всичко, което хвърля Секул Лат. — Студените му очи се спряха на Блудния. — Готов си да погълнеш децата ни, но дори това желание доказва, че си изгубил усет, че ти — че всички ние тук не сме нищо повече от изчерпани сили на историята. Блуден, нашите деца са пораснали. Разбираш ли значението на това?

— Що за глупости дрън…

— Достатъчно пораснали — намеси се Секул Лат, изведнъж разбрал, — за да имат свои деца. — В името на бездната!

Ерастас примига, но бързо се овладя и махна пренебрежително с ръка.

— Лесно ще бъдат съкрушени, след като се справим с родителите им, не мислите ли?

— Съкрушени? Като нас ли? — обади се Маел.

Ерастас го изгледа с яд.

Секул Лат се изсмя горчиво.

— Разбирам те, Маел. Избиването на боговете от нас може просто да разчисти пътя за децата им.

— Това е нелепо — каза Ерастас. — Не съм усетил нищо за… внуци. Нищичко.

— Качулатия събира мъртвите — заговори Олар Етил, все едно думите на Маел я бяха отправили по диря, която можеше да види само тя. — Четиринайсетте немрящи джагъти — те не са негови. Няма никаква власт над тях. Бяха призовани от асцендент, който беше смъртен само допреди няколко години. — Обърна се към Маел. — Видях мъртвите. Вървят в марш не като някаква неразумна тълпа, а като войска. Сякаш светът откъм безжизнената страна на Портата на Гуглата се е променил.

— А това води до въпроса: какво замисля Качулатия? Той някога беше Джагът. Откога джагътите делегират власт? Олар Етил, кой беше този нов асцендент?

— Дваж въвеждан в света на култа. Веднъж от племенен народ под името Искар Джарак. Носител на мъдрост, спасител. А втория път като командир на рота войници — на които бе обещано възнесение с песен, изтъкана от Бродник на духа Танно. Да, цялата рота се възнесе след смъртта.

— Войници ли? — Ерастас се мръщеше. — Възнесени? — Беше объркан от тази мисъл. Дори уплашен като че ли.

— А какво име носеше сред тези възнесени войници? — попита Маел.

— Уискиджак. Беше малазанец.

— Малазанец. — Маел кимна. — Такъв е и Господарят на Колодата. А също и непредсказуемата, непознаваема съюзничка на Господаря — адюнкта Тавори, която води малазанска армия на изток, през Пустинните земи. Води ги… — и се обърна към Секул Лат — към Коланси.

„Кучият син знае! Разбира играта, която играем!“ Успя да се сдържи да не издаде всичко, като погледне към Килмандарос. Спокойното разбиране в очите на Маел го смрази.

Олар Етил ги дари с трети кикот — дар, който не зарадва никого.

Ерастас не беше глупак. В окото му блесна подозрение.

— Тъй значи — заговори той тихо. — Всички онези нощи хвърляне на кости за Килмандарос… май сте имали много неща, за които да си говорите, колкото да убиете времето. Някои планове може би, Сек? Вече разбирам. Колко глупаво от моя страна: да си въобразявам, че сте се примирили да угаснете, да се откажете от всичко. — Усмивката му стана опасна. — Излиза, че сте ме изиграли. С вашите крайно впечатляващи дарби.

— Тази среща беше преждевременна — обади се Маел. — Блуден, смятай се за изгонен от Ледерас. Усетя ли, че си се върнал, ще те хвана и ще те удавя толкова лесно, колкото ти — Пернатата вещица.

Отиде до извора, стъпи в него и изчезна.

Олар Етил изпъна пръст към Килмандарос, размаха го заканително, след което тръгна на север. Жалка купчина кожа и кости. Тримата останали Древни богове се загледаха след нея. Т’лан Имасс се отдалечи на петдесетина крачки, превъплъти се в драконовия си облик сред вихрушка от прах и се извиси в небето.

Килмандарос тихо изръмжа.

Секул Лат се потърка по челото, въздъхна и каза:

— Силата, която искаш да изцедиш, Ерастас… Оказва се, че всички работим за сходни цели.

— Изпреварили сте ме.

Секул сви рамене.

— Не очаквахме, че просто ще цъфнеш на вратата.

— Не обичам да ме изиграват, Сек. Изобщо ли не цените съюза ми?

— Променил си стратегията необратимо. Както изтъкна Маел, макар може би и по други причини, тази среща бе преждевременна. Сега враговете ни са предупредени за нас. — Въздъхна отново. — Ако си беше стоял настрана, кротко, аз и Майката… щяхме да им измъкнем силата изпод носовете.

— За да си я поделите само между вас.

— Плячката е за победителите. — „Но не тази безумна узурпация, това желание да се върне каквото беше някога.“ — Смея да кажа обаче, ако бе дошъл да се помолиш, като нищо можеше да се окажем великодушни… заради старите времена.

— Разбирам.

Килмандарос се обърна към него.

— Нима, Господарю на Крепостите? Ти ни събра тук, за да се разбере накрая, че си най-слабият, най-невежият между нас. Принуди ни всички — Секул, Маел, Олар Етил, да те поставим на мястото ти. Да те накараме да осъзнаеш, че ти единствен се валяш в самосъжалението си и се похабяваш, без да правиш нищо. Маел може да си твърди, че времето ни си е отишло, но тогава защо се погрижи култът му да е във възход? Ами че точно в момента един жрец джистал на Маел се издига, за да заеме трона на най-могъщата империя, която този свят е виждал от времето на Каллор и Дессимбелакис! Кой между нас се оказа глупавият, а?

Ерастас изръмжа и им обърна гръб.

— Мисля, че Маел ни предупреждаваше — каза Секул на майка си. — Тази адюнкта Тавори, за която спомена. Тези ужасни малазанци.

— И децата на боговете. Да, много предупреждения, Секул. От Олар Етил също. Джагът, Т’лан Имасс, Тайст Андий — ба!

— Цялата изтънченост се загуби — съгласи се Секул Лат. — Ерастас, ела при нас де, много неща имаме да обсъдим. Хайде, ще ти кажа за пътя, който вече сме подготвили. Ще ти кажа колко точно сме близо до постигането на всичко, което желаем. А ти, от своя страна, можеш да ни кажеш защо се каниш да освободиш елейнта отатарал. Такава размяна на сведения е в сърцевината на всеки съюз, нали?

Горкият му приятел беше унизен. Какво пък, има полза от някои уроци. „Стига да ги получава друг.“

— Дошло е време да построим моста отново, Ерастас — каза Килмандарос. — Нека се постараем да бъде силен, неуязвим за огън и за всякаква заплаха. Кажи ми как ще убия елейнта отатарал — само заради това обещание ще остана с теб.

Накрая се върна при тях, както знаеха, че ще стане.

— Никога не изгаряха моста зад тях, преди да довършат този пред тях. Но после дойде ден, когато мостовете свършиха. Нищо нямаше напред. Напред беше краят на пътя.

Кътъл се пресегна и тикнаха в ръката му глинена стомна. Той отпи глътка, без да поглежда младите войници, с които делеше топлината на мангала. Шумът от водата под плоския корпус бе непрекъснато влажно скърцане, твърде близо под сапьора, за да му е по вкуса. Тъпо: да си морски пехотинец и да мразиш водата. Реки, езера, морета, дъжд — презираше ги всичките.

— Черен Корал — каза някой с тих, почти благоговеен глас.

— Като десетте хиляди жили в ръката — рече кисело Кътъл, — историите се разпространяват. Няма и една малазанска армия, която да не знае за тях. Кучешката верига. Пропада. Пътят за Ейрън. Черното псе. Пейл. И… Черен Корал, където умряха Подпалвачите на мостове.

— Не всички — възрази същият войник.

Беше много тъмно, за да може да се види говорещият, а Кътъл не познаваше гласа.

— Висшият маг Бързия Бен. Мъртвия Хедж — но той умря там и затова го наричаме Мъртвия Хедж, тъй че и той не можа да се измъкне. Може би шепа други успяха. Но Подпалвачите на мостове бяха свършени и така ще ти го разкажат историите. Унищожени при Черен Корал в края на войната на Панион. Малцината, които успяват да изпълзят от такива неща, изчезват като последните струйки дим. — Отпи нова глътка. — Така стават нещата.

— Казват, че били пуснати в града от Черните моранти — заговори друг войник. — И отишли и завзели двореца. Бил ли е мъртъв вече Уискиджак тогава? Знае ли някой? Защо не ги е водел той? Ако ги беше водил, може би нямаше да…

— Този начин на мислене е глупав.

Кътъл поклати глава. Чуваше смътния плясък от другите баржи — проклетата река гъмжеше от тях и ледерийските екипажи се бореха ден и нощ да избегнат сблъсъци и оплитане на въжета. Ловците на кости и ескортът на командир Брис — почти двайсет хиляди войници, поддържащ персонал, товарни животни — всичко се придвижваше на юг по реката. По-добре от вървенето пеш все пак. По-добре и по-лошо, като си спомнеше предишни десанти, в които морските пехотинци залягаха под дъжд от стрели и камъни от прашки, умираха и се давеха. Обгърнати в пламъци баржи, крясъците на изгарящи мъже и жени…

Не че този път щяха да слязат под огън. Не и този път. Това пътуване беше забавна разходка в компанията на съюзници. Толкова цивилизовано, толкова мирно, че направо му късаше нервите.

— Просто така става. Правят се избори, вземат се решения, случват се злополуки, сполетяват ни съдби. Не забравяйте това, когато ни сполети нашата съдба.

— Никой няма да пее песни за нас — каза същият войник. — Не сме Подпалвачите на мостове. Нито Сивите мечове. Нито Седма на Колтейн. Адюнктата го каза.

— Я отворете последната стомна — подхвърли някой.

Кътъл довърши тази в ръката си. Три бързи глътки. Хвърли я настрана.

— Ловци на кости. На Фидлър ли беше идеята? Може би. Не мога да си спомня. — „Помня само отчаянието. Помня адюнктата. И тихите улици на Ейрън, и празните стени. Помня, че бях отчаян, и сега се чудя дали нещо се е променило, изобщо.“ — Историите са само това, което е оцеляло. Но те никога не са цялата случка, защото цялото никога не може да се знае. Помислете за всичките истории, които сме изгубили. Не само на кралства и империи, но историите във всеки от нас, всяка личност, която е живяла някога. — Щом новата стомна с ром от праскови се появи, ръката на Кътъл се стрелна и я сграбчи. — Какво искате вие? Който и да е от вас? Искате славата на Подпалвачите на мостове? Защо? Всички те са мъртви. Искате велика кауза, за която да се биете? За която да умрете? Покажете ми нещо, което си заслужава това.

Най-сетне вдигна глава и огледа навъсен огрените от жаравата лица, толкова млади и така посърнали вече. А зад него заговори нов глас:

— Показването не е достатъчно, Кътъл. Човек трябва да види, да разбере. Стоя тук, слушам те и чувам рома. Тече през войник, който си мисли, че е стигнал до края на пътя си.

Кътъл отпи и изсумтя:

— Просто приказки, сержант Геслер. Нищо повече.

— Лоши приказки. — Геслер се приближи — войниците се заотдръпваха, та да мине — и се настани срещу сапьора. — Те искат истории, Кътъл. Не основание да се хвърлят през борда. Тези основания са най-евтините — би трябвало да го знаеш.

— Приказваме си тука приятелски, сержант, нещо друго.

— Знам. Това не е официално мъмрене. Мъмренето ще го направи сержантът ти и ако той беше тук, вече щеше да ти е съдрал кожата. Не, тук двамата с тебе сме само едни стари войници.

Кътъл кимна.

— Добре де. Казвах само, че…

— Знам. Чух. Славата е скъпа.

— Точно.

— И не си заслужава.

— Правилно.

— Но точно тук грешиш, Кътъл.

Беше само един приятелски разговор и нищо повече, но Кътъл не беше глупак.

— Щом казваш.

— И онези избори и решения, за които се оплакваше, които те водят до мястото, което не можеш да избегнеш, мястото, което никой от нас не може да избегне. Казваш, че не си струват, Кътъл, обаче това също е избор. Изборът, който ти си решил да направиш. И може би ти трябва компания, и всичко е заради това. Лично аз мисля, че си една проклета пречка — не защото не си добър войник. Добър си. И знам със сигурност, че когато запее желязото, съм даже доволен да ми пазиш гърба. Обаче ти непрекъснато пикаеш на въглените, Кътъл, а после се оплакваш, че миришело на пикня.

— Аз съм само един сапьор с шепа муниции, Геслер. И когато свършат, влизам в редиците на арбалетите, а вече не зареждам толкова бързо като някога.

— Вече казах, че не ме притеснява работата ти като войник. Може и да презареждаш по-бавно, обаче изстрелите ти още са точни и не се опитвай да ме убеждаваш в противното.

Кътъл само кимна. Сърдито. Сам си го беше изпросил това мъмрене, до което уж нямаше да се стига. Това уж приятелско говорене, което сега го заковаваше като ръждив пирон за дървената палуба. Пред цяла пасмина кутрета.

— Имаше сапьори — продължи Геслер — много преди да се появят морантските муниции. Всъщност на сапьорите ще им трябват ветерани като теб, такива, които помнят онези дни. — Помълча, след това каза: — Имам един въпрос към теб, Кътъл.

— Давай.

— Кажи ми: кое е онова, което скапва армиите.

— Времето без нищо за правене.

— Нищо освен приказване. И защо ли тъкмо хората, които имат най-малко полезни неща за казване, говорят най-много?

Невидимият войник, говорил преди, се обади зад Геслер:

— Защото купчината им лайна никога не намалява, сержант. А става все по-голяма.

Кътъл чу облекчението в смеха, който последва. Лицето му беше пламнало, но пък можеше да е от жаравата или от рома, или и от двете. Можеше просто да се е напил.

— Стига с тия приказки за пикня и лайна — измърмори той и се надигна. Олюля се, успя да се задържи на крака, обърна се и се заклатушка към кърмата.

След като сапьорът се отдалечи, Геслер рече:

— Ти, дето се обади зад мен… Уидършинс, ти ли си?

— Да, сержант. Мотаех се наоколо и го чух да точи сълзи и сополи.

— Върви след него и гледай да не се катурне през перилото.

— Слушам, сержант. И, ъъ, благодаря, той и мене вече почти ме беше разплакал.

Геслер се почеса по бузата. Кожата му беше отпусната, цялата стегнатост отдавна си бе отишла. Остаряването е гадна работа, реши той.

— Трябва му едно яко кастрене, та да се стегне — измърмори под нос. — И не само на него. Я дайте тая стомна насам, че ожаднях.

Не познаваше нито един от войниците около мангала. Бяха млади, пехотинци, едва бяха научили какво е бой. Бяха гледали щурма на морската пехота на Ю’Гатан и боя при дебаркирането в град Малаз. Бяха гледали как морските пехотинци тръгнаха, за да завземат земята на ледериите. Много бяха гледали. А никакви маршове, упражнение и военни игри не могат да направят един млад войник по-жаден за слава от гледането.

Геслер знаеше как гледат тези момчета на морските пехотинци. Знаеше как повтарят имената, раждащите се легенди. Троутслитър, Детсмел, Хелиан, Мейсан Джилани, Кръмп, Мейфлай и всички останали. Знаеше, че почти боготворят проклетия сержант Фидлър. „Боговете да не дават да му се случи нещо лошо.“

Може би Кътъл имаше право с препикаването на всичко това. На неща като слава и създаването на легенди. Може би с основание подронваше всички тези романтични представи. „Не разчитай на никаква вяра. Дори легендите умират.“ Геслер потръпна и отпи глътка ром.

Имаше вкус на лайна.

Ботъл се измъкна. Послушал беше Кътъл. Погледал беше как Геслер се намести вкиснат на мястото на сапьора, за да се отдаде на нощно пиянство.

Цялата армия безделничеше по откритите палуби. Ставаше отегчена и мързелива. След прехода на изток от Ледерас бяха прехвърлили река Ледер и продължиха в марш през богатите земи на юг, докато не стигнаха река Грес. Не липсваше нито храна, нито пиене, нито курви по целия проклет път. Предпазливо придвижване, поход, който едва можеше да поизпоти човек. Левга след левга дърления, гадни махмурлуци и никой няма и най-малката идея с какво са се захванали, накъде отиват и какво ги очаква.

Из войнишките редици вървеше една шега: че щом речното пътуване до град Грес на Морето на драконите свърши, цялата армия просто ще възвие обратно на запад, ще се върне до Ледерас и ще започне всичко отново — и ще се върти, и върти в кръг. Никой не й се смееше много на тази шега. Беше от онези, дето са досадни като дрисък.

Четиридесет и двете баржи, които ги бяха очаквали южно от планините Блуроуз, малко след водопадите на Грес, бяха нови, построени специално за превоза на армията надолу по течението. Щом пътуването свършеше, баржите щяха да бъдат разглобени и пренесени с армията по суша до река Западен Крин, където щяха да ги сглобят отново и да ги пуснат по Хиацинтовия проток, а оттам до д’расиланите, които вече бяха изкупили дървения материал. Ледериите бяха умни в това отношение. Ако можеш да вземеш нещо и да извлечеш изгода от него веднъж, защо да не го направиш два пъти? Достойна за уважение черта, поне според Ботъл. Може би. Но той подозираше, че подобни наклонности може да станат болезнени, да се превърнат в отрова за душата.

Отиде до парапета и се загледа над огряната от нефритената светлина вода. Корпусът на друга баржа затулваше гледката към брега, нощта бе пълна с прилепи. Видя на другата баржа друг човек, загледан към него, и се зачуди дали го познава. Мъж ли беше, или жена? Отделенията бяха разпръснати — сигурно нечия гениална идея между войниците да се завържат нови връзки и приятелства. Или още по-гениалното осъзнаване, че отделенията имат нужда да попрестанат поне за малко да си гледат омръзналите си гадни физиономии. Омешай ги, за да не почнат да се избиват едни други. Гуглата знае, изобщо не му липсваше Корик, нито дори Смайлс. Просто беше извадил скапано лош късмет, че се озова на една и съща палуба с Кътъл.

Този човек беше жива напаст за духа. Почти толкова лош като Юмрук Блистиг. Но пък коя армия си нямаше такива? Кисели, навъсени и непрекъснато мърморят. Някога се възхищаваше на такива войници — тези, които бяха видели всичко и чакаха тепърва нещо да ги впечатли. Тези, които се вглеждаха в лицето на новобранец, все едно виждат смъртна маска. Но вече презираше такива войници.

Можеше и да не е прав обаче. Мъките и ужасът, които ги бяха докарали до тази студенина и безжизненост, не бяха нещо, за което човек може да жадува в живота си. Нали? Това, което той и всички други по-млади войници трябваше да търпят, беше проклятието на оцелелите, дамгата на ветераните, от която течеше като от гнойна рана. Зацапваше. Замърсяваше. Убиваше мечтите.

Той не беше от тях. Никакво желание нямаше да влезе в редиците им. И не можеше да си представи цяла армия, съставена от такива осакатени, покрити с белези от жестоки рани същества. Но това бяха Подпалвачите на мостове. Това беше армията на Колтейн накрая. Воинството на Едноръкия. Камъкът на Греймейн. Първият меч на Дасем. Само мъртвило в очите. Потръпна и придърпа промазаната със смола пелерина около раменете си. Ловците на кости бяха поредната армия, тръгнала в същата посока — ако тази армия първо не се разпаднеше.

„Но чакай, Ботъл, чакай. Забрави Фидлър. Той не е като тях. Все още му пука… нали?“ Дори самият въпрос го безпокоеше. Напоследък сержантът му все повече се отчуждаваше. Въпрос на поколенческа разлика? Може би. Началническото бреме? Възможно. Като Мостовак Фидлър не беше имал никакви отговорности извън тези на редовия войник. Сапьор всъщност — а сапьорите бяха прословути със заплахата, която представляваха и за собствените си другари освен за врага. Тъй че какви ти отговорности — Мостоваците си бяха направо безотговорни. Но сега Фидлър беше сержант, а и нещо много повече. Гадател на Драконовата колода. Легендарен оцелял от Подпалвачите на мостове. Беше железният прът, забит дълбоко в земята, и колкото и свирепо да бушуваха ветровете, държеше здраво — и всички на свой ред се вкопчваха в него, цялата проклета армия като че ли. „Държим се здраво. Не за адюнктата. Не за Бързия Бен или Юмрук Кенеб. Държим се здраво за Фидлър, един проклет сержант.“

„Дъх на Гуглата. Не бива да мисля за нещата по този начин. Фид заслужава нещо по-добро. Заслужава да му се върне животът.“

„Нищо чудно, че побягна, когато тя поиска гадаенето.“

Черната вода, равнодушна към въртопа на мислите му, носеше каквото може към далечното море. Студена със спомените за сняг и лед във високите планини, забавена от наносите свлечена пръст и стрити на прах камъни. Огромни костенурки пълзяха долу из тинята. Пиещи кръв миноги — само челюсти и опашка — се хлъзгаха в теченията и търсеха меките кореми на шарани и сомове. Наноси се трупаха и обръщаха по заоблените камъни и чакълестите брегове. Заровени в тинята амфори от печена глина, парчета ръждясал метал — сечива, прибори, оръжия, огладените кости на безброй животни — коритото на тази река гъмжеше наистина, разгърнато като свитък, изписващ история надолу към морето.

Вече бе освободил ума си да блуждае, да се плъзга от искра на искра сред многобройните живи твари. Това му беше станало нещо като навик. Където и да се озовеше, пускаше филизи, които се протягаха като корени, за да разширят оплетеното кълбо от сетива. Без това се чувстваше изгубен. И все пак тази чувствителност невинаги беше дар. Колкото повече осъзнаваше необятната взаимосвързаност на нещата, толкова повече нарастваше подозрението, че всеки живот има свой собствен кръг, затворен и буквално сляп за всичко извън него. Какъвто и да беше мащабът, каквито и да бяха претенциите на нещата вътре в този кръг, каквито и да бяха убежденията им, те странстваха в своя жизнен кръг в дълбоко неведение за необятността на вселената извън тях.

С ума нещата не стояха по-добре. Умът не беше изграден за дълбочина и при всеки допир с удивителното се отплесваше, без да може да намери опора. „О, ние се справяме чудесно с треските, разлитащи се под удара на брадвата, с клиновете, които набиваме, със семената, които разпръсваме, с вкуса на бирата в устата ни, с допира на любов и страст на връхчетата на пръстите ни. Утехата не е в загадката на непознатото и непознаваемото. Тя е в дома, който обитаваме, в лицата, които разпознаваме, в миналото зад нас и в бъдещето, което искаме за себе си.“

„Всичко това е стабилното. Това е, в което се вкопчваме. Докато в същото време копнеем за другото.“

Толкова просто ли беше определението за религия? Копнеж за другото? Захранването на това желание с вяра, подражанието на страст чрез ритуали? „Че това, което желаем да го има, следователно го има. Че това, което търсим, наистина съществува. Че като вярваме, създаваме и в създаването намираме.“

„По силата на този аргумент не е ли и обратното също толкова вярно? Че това, което отхвърляме, престава да съществува. Че «истината» се поражда в това, което търсим. Че създаваме, за да вярваме. Че намираме само това, което сме създали.“

„Че чудото не съществува извън самите нас?“

„Със своята вяра ние създаваме богове. И тъй, на свой ред можем да ги унищожим. С една-единствена мисъл. Мигновен отказ, внезапно отричане.“

„Това ли е истинското лице на предстоящата война?“

Смразен от тази мисъл, Ботъл присви сетивата си, изостави безразличните искри, завихрени из речните дълбини. Трябваше му нещо… по-близко. Нещо човешко. Трябваха му плъховете.

Детсмел се покашля и пусна две монети в нощвите.

— Няма да вкараш, Троутслитър. Гледай как ще си върна четирите. — Вдигна глава и се намръщи. — Какво има? Хвърляй кокалчетата, глупако.

— Майтапиш ли се, Иброн?

— Да бе, омагьоса коритото.

Троутслитър се наведе напред.

— Проблем си създаваш, Детсмел — слушай и ти, Иброн, щото и ти си маг…

— Ей! Аз ти го казах току-що…

— И много мило от твоя страна, да. Но все едно, слушай. Детсмел, може да е безопасно да омагьосваш хвърлянията, докато играеш с тъпаци или с приятелчетата ти духове. Но виж, аз съм Троутслитър, нали? Убивам хора за препитание, по начини, които никой разумен здравомислещ войник не би могъл да си представи. Ясен ли съм тука? Вкараш ли си дарбите в тая игра, може и аз да го направя.

— Богове на бездната — изпъшка Детсмел. — Що се дразниш толкова?

— Ти измами.

— Е, и?

— С магия!

— Не ме бива толкова за другото вече. Може да съм се отчаял.

— Може? Иброн — трябва да се съгласиш с мен тука, — чистото мамене добре, очаква се. Но с магия е неприемливо. Това плаче за целувката на ножа и ако не бях толкова скапано великодушен, да не говорим, че съм достатъчно трезвен да знам, че убиването на отдельонен лечител май не е добра идея, тук по дъските вече щеше да се лее кръв.

— Прав е, Детсмел. Ей на, аз мислех да се включа в тая игра чисто като…

Детсмел го прекъсна със сумтене.

— Ти хвърли мрежа върху цялото поле още като седна, Иброн. Аз само я усуках малко.

Троутслитър зяпна, после вдигна първото лъскаво кокалче.

— Виждаш ли това, Иброн? Като обичаш толкова да омагьосваш всичко, да видим как ще го изядеш това. И следващото. Всъщност какво ще кажеш да ги изядеш всичките?

— Няма начин…

Троутслитър се хвърли през разчертаното с тебешир върху палубата поле. Иброн изпищя.

Нещата станаха гадни и плъхът на Ботъл извади късмет, че се измъкна невредим.

Скълдет седеше свит под завивките, загледан мрачно в изпадналата в несвяст Хелиан. Беше се отнесла, докато правеха любов, което вероятно не беше необичайно. Наблизо седеше друг войник и гледаше принца на Седемте града с разбиращо изражение.

Нуждата от утеха на младия мъж не беше обречена тази нощ и скоро щеше да се задоволи отново. Добре беше, че единственото нещо, от което Хелиан бе обсебена, беше ромът и разни такива. Поглеждаше в стомната в нечия чужда ръка с цялата пламенна ревност на зарязана любовница. Все едно, колкото и пияна да беше, не беше глупава, станеше ли въпрос за обърканите желания на Скълдет.

Не, истинският глупак в уравнението седеше отстрани. Сержант Ърб, чиято любов към Хелиан искреше като чистите води на извор, захранван от неизчерпаема жила в скалата на детинската му вяра. Вяра в убеждението, че един ден мислите й ще се прояснят достатъчно, за да види какво стои точно пред нея. Че изкушението на алкохола изведнъж ще й загорчи.

Ърб беше идиот. Но идиоти на света колкото щеш. Непрекъснат приток всъщност.

Когато Скълдет почна пак, Ботъл предпазливо се измъкна от ума на плъха. Гледането на такива неща — правене на любов — беше прекалено гадно. А и баба му още като малък му беше набила в главата какъв риск от пристрастяване към опасни перверзни предлагат дарбите му. Да, точно така — беше му го набила в главата.

Сканароу застана до капитан Рутан Гъд, който се бе опрял на перилото, и промърмори:

— Ама че черна вода.

— Нощ е.

— Обичаш нещата да са прости, нали?

— Защото са си прости, Сканароу. Всички усложнения, които претърпяваме, се мътят в собствените ни черепи.

— Нима? Това не ги прави по-малко реални обаче. Нали?

Той сви рамене.

— Искаш ли нещо?

— Много неща, Рутан Гъд.

Той я погледна и като че ли се изненада от това колко близко стои — висока почти колкото него, канийските й очи тъмни и лъскави, — после отново се загледа към водата.

— И какво те кара да мислиш, че мога да помогна с което и да е от тях?

Тя се усмихна и макар капитанът да не обърна внимание, усмивката беше прелестна.

— Кой те повиши? — попита го.

— Един побеснял луд.

— Къде?

Той разроши брадата си с пръсти и се намръщи.

— И какво точно цели всичко това?

— Кайндли беше прав, знаеш ли. Трябва да работим заедно. Искам да знам повече за теб, Рутан Гъд.

— Не си струва.

Тя се облегна на перилото.

— Криеш нещо, капитане. Но нищо. Бива ме в разкриването на разни неща. Беше сред първите в списъка офицери за Четиринайсета. Което значи, че си бил в град Малаз, вече повикан и очакващ назначение. Е, кои армии бяха изхвърлени на остров Малаз, твърде разбити, за да не се разформироват? Осма. Тринайсета. И двете от кампанията в Корелри. Значи, Осма пристигна почти по същото време, когато отплава Четиринайсета, но предвид мудността на военните чиновници едва ли си бил от Осма — освен това Фарадан Сорт беше, а тя не те познава. Попитах. Тъй че остава Тринайсета. Което е доста… интересно. Служил си при Греймейн…

— Объркала си всичко — прекъсна я Рутан Гъд. — Дойдох на транспортен от флотата на Нок, Сканароу. Дори не бях от морската пехота…

— На кой кораб служеше?

— „Денрабъ“…

— Който потъна край Резкия завой…

— Да…

— Преди почти осемдесет години.

Той я изгледа.

— Тези напомняния граничат с налудничавост, не мислиш ли?

— За разлика от патологичното лъжене ли, капитане?

— Ти говориш за първия „Денрабъ“. Вторият се разби в Стената при пет възела. От двеста седемдесет и двама на борда само петима бяхме измъкнати от Гвардията на бурята.

— Стоял си на Стената?

— Не, върнат бях при размяна на пленници.

— В Тринайсета?

— Обратно във флотата, Сканароу. Успяхме да пленим четири триреми на Меър, натоварени с доброволци за Стената — да, трудно е да се повярва, че някой би се писал доброволец за това. Все едно, Гвардията на бурята имаха отчаяна нужда от свежа кръв. Тъй че можеш да оставиш подозренията си настрана, капитане. Биографията ми е скучна, еднообразна и в нея няма нищо героично. Някои загадки не си заслужават да се знаят, Сканароу.

— Всичко звучи много убедително, признавам ти.

— Но?

Тя отново го дари с лъчезарна усмивка и този път той я видя.

— Все пак мисля, че си лъжец.

Той се оттласна от перилото.

— Много плъхове има на тези баржи, не мислиш ли?

— Можем да ги трепем.

Рутан Гъд помълча, разчеса брадата си и сви рамене.

— Едва ли си заслужава усилието според мен.

И си тръгна. Канийката се поколеба за миг и го последва.

— Богове на бездната — измърмори Ботъл. — Всеки си го взима тази нощ.

Усети жегване някъде дълбоко в себе си, старо и познато. Не беше от типа мъже, дето жените ги преследват. Имал беше приятели, които скачаха от едно легло в друго, и всяко от тези легла меко и топло. Той нямаше такъв късмет. Толкова по-остра бе иронията на онова, което го навестяваше в сънищата му.

Не че се беше появявала напоследък, не и от месец. Може би й бе омръзнал. Може би беше взела всичко, което й трябваше, каквото и да беше то. Но последните няколко пъти бяха плашещи с отчаянието си, със страха в нечовешките й очи. Събуждаше се със силната миризма на пожари в саваната, с лютивината на пушек в очите и грохота на бягащи стада, кънтящ в черепа му. Смазан и объркан, оставаше да лежи и да трепери под изтърканите завивки като дете в треска.

Месец на мир, но защо отсъствието й го изпълваше с копнеж?

Баржата отсреща се беше плъзнала напред, понесена от някое капризно течение, и той вече можеше да вижда източния бряг на реката. Нисък бряг с големи канари и тръстики, а зад него хълмисти равнини, огрени призрачно зелено от нефритените резки в южното небе. Тези степи трябваше да гъмжат от живот. Но бяха пусти.

Континентът изглеждаше по-стар от Кюон Тали, по-стар и от Седемте града. Беше земя, изхранвала твърде дълго.

На западния бряг земеделската земя бе на тесни ивици: единият им край стигаше до реката, а другият, на една трета левга навътре в сушата, до мрежата пътища, кръстосали района. Без тези ферми ледериите щяха да гладуват. Но Ботъл бе обезпокоен от занемареното състояние на много от къщите, на хлътналите плевници и на обраслите с бурени зърнохранилища. Една горичка не беше останала. Дори пъновете бяха изтръгнати от изсъхналата земя. Противоветрените пояси от елша и трепетлика около фермите бяха голи като скелети, може би пострадали от болест. Малко зад отводнителните канали се бяха оформили тинести островчета и правеха тази страна на реката коварна. Богата пръст се отнасяше.

По-добре да гледа източния бряг, колкото и пустинен да беше.

Някакъв войник правеше дежурната обиколка — крачеше по баржата като в клетка. Бе чул стъпките да минават зад него два пъти, откакто бе спрял при перилото. Третия път ботушите спряха, поколебаха се за миг и се приближиха.

Вляво от него се появи тъмнокожа жена и отпусна ръце на перилото.

Ботъл затърси трескаво името й в ума си, накрая се предаде и въздъхна.

— Ти си от ония, дето Бадан Грук смяташе, че са се удавили, нали?

Тя го погледна.

— Сержант Синтър.

— С красивата сестра — о, не, че ти не си…

— С красивата сестра, да. Кисуеър. А ти си Ботъл. Магът на Фидлър, за който той не иска да говори — защо така?

— Защо не иска да говори за мен ли? Откъде да знам? Все едно, сержантските ви бъзикни не са моя работа — тъй че ако си любопитна какво говори или не говори Фидлър, защо просто не го попиташ?

— Щях. Само че го няма на тази баржа, нали?

— Лош късмет.

— Лош късмет, но пък ти си тук. Когато Фидлър изрежда своите, м-м, активи, ти все едно изобщо не съществуваш. Тъй че се чудя дали е защото не ни се доверява? Или може би не вярва на теб? Две възможности, две посоки — освен ако не можеш да измислиш друга?

— Фид е бил единственият ми сержант — отвърна Ботъл. — Ако не ми вярваше, отдавна щеше да се е отървал от мен, не мислиш ли?

— Значи не вярва на нас.

— Не мисля, че има нещо общо с това, сержант.

— Скритият му коз си, нали?

— Не кой знае какъв, опасявам се. Но предполагам, че е единственото, с което разполага. В отделението си, искам да кажа.

Имаше съвсем късо подрязана коса, сигурно за да се отърве от въшките — няколко месеца в мръсна килия обикновено правеха оцелелите невротични на тема хигиена — и сега прокара пръстите и на двете си ръце по черепа си. Профилът й, забеляза с изумление Ботъл, беше ами… съвършен.

— Все едно — заговори Ботъл със стегнато гърло, — в първия миг си помислих, че си сестра ти. — И зачака.

След малко тя изсумтя.

— Доста усилие ти струваше, бас слагам. Самотен се чувстваш, а?

Ботъл се помъчи да измисли нещо, което да не прозвучи жалко. Не успя. Всичко звучеше жалко.

Синтър се облегна на перилото. Въздъхна.

— Първите групи за набези, които събирахме ние, далхонийците — много преди да ни завладеят, — бяха, как да го кажа, самоубийствени. Виждаш ли, нямаше начин жена да се откаже от шанса да се включи, тъй че групата винаги се съставяше от мъже и жени. Но пък всичките бракове и годежи започнаха да създават неприятности — съпрузи и съпруги невинаги тръгваха в едни и същи групи; понякога единият просто не тръгваше. И след седмица-две бой… ами, воюването и похотта сучат от една цица, нали? Тъй че вместо цялото село да започне да се разкъсва от вражди, изблици на ревност и прочие, се реши, че щом един воин — мъж или жена, женен или сгоден — напусне селото на набег, всички съществували дотогава връзки престават да важат.

— Аха. Изглежда разумно решение.

— Зависи. Докато се усетиш, по десет-дванайсет бойни групи тръгваха наведнъж. Селото оставаше почти празно. При избора между това да живееш по правилата — дори да са удобни — и да избягаш от тях за известно време, е, какво ще предпочетеш? И още по-лошо, щом това се разчу сред другите племена, те до едно възприеха същата практика и всички тия бойни групи почнаха да се чукат. Докарахме си първата пълномащабна война. Защо да си някакъв жалък земеделец или пастир с една жена или мъж, като може да си воин и да се чукаш с нов партньор всяка нощ? Цялата конфедерация Дал Хон за малко да се самоунищожи.

— Какво я спаси?

— Две неща. Изтощение… о, добре, три неща всъщност. Първо изтощението. Другото беше грозният факт, че дори безплатното всъщност не е безплатно. И най-после, освен неизбежния глад, всичките тия ревящи бебенца, които се появяваха след девет месеца — рязко увеличаване на населението всъщност.

Ботъл се беше намръщил.

— Синтър, можеше просто да ми кажеш „не“, знаеш ли. Не за първи път чувам тази дума.

— Отказах се от далхонийския живот, Ботъл, когато се включих в малазанската морска пехота.

— Нарочно ли се опитваш да ме смутиш?

— Не. Просто казвам, че съм разпъната на две — вече си имам един мъж, който ме преследва, но е лош плувец и кой знае в коя баржа е в момента. А не мисля, че съм давала някакви специални обещания. Но пък отзад при кърмата — и това е най-забавното — е онзи войник, от тежките, дето прилича на мраморна статуя — знаеш, от онези, дето се показват при отлив край канийския бряг. Като бог, но без всичките там водорасли…

— Добре, сержант, разбирам накъде вървиш, или накъде се връщаш, искам да кажа. Не съм подходящ за това, а щом той предлага…

— Предлага, но пък чукането с него би могло да усложни нещата. В смисъл, може много да започна да държа на него.

— Но с мен — едва ли.

— Точно това си мислех.

Ботъл се загледа в тъмните води, които се отнасяха назад, зачуден колко ли бързо ще потъне и изобщо колко време му трябва на човек да се удави, ако не се бори.

— О — въздъхна тя, — не беше много окуражаваща покана, нали?

— Добре казано, сержант.

— Обаче има и още.

— Още какво? — Винаги можеше да си среже вените, преди да се гмурне. Срязани в паниката и прочие.

— Имам усет за някои неща, и за някои хора също. Чувства. Любопитство. И съм се научила, че си заслужава да се тръгне по тая следа. Тоест, мисля си, че си струва да те опозная по-добре. Защото си нещо повече от това, което изглеждаш на пръв поглед, и точно затова Фид си мълчи.

— Много щедро, сержант. Знаеш ли, какво ще кажеш да хапнем заедно един-два пъти през следващите няколко дни и да оставим нещата дотам. Поне засега.

— Оплесках всичко, нали? Добре, имаме много време. До скоро, Ботъл.

Отрова от паралт, цяла стъкленица — най-добре, после ножът в сърцето, след прерязаните вени, разбира се, и скачането през борда накрая. Удавяне — друг път. Вслуша се в заглъхващия тропот на ботушите й, зачуден дали в един момент ще спре да изтрие каквото бе останало от него на подметките й.

Някои жени просто бяха недостижими. Факт. Имаше такива, до които можеш да се добереш, и такива, които можеш само да гледаш отстрани. А те на свой ред можеха да си направят сметките за едно мигване на окото — да се доближат, да заобиколят или да избягат.

Маймуните правеха същото проклето нещо. Маймуните и папагалите, и змиите. Светът беше само това, съвпадения и несъвпадения, стойки и пози, непрекъснатото преценяване на годност. „Цяло чудо е, че безполезните между нас изобщо се размножаваме.“

Покрит с платнище участък осигуряваше подслон за адюнктата и едноличния й персонал Лостара Юил, както и за съмнителния й гост, бившия жрец Банашар. Заслонено с платнени стени против насекомите, прохладно в горещия ден и топло нощем, когато се вдигаха речните мъгли. Едно помещение служеше за подвижен щаб, въпреки че нямаше голяма нужда от администриране, докато армията пътуваше по реката. Върху единствената маса лежаха разгънати карти — бегло нахвърляни — на Пустинните земи и няколко скици, очертаващи разпръснатите райони на Коланси. Последните представляваха най-вече описания на крайбрежните линии, начални проучвания, направени за целите на търговията. Голямата празнота в знанията обхващаше територията между Пустинните земи и тези далечни брегове.

Банашар проучваше картите. Беше сам. Не държеше на компания. Всъщност разговорите го уморяваха, а и убиваха духа му. Виждаше нарастващото нетърпение у адюнктата, мъждукащия пламък в очите й, който вероятно издаваше отчаяние. Тя бързаше и Банашар смяташе, че знае защо, но съчувствието бе твърде скъпо чувство, за да си го позволи, дори към нея и Ловците на кости, които я следваха сляпо. Лостара Юил беше може би по-интересна. Физически — със сигурност, не че той имаше някакъв шанс. Но го привличаше онази измъчена сянка на лицето й, петната на стара вина, горчивият вкус на съжаление и скръбна загуба. Подобни страсти, разбира се, го изправяха лице в лице срещу собствената му извратеност, увлечението му към разпада, съблазънта на падналите. После обикновено си казваше, че има нещо ценно в себепознанието. Предизвикателството следователно бе в това да измериш стойността му. Купчина златни монети? Три купчини? Шепа скъпоценни камъни? Прашен чувал, пълен с тор? Стойност, и то каква, имаше в тези немигащи очи и в този не особено съсредоточен поглед.

За щастие Лостара не проявяваше особен интерес към него и скритите му апетити отлитаха към безопасното въображение, където илюзиите придаваха блясък на жалките реалности. Разпадът замъгляваше подробностите, докато пламенното здраве и жизненост можеха само да накарат реалист като него да се задави от ирония. Смъртта в края на краищата играеше против шансовете с измамна ръка. Сериозно усилие струваше да намери човек справедливост и моралност в това кой живее и кой умира. Той често си мислеше за бутилката, към която посягаше, и си казваше: „Добре, аз поне знам какво ще ме убие. Какво да кажем за образеца на съвършен живот, покосен от бенка на гърба му, която дори не може да види? Какво да кажем за бляскавия млад великан, който се спъва в собствения си меч още в първата си битка и кръвта му изтича от срязана артерия още на трийсет крачки от врага? За идиота, който пада от стълбите? Шансове, не ми говорете за шансове — погледнете Данта на Хрътките, ако не ми вярвате.“

Все пак не жадуваше за компания, тъй че този разговор трябваше да почака. Омерзението му беше разочароващо и донякъде озадачаващо. Беше образован, нали? Ерудит, когато бе трезвен, а понякога и когато не беше трезвен. Способен да се смее весело като всеки низвергнат жрец без бъдеще. А колкото до собственото му саморазрушение, е, не беше стигнал чак толкова далеч, че да не си дава сметка за пакостите, които го придружаваха, нали?

Сигурно можеше да обикаля по палубите, но тогава нямаше да има друг избор, освен да позволи покварата на живото да го обгърне с цялата вмирисана настойчивост на толкова многото потни немити тела. Да не говорим за доловените откъслеци от жалки разговори, които го измъчваха, докато се провираше между проснатите по палубата хора — нищо не беше по-гадно всъщност от отдъхващи войници. Нищо не беше по-блудкаво, по-упадъчно — и по-искрено. На кого му трябва да му се напомня, че повечето хора са глупави, мързеливи или и двете едновременно?

Не, още след внезапното изчезване на Телораст и Кърдъл — почти преди месец вече — се чувстваше много по-добре с тези карти, особено с белите петна по тях, които толкова го привличаха. Трябваше да подхранват въображението му, дори усещането му за чудо, но не го обсебваха с това. Празните петна по пергамент и кожа бяха като празни обещания. Край на въпросите, провал в търсенето на познание. Бяха като забравени сънища, амбиции, изгорели на кладите толкова отдавна, че и една прашинка от пепелта не беше останала.

Толкова копнееше за такива бели петна, разпръснати по картите на собствената му история, карти, приковани по накъдрената кост, която бе вътрешността на черепа му, пещерните стени на душата му. „Ето ги твоите провали. Пещера от екот, загадка и истина. Ето ги планините, чезнещи в мъгли, за да не се появят никога. Ето ги реките, потъващи в пясъците, вечно подвижните пясъци. И небето, което гледа отгоре и нищо не вижда. Ето го, да, света зад мен, защото така и не бях кой знае какъв картограф, кой знае какъв проучвател на дела.“

„Избели лицата, заличи съдбите, остържи предателствата. Накисни тези карти, докато всички мастила се размътят, потекат и се отмият.“

„В края на краищата задачата на жреците е да предложат освобождение. И аз ще започна, като освободя себе си.“

„Това, виждате ли, е съблазънта на саморазрушението.“

И той гледаше замислено картите, всичките тези празни петна.

Реката бе обещание. Че би могла да измъкне ножа от ръката на Лостара. Мигновен блясък и го няма, завинаги. Наносите пък щяха да погълнат всичко, да превърнат съхранението и разпадането в едно и също. Тежестта на оръжието можеше да се опълчи на течението — това беше важно, начинът, по който ножът щеше да откаже да бъде отнесен. Някои неща можеха да направят това. Някои неща имаха нужната тежест, за да придобият своя собствена воля.

Можеше да последва ножа, но знаеше, че течението ще я дърпа и тегли, ще я върти и търкаля все напред, защото никой не е нож, никой не може да остане на едно място, колкото и упорито да се опитва.

Нож в ръката следователно беше стабилно и разумно решение. По-добре да не го дава на тези неспокойни води.

Червените мечове. Чудеше се дали онзи елитен отряд от фанатици все още служи на императрицата и кой ли е поел командването? Е, имаше много, достатъчно, та издигането да се окаже кърваво. Ако беше там, с тях, тя също щеше да се опита. Един нож в ръката следователно бе отговор на много неща. Раздразнението на адюнктата заради него граничеше с маниакалност, но тя не разбираше. В края на краищата едно оръжие трябва да се поддържа. Да е наточено, смазано, да се хлъзга бързо от канията. С този нож Лостара можеше да среже въжето си и да се освободи, когато поиска.

Малко преди това беше седяла на вечеря с Тавори, техен ритуал, откакто бяха напуснали Ледерас. Всички усилия на Лостара да предразположи адюнктата към разговор, да я опознае по-добре — на по-лично ниво — се бяха провалили. От много време Лостара бе стигнала до извода, че жената, която командваше Ловците на кости, просто е неспособна да разкрие уязвимата си страна. Слабост в характера, толкова невъзможно да се отхвърли или промени, колкото цвета на очите. Но Лостара бе започнала да вярва, че Тавори страда и от още нещо. Държеше се като вдовица, от онези, които превръщат траура в начин на живот, в ритуализирана система от навици. Светлината на деня се бе превърнала в нещо, което трябва да се отбягва. На предразполагащия жест се отвръщаше с измърморено съжаление. И маската на скръб така и не напускаше лицето й.

Една вдовица не биваше да командва армия и мисълта, че адюнкта Тавори води тази армия към война, едновременно безпокоеше и плашеше Лостара. Да носиш вдовишката маска означаваше да отхвърляш самия живот, да разпръсваш пепел пред собствената си пътека, да правиш бъдещето сиво като миналото. Все едно, че всички ги очакваше клада и в мига на заставането на прага на онези убийствени пламъци тя виждаше как Тавори Паран тръгва напред, дръзка и изпълнена с решимост. А армията зад нея щеше просто да я последва.

Двете, седнали една срещу друга, смълчани и затворени в света на своите неизречени, лични мисли. Водите така и не се сливаха, а теченията на другата бяха все така чужди и отблъскващи. Никаква утеха нямаше в тези вечери. Бяха мъчителни всъщност.

Измъкваше се бързо в отделената си с коприни спалня. Където наточваше и смазваше ножа, за да махне червените петна. Самотата може да е нежелано място, но дори нежеланото може да се превърне в навик.

Бе чула стъпките на Банашар, когато се запъти към своя храм от карти. Стабилни бяха стъпките му тази нощ, което означаваше, че е трезвен, повече или по-малко. Рядкост, уви, което беше твърде лошо — или може би не. Понякога — в ясните му, трезви моменти — унилият ужас в очите му можеше да смаже човек. Какво ли трябваше да е да упражняваш култа към Червея на есента, онази бледа кучка на развалата? Сигурно трябваше да си особен човек, за да те привлече такова нещо. Човек, за когото жалкият ужас означава да се опълчи на кошмара. Или обратно, човек, който жадува за неизбежното, прекършването на плът и мечти, знанието за многобройните хранещи се с мърша, които го чакат в края на живота.

Но Червея го беше низвергнала. Прегърнала беше всичките си други любовници, но не и Банашар. Какво означаваше това за него? Хранещите се с мърша трябваше да почакат. Кошмарът все още не бе готов да срещне погледа му. Преклонението пред неизбежното бе отказано. Махай се.

Тъй че той бе започнал гниенето отвътре навън. С възлияния, които да удавят олтара на собствената му душа. Не беше оскверняване, беше обожаване.

Ножът каза шшък по бруса, стабилно като удар на сърце, всяка страна в контраудар, докато обръщаше оръжието в съвършен ритъм. Шшък, шшък, шшък…

Тук, в тази къща от плат, другите имаха своите ритуали. Докато тя… тя си имаше своите задачи с поддържане и готовност. Както подобава на войник.

Сторми седеше с гръб към перилото. Нефритените резки грееха в южното небе свирепо и злокобно и му се струваше, че небесата идат за него, лична и съвсем интимна мъст. Мъчеше се да измисли някаква своя вина, достойна за такъв мащаб. Кесията, която беше свил от оня пиян благородник във Фалар? Беше си купил приличен нож с парите. На колко бе тогава? Десет? Дванайсет?

Или онази пияната, припадналата, която бе опипал? Онази, приятелката на леля му, сигурно два пъти на годините му — гърдите й бяха огромни в шепите му, тежки и непокорни, и тя беше простенала, когато ощипа циците й, краката й се раздвижиха и разтвориха — а какво да направи едно петнайсетгодишно момче при това положение? Ами, очевидното, нали. Муш пръста вътре, после още няколко след него.

В един момент тя отвори очи и го изгледа намръщено, сякаш се чудеше кой ли пък е този. После въздъхна, както въздъхва майка, когато ококореният й син я притисне с неудобни въпроси. И му хвана ръката с все опипващите пръсти — той очакваше, че ще я измъкне. Вместо това тя я натика вътре, цялата. Дори не беше си помислял, че е възможно.

Пияните жени все още имаха известно обаяние за Сторми, но той никога не се занимаваше с тях, за да не би да чуе отново онази въздишка, която щеше да го превърне отново в плахо, облизващо устните си петнайсетгодишно хлапе. Чувството за вина е ужасно нещо, да. Светът се накланя, връща се, идва, готов да те премаже. Защото правенето на нещо грешно го избутва настрани, нали така? Буташ го, докато не изгубиш опора под краката си, и после чакаш внезапната сянка, онова огромното, затулилото небето. Бух беше другата дума за справедливост, ако питаха него. Когато всичко се върне и се стовари отгоре ти, да.

А как хвърли сестра си в онова езерце… Но пък тя го беше правила с него години наред до деня, в който бе осъзнал, че е по-голям и по-силен от нея. И тя излезе от водата, съскаше и плюеше, възмущаваше се, моля ви се. Сторми се усмихна, като си го спомни. Справедливост от собствената му ръка — нямаше причина да се чувства виновен за това.

Беше убил много хора, разбира се, но само защото те се бяха опитвали да го убият и щяха да го направят, ако им беше позволил. Тъй че това не се броеше. То си беше част от войнишкия занаят в края на краищата, понеже срещу всички правилни решения, които те опазват жив, има хиляди неща, срещу които не можеш да направиш нищо. Врагът не е просто този срещу теб — врагът е несигурният терен под краката ти, случайната стрела, заслепяващият лъч слънчева светлина, внезапното схващане на мускул или счупеният меч. Един войник винаги и непрекъснато се бори срещу свят от врагове и да оцелее в този свят е слава, на която боговете завиждат. Чувството за вина може би наистина идва, но това е много по-късно, като останал на езика спомен за вкус, когато самият вкус вече е забравен. И този спомен не е съвсем реален и да го дъвчеш прекалено дълго си е просто самоугаждане, лошо като да опипваш с език някой разклатен зъб.

Загледа се намръщено на юг. Този небесен съдник беше безразличен към всичко освен към наказанието, което щеше да нанесе. Пет нефритени меча в небето.

Разбира се, не всички бяха насочени към него. Просто усещането бе такова в тази нощ и по тази река, пълна с лъскавите очи на проклетите крокодили — а те също го искаха. Чувал беше от екипажа на баржата как обръщали лодка, когато могат, а след това налитали върху нещастните жертви и ги разкъсвали на парчета. Потръпна.

— Има сияние около теб, адютант.

Сторми вдигна очи.

— Ефрейтор съм, Висш маг.

— А пък аз съм отдельонен маг, да.

— Беше отдельонен маг, също както аз може да съм бил адютант някога, но сега си Висш маг, а аз съм ефрейтор.

Бързия Бен сви рамене под промазаната пелерина, с която се беше загърнал.

— Отначало си помислих, че са просто Резките, че те ти придават това сияние. Но после видях как мъждука — като пламъци под кожата ти, Сторми.

— Привижда ти се. Върви да плашиш някой друг.

— Къде е Геслер?

— Откъде да знам? На някоя друга баржа.

— Огньове горят по Пустинните земи.

Сторми се сепна. Погледна намръщено Бързия Бен.

— Какво?

— Моля?

— Какво каза? За огньове?

— Под кожата ти?

— Не, в Пустинните земи.

— Представа нямам, адютант.

Бързия Бен се обърна, странно призрачен, и се отдалечи.

Сторми се загледа след него, захапал долната си устна. Усети по космите под нея вкуса на яхния. Стомахът му изкъркори.

Нямаше ги в никакъв официален списък, което означаваше, че никой оцапан с мастило чиновник нямаше шанс да ги раздели за това пътуване. Сержант Сънрайз трижди благославяше Блудния за това. Беше се излегнал върху купчина резервни походни одеяла и се чувстваше полупиян от цялата тази свобода. И от приятелството. Вече обичаше всички войници в тази рота и мисълта, че е продължение на прочута малазанска рота, го караше да се чувства горд и жаден да се докаже, а знаеше, че не е единственият в това.

Мъртвия Хедж беше съвършеният командир, ако питаха него. Мъж, пращящ от ентусиазъм и безгранична енергия. Щастлив, че се е върнал, допускаше Сънрайз. От онова мъртво място, където отиват мъртвите, след като станат мъртви. Дълъг път трябваше да е било, поне така твърдеше Хедж, докато ги залъгваше по дългия път до реката.

— Мислите си, че това е лошо? Опитай се да вървиш по равнина от кости, която се простира до проклетия хоризонт! Опитай се да си представиш, че те гонят дераготи… — каквото и да бяха тези дераготи, звучеше лошо — и че те дебнат зли Т’лан Имасс!

Сънрайз нямаше представа и какво са Т’лан Имасс, но Хедж беше казал, че са зли, тъй че се радваше, че не ги е срещал.

— Смъртта, скъпи войници, е просто поредният лабиринт. Знае ли някой от вас какво е лабиринт?… Богове, все едно живеете в пръстени колиби! Един лабиринт, приятели, е като ред стомни на рафт зад тезгяха. Вземеш една, дръпнеш запушалката и пиеш. Точно това правят маговете. Пиеш ли твърде много, ще те убие. Но ако пиеш само колкото трябва, можеш да го използваш, за да си правиш магията. Гориво е, но всяка стомна е различна — вкусът е различен, различна магия прави. Е, има неколцина тука, като нашия Висш маг, дето могат да изпият всичкото, но той е побъркан.

Сънрайз се чудеше къде ли е този тезгях, защото му се искаше да опита някоя от ония стомни. Но го беше страх да попита. Сигурно трябваше специално разрешение, за да влезеш в тая кръчма. От друга страна, пиенето винаги му създаваше неприятности, тъй че може би беше по-добре, че Кръчмата на лабиринтите се намираше в някой град в далечен Малаз. А пък и там щеше да гъмжи от магове, а маговете го изнервяха. Особено Висшият маг Бързия Бен, който май беше бесен на Мъртвия Хедж по някаква причина. Бесен ли? Ядосан по-скоро. Но Мъртвия Хедж просто го беше подминал със смях, защото нищо не можеше да развали настроението му задълго.

Ефрейтор Ръмджъгс изникна пред очите му, поклащаше ханш. Въздъхна тежко и намести телесата си върху една бала.

— Каква тренировка! Човек да си помисли, че тия войници никога досега не са държали прилична жена в ръцете си.

— Добра нощ значи? — подхвърли Сънрайз.

— Кесията ми се изду, Съни, и тека отвсякъде.

Беше поизгубила тегло, също като приятелката си, Суитлард. Този поход почти ги беше изцедил двете. Но все още бяха големи, големи така, че да глътнат един мъж, и явно имаше много мъже, на които това просто им харесваше. Колкото до него, предпочиташе да може да напипа малко повече истинско тяло под цялата тази тлъстина. Още няколко месеца марш и щяха да са идеални.

— Ще почна да взимам пари и на тия, дето обичат да гледат. Защо трябва да е безплатно?

— Права си, Ръмджъгс. Нищо не бива да е безплатно. Но точно това ни различава нас ледериите от малазанците. Виждаме истината и това не ни е проблем. Малазанците само негодуват.

— Най-лошото са всичките тия предложения за женитба, които получавам. Не искат да спра работата си, разбираш ли, искат само да са женени за мен. Отворени са, признавам го. С малазанците май върви почти всичко. Нищо чудно, че са завладели половината свят.

Суитлард се присъедини към тях от другата страна на палубата.

— Кълна се в спаружената пишка на Блудния, едва вървя!

— Отпусни мръвките, мила — предложи й Ръмджъгс и й махна към една бала до фенера.

— Къде е Ноуз Стрийм? — попита Суитлард. — Чух, че щял да говори с Шефа. Да пробваме от тия, новите миции…

— Муниции — поправи я Ръмджъгс.

— Добре де, муниции. В смисъл, тоя меч, дето ми го дадоха, какво трябва да правя с него? Като малка ме бяха прибрали и ме накараха да очистя един обрасъл парцел, обаче само като ги видях ония мачете, повърнах и олях цялата Старшата на каторгата. Тръпки ме побиват, като видя ножове и разни остри неща — имам твърде много, което просто плаче за отрязване, ако ме разбирате.

— Нищо не можем да правим с тия, дето ги измисли Бейвдикт — каза Сънрайз. — Не и преди да слезем от тия баржи. А и тогава ще трябва да работим тайно. Шефа не иска някой да чуе за тях, нали разбирате?

— Но защо? — попита Суитлард.

— Щото, скъпа — провлече Ръмджъгс, — има други сапьори, нали? При Ловците на кости. Видят ли какво е измислил Бейвдикт, всички ще ги искат и докато се усетиш, всички прахове и смески са свършили и за нас нищо.

— Алчни копелета, ей!

— Тъй че внимавай да не казваш нищо, ясно? Дори когато работиш, искам да кажа.

— Разбрах те, Ръми. Нямай грижа за това — бездруго не мога една дума да кажа при всичките тия предложения за брак.

— И ти ли? Защо са толкова настойчиви тия, а?

— Деца — каза Сънрайз. — Искат деца, и то бързо.

— Че защо ще искат деца? — попита Суитлард.

Единственият отговор, който хрумна на Сънрайз, беше кофти и той се поколеба.

Ръмджъгс обаче се сети и въздъхна.

— Защото всички са сигурни, че ще умрат.

— Лошо. — Суитлард извади навито листо и го поднесе към фенера, полюшващ се до лявото й рамо. Щом краят задимя, го разпали и се отпусна. — Духове на бездната, почвам да се ядосвам.

— Кога за последен път си пила? — попита Ръмджъгс.

— От седмици вече не съм. Защо?

— И аз. Странно, как започват да се проясняват нещата.

— Странно, м-да.

Сънрайз се усмихна на себе си, като чу как Суитлард се опитва да говори в малазанския стил. „«М-да». Хубава дума. По-скоро цяло отношение, отколкото дума всъщност. С много значения при това. Малко като «да» и малко «е, майната му», и може би малко «всички сме заедно в тая гадост». Дума, която резюмира малазанците.“ Отпусна глава и въздъхна:

— М-да…

А двете кимнаха. Знаеше го и без да ги поглежда. „Стягаме се. Точно както Мъртвия Хедж каза, че ще стане. Точно така, м-да.“

— Ще се скапеш от мързел, войник. Хващай оня сандък там и ме последвай.

— Имам идея к-какво можеш да хванеш, старши сержант, и н-няма да ти трябва помощта ми при това.

Поурс се обърна рязко.

— Какво беше това? Безочливост? Неподчинение? Бунт?

— К-карай в-все така, старши, м-може и до к-кралеубийство да с-стигнем.

— Виж ти — измърмори Поурс, закрачи и застана пред едрия навъсен кучи син. — Не знаех, че си от устатите, ефрейтор. Кое отделение и кой ти е сержантът?

Дясната буза на войника се беше издула от нещо гадно — малазанците прихващаха отвратителни местни навици — и той се затрудни за миг, преди да каже:

— Осми легион, девета р-р-рота, четвърто о-о-отделение. Сержант Ф-Ф-Ф-Фидлър. Ефрейтор Тар, н-н-н-не на вашите услуги, старши сержант.

— Мислиш си, че имаш гръб ли, ефрейтор?

— Гръб? Аз съм едно ш-ш-ш-шибано дърво, а те са еднакви отвсякъде, пък и вие не сте в-в-ятърът, който ще ме и-и-и-здуха. Начи, както в-в-в-виждате, опитвам се тука да се събудя, щото ми идва с-с-с-смяната. Ако искате някой глупак да ви м-м-мъкне зле спечелената плячка, н-н-намерете си някой друг.

— Какво е това в устата ти?

— Рилиг м-м-му казват. Д’рас. Взимаш го, за да се събудиш б-б-б-ързо.

Поурс се вгледа в лъсналите очи на мъжа, отбеляза и внезапните резки тикове по лицето му.

— Сигурен ли си, че трябва да дъвчеш цялото парче, ефрейтор?

— Може и д-д-да сте п-п-п-рав тука.

— И-и-и-зплюй го, ефрейтор, преди да ти се е пръснала главата.

— Н-н-не м-м-мога, с-с-старши ш-ш-ш-ибаняк, с-с-с-къпо е.

Идиотът беше готов да се разпука като зърно върху нажежен камък. Поурс го стисна за врата и го натисна над перилото.

— Изплюй го бързо, глупак!

Чу храчене, последвано от раздрана кашлица. Коленете на ефрейтора поддадоха и Поурс задърпа силно, за да го задържи прав. Вгледа се продължително в очите му.

— Следващия път, ефрейтор, се постарай да слушаш, когато местните ти казват как да го използваш, ясно?

— Д-д-дъх на Г-г-гуглата!

Поурс го пусна и Тар се олюля.

— Хайде, върви и си направи двайсетте обиколки за всеки две, които прави партньорът ти. Но преди това — добави Поурс, — защо не ми помогнеш с онзи сандък?

— М-да. Леко, сър, леко. Момент. Глей сега.

Глупаците, които сами си правеха главите на каша, бяха най-лесната плячка, помисли си Поурс. Може би си струваше да вложи малко в този рилиг.

Двамата полукръвни д’рас се изтягаха при кърмата.

— Цялото? — попита единият и се ококори невярващо.

— Цялото — потвърди другият. — Просто го лапна и си тръгна.

— И къде е сега?

— Сигурно изгребва баржата с тенекиено канче. Течовете не се и надяват да го изпреварят.

Двамата се разсмяха.

Още се смееха, когато ефрейтор Тар ги намери. Влезе им отзад. По една ръка на колана на всеки. Ревнаха, когато ги дръпна нагоре, и изреваха още веднъж, когато изхвърчаха през кърмовото перило. Два шумни плясъка, последвани от писъци.

Съвсем ясно за неестествено изостреното зрение на Тар десетина крокодила бързо се събраха около тях. Беше забравил за тези гадини. Щеше да помисли за това по-късно.

Тревожният зов на месинговите камбани покънтя известно време и се утаи в нещо, което напомняше по-скоро траурен плач, преди да заглъхне.

Животът по реката беше гадна работа, гадна колкото може да е гадно гадното, но просто си беше така. Гигантските влечуги бяха достатъчно ужасни със зъбатите си челюсти, обаче местните моряци разправяха и за речните крави надолу по течението, не че речни крави звучеше особено плашещо, ако питаха Тар, дори да бяха с огромни рога и свински очи. Чул беше десетки объркващи описания при обиколките си, но само откъслечно, и бързо подминаваше, за да закачи от поредния чудат и несвързан разговор, задъхан и забързан като тропота на ботушите си по палубата. Бдителен патрул, м-да, никакво време за мотаене, никакво време за всички тия маловажни глупости. Крачиш покрай перилото и покрай перилото, обикаляш и обикаляш, и си беше съвсем добро упражнение, но трябваше да си облече ризницата и да си вземе и походната торба, и сгъваемия шанц може би, и да удвои скоростта май трябваше, просто за да опознае всички тия лица, дето изведнъж изскачаха пред него, да ги опознае отвътре и отвън, и имената им да научи, и дали обичат пушена риба и студена бира или топъл като пикня ейл и колко много боси крака, и ами ако някой вземе да го нападне точно тук и сега? На всичките щеше да им набие пирони в подбитите пети и щеше да си е съвсем сам и да води атаката, но това щеше да е съвсем добре, след като точно сега можеше да убие всичко, даже прилепите, щото те не бяха достатъчно бързи, нали така, поне не толкова бързи като тия малки парещи искри, дето гъмжаха навсякъде из мозъка му и влизаха и излизаха през ушите му и гледай сега! Марширува на колене, глей ти, то било лесно! А сега пък палубата се надигаше да го фрасне в носа, понеже няма и капка ум в главата, а само прилепи, само прилепи…

— Ще живее ли? — попита Бадан Грук.

— Е? Хът го г’едам май да, кухия фин.

— Добре. Дръж го под тия одеяла — не бях виждал човек да се поти толкова, все едно изцеждаш парцал. Давай му вода. Много, ама по малко.

— Н’дей ми снява хо да п’ая, жант! Н’го ли внам вехе, е?

— Добре, просто гледай да го изцериш. Сержант Фидлър няма да е доволен, ако чуе, че ефрейторът му е умрял под твоите грижи.

— Фибла а ходи на майната фи! Немош ма упуаши!

— Сериозно? Значи си идиот, Неп.

Бадан Грук огледа намръщено Тар. Някаква нова треска ли ги беше подгонила? Дано да не беше. Изглеждаше адски гадно и му напомняше за спазматичната треска, само че още по-лошо. Тук имаше почти толкова гадни болести и паразити, колкото в джунглите на Дал Хон.

Изсумтя и остави Тар на грижите на Неп Фъроу. Щеше да е по-щастлив, ако беше на една баржа със Синтър, дори с Кисуеър. Ефрейтор Ръфъл му беше подръка, но тя пък бе почнала игра на кокалчета и нощви с няколко тежки пехотинци и се беше запътила или към рязко повишаване на доходите си, или към сериозен бой. Тъй или иначе, щеше да си спечели врагове. Ръфъл си беше такава.

Все още не знаеше какво да мисли за тази армия, за тези Ловци на кости. Не можеше да намери нищо — нито един детайл, който да ги опише какво точно са. „Какво сме. Вече съм един от тях.“ Нищо особено славно нямаше в историята на тези легиони — беше се озовал в разгара на завоюването на Ледер и се беше оказало жалка работа. Когато зъбът е изгнил чак до корена, не е кой знае какъв подвиг да го извадиш. Може би беше справедлива война. Може би не. Имаше ли някакво значение? Един войник получава заповеди и се бие. Врагът носи хиляда маски, но всички те се оказват една и съща. Просто хора, застанали на пътя ти. Това уж трябваше да е достатъчно. Беше ли? Не знаеше.

Да е сред чужденци, приятели или не, оказваше някакъв натиск върху всеки малазанец тук. Предполагаше се, че тази армия трябва да има някаква форма, но все пак нещо се съпротивляваше на това, нещо у самите Ловци на кости, сякаш някакви скрити сили упорстваха срещу този натиск. „Ние сме и не сме, ще бъдем и няма да бъдем. Нима просто сме кухи в сърцевината си? Нима всичко започва и свършва с адюнктата?“ Е, не, едва ли. Просто хората бяха неспокойни, притеснени от цялото това незнание.

Кой беше врагът, който ги очакваше? Що за маска щяха да видят този път?

Бадан Грук не можеше да си спомни да е познавал някога човек, който съзнателно избира погрешното, злото — без съмнение такива хора съществуваха, онези, на които просто им беше все едно, и онези, които, доколкото знаеше, обичаха да носят тъмните одежди на злобата. Армиите обаче просто служеха и понякога служеха на тирани — кръвожадни кучи синове — и воюваха срещу свестни, честни хора поради страх или от интерес да се самосъхранят, както и поради алчност, ако щеш. Виждаха ли себе си като зли? А как не? „Но пък в колко кампании би могъл да се бие човек, ако е в такава армия? Колко, преди да започне да му се гади? В червата. В главата. Когато инерцията на всички тези завоевания започне да забавя, тогава какво?“

„Или когато твоята тиранична императрица те предаде?“

Никой не говореше за това и все пак Бадан Грук подозираше, че тъкмо то е парчето нащърбено желязо, заседнало в сърцето на Ловците на кости, а кървенето така и не спираше. „Направихме всичко, което поиска от нас. Адюнктата следваше заповедите й и ги изпълняваше. Съкрушихме въстанието, избихме водачите му и отново поставихме Седемте града под имперската пета. В името на реда и закона — и доволно усмихващите се търговци. Но всичко това беше без значение. Императрицата махна с пръст и коловете за главите ни бяха приготвени.“

Гневът горя само толкова. Колкото да всече кървава диря през империята на Ледер. И после угасна. Това „после“ беше сега. Какво имаха, с което да заменят този гняв? „Ние ще бъдем Незасвидетелстваните, каза тя. Трябва да се бием един за друг и за самите себе си, и за никой друг. Трябва да се бием за оцеляване, но това не може да ни сплоти — също толкова възможно е да ни разкъса.“

Адюнктата се придържаше към една ирационална вяра — в своите войници, в тяхната решимост. „Ние сме крехка армия и има достатъчно причини да е така. Онова парче желязо трябва да се извади, раната трябва да се зашие.“

„Далече сме от Малазанската империя, но носим името й с нас. Дори се наричаме така. Малазанци. Богове на бездната, няма измъкване от това, нали?“

Извърна очи от мастиленотъмната вода, която ги носеше, и огледа спящите си другари. Налягали по цялата палуба, неподвижни като трупове.

Бадан Грук надви трепета и се обърна отново към реката, където нищо не можеше да устои на течението задълго.

Беше стара история, толкова стара, че почти я беше забравил. Дядо му го заведе на кейовете на Малаз да ловят риба. „Гледай стръвта да е малка, момче. Има един демон на дъното на този залив. Понякога огладнява или може би просто се ядосва. Чувал съм за рибари, грабнати точно от този кей, тъй че слагай малка стръв и дръж водата под око.“ Старците живееха заради такива истории. Да плашат ококорените хлапета, докато малките им крачета се полюшват от ръба на кея, да се подсмиват на всички детски и детински надежди, а не е ли ловенето на риба тъкмо надежда?

Фидлър не си спомняше дали хванаха риба в онзи ден. Но пък надеждите потъват бързо, щом човек излезе от детството. Както и да е, за да избяга от пъстрата войнишка тълпа, беше намерил отнякъде корда и кука от гръбнак на морска котка. Сложи късче осолен бедерин за стръв и огъната пробита монета за примамка и пусна кордата зад баржата. Винаги съществуваше вероятността да закачи нещо гадно, някой от ония крокодили например, но не вярваше. Все пак се въздържа да провеси крака през борда. Не бяха най-добрата стръв.

След малко Балм дойде и седна до него.

— Закачи ли нещо?

— Едно-две предположения и ще улучиш.

— Странно, Фид, видях доста да подскачат преди малко.

— Понеже тъкмо се стъмваше. Утре по залез ще пусна нещо, което да прилича на муха. Намери ли някой от отделението си?

— Никой. Все едно някой ми е отрязал пръстите. Вече с нетърпение чакам да слезем на сушата.

— Винаги си бил калпав морски, Балм.

Далхониецът кимна.

— И още по-лош войник.

— Е, не казах това…

— Но съм си такъв. Притеснявам се. Обърквам се.

— Трябва ти само да ти посочат правилната посока и се справяш чудесно. Зъл и много опасен всъщност.

— М-да, докато се измъкна с бой от цялата каша. Ти си друг, Фид. Има го онова хладно желязо у теб, което прави мисълта ти бърза и ясна. Аз не съм нито горещ, нито хладен, виждаш ли. По-скоро съм като олово или нещо такова.

— Никой от отделението ти не се е оплаквал, Балм.

— Е, аз си ги харесвам и така нататък, обаче не мога да кажа, че са най-умните на света.

— Троутслитър и Детсмел като че ли имат достатъчно мозък.

— За имане — имат. Но не са умни. Помня като бях малък. В селото ни имаше едно момче, някъде на моите години. Винаги се усмихваше, дори когато нямаше за какво да се усмихва. И винаги си навличаше неприятности — вреше си носа навсякъде. Някое от по-големите момчета ще го спипа — веднъж видях как го удариха в лицето с юмрук, а той стои и му тече кръв и пак с оная проклета усмивка на лицето. Както и да е, един ден си напъха носа където не трябва — никой изобщо не приказваше какво е било, но го намерихме мъртъв зад една колиба. Всичките му кости бяха натрошени. А на лицето му, цялото в кръв, беше оная усмивка.

— Виждал ли си някога маймуни в клетка, Балм? Не може да не си виждал. Онази усмивка, която си виждал непрекъснато, е било страх.

— Знам го вече, Фид, няма нужда да ми го казваш. Работата е, че Троутслитър и Детсмел ме подсещат за онова момче, както винаги се забъркват в неща, в които не бива. Имат достатъчно мозък, за да са любопитни, но не са достатъчно умни, за да са предпазливи.

— Опитвам се да се сетя за някой войник в моето отделение, който да отговаря на това описание — изсумтя Фидлър. — Май у тях трудно може да се намери много мозък, освен може би Ботъл — но той е достатъчно умен, за да си трае. Поне така мисля. Засега де. Колкото до останалите, те обичат нещата да са прости, а ако не са, просто побесняват и чупят нещо.

— Добро отделение си имаш, Фид.

— Стават.

Внезапно дръпване и той започна да намотава кордата.

— Не се бори много, не може да е много голямо.

След малко двамата се вторачиха в уловената риба — не много по-голяма от самата стръв, но с много зъби.

— Виж, усмихва се! — изсумтя Балм.

Беше късно и Брис Бедикт мислеше да си ляга, но по лицето на ординареца личеше, че вече е изтърпял една тирада.

— Добре, да влезе.

Ординарецът се поклони и заотстъпва заднешком с явно облекчение, обърна се изрядно кръгом до копринената завеса й се измъкна навън. След малко Брис чу тропот на ботуши по голите дъски на коридора, водещ към личната му каюта, въздъхна, стана от походния стол и нагласи наметалото на раменете си.

Атри-Цеда Араникт отдръпна завесата и влезе. Беше висока, някъде в края на тридесетте, макар дълбоките бръчки около устата — от цял живот дъвчене на ръждивец — да я състаряваха. Но пък някак си й отиваха. Избелялата й от слънцето права кафява коса висеше свободно. Униформата й стоеше зле, но пък не бе имала време да свикне с нея — Бъг я беше намерил в последния си лов на потенциални Цеда. Беше се наела на работа като слугиня в едно домакинство в Трейт, град, пострадал ужасно в началото на едурското нашествие. Най-голямата й дарба беше в лечителството, макар Бъг да беше уверил Брис, че притежава потенциал и за други магии.

До този ден впечатлението на Брис за нея бе като за изключително кисела и необщителна жена, тъй че въпреки късния час се усети, че я гледа с искрен интерес.

— Атри-Цеда, какъв е този толкова спешен въпрос?

Тя като че ли се обърка за миг, сякаш не бе очаквала да получи тази аудиенция.

— По-добре… Извинявам се, искам да кажа, трябва да видите сам. Ще позволите ли?

Озадачен, Брис кимна.

— Проучвах лабиринтите — малазанския подход към магията. Оказва се много по-… елегантен. — Докато говореше, тя бръкна в малката кожена кесия на колана си и извади шепа зърниста пръст. — Вижте, сър.

— Какво да видя, Араникт? Най-обикновена пръст.

Раздразненото й намръщване му допадна.

— Погледнете по-внимателно, сър.

Той погледна. И видя как зрънцата улегнаха, улегнаха още… не, пръстта се движеше.

— Омагьосали сте тази шепа пръст? Ъъ, браво, Атри-Цеда.

Тя изсумтя недоволно, след това се смути и каза:

— Моля да ме извините, командире. Явно не обясних достатъчно яс…

— Все още не сте обяснили нищо.

— Извинете, сър. Помислих си, че ако не ви го покажа, няма да ми повярвате…

— Араникт, вие сте моя Атри-Цеда. Не бихте ми служили добре, ако не ви вярвах. Всъщност тази мърдаща пръст е изключително интересна.

— Не, сър. Не сама по себе си. Всеки малазански маг би могъл да постигне това с едно щракване с пръсти. Фактът е, че не аз съм източникът на това.

— О, а кой тогава?

— Не знам. Преди да се качим, сър, бях застанала до водата — имаше едно люпило водни змии и гледах как малките плъзват в тръстиките — живите същества ме интересуват, сър. И забелязах нещо в калта, където бяха изпълзели влечугите. Части от нея се движеха, мърдаха, както виждате тук. Естествено, заподозрях, че е някакво насекомо или мекотело, тъй че бръкнах…

— С гола ръка? Благоразумно ли е?

— Вероятно не, след като целият бряг гъмжи от тинести твари, но виждах, че това е различно. Все едно, сър, не намерих нищо. Но калта в шепата ми буквално кипеше като оживяла.

Брис отново погледна пръстта в свитата й шепа.

— И това ли е странното вещество?

— Да, сър. И точно тук се намесват малазанските лабиринти. Нарича се симпатично свързване. По-точно, с тази шепа пръст мога да намеря други като нея.

— По реката?

Очите им отново се срещнаха и отново нейните се извърнаха смутено — и Брис с изумление осъзна, че Араникт е свенлива. Стана му някак по-близка при тази мисъл и го обля вълна на съчувствие, топла като милувка.

— Сър, започна там — тъй като съм нова в този вид магия, — но после се разпространи, навътре в сушата, и можех да усетя местата на най-силното му проявление — тази вряща сила в земята имам предвид. В кал, в пясъци, обхватът е огромен, сър. Но най-много е в Пустинните земи.

— Разбирам. И какво могат да означават тези вълнения според теб?

— Че нещо започва, сър. Но трябва да поговоря с някой от малазанските магове — те знаят много повече от мен.

— Атри-Цеда, ти едва си започнала да проучваш малазанските лабиринти и въпреки това си разширила чувствителността си чак до Пустинните земи. Вече разбирам защо Цеда те цени толкова. Утре сутринта ще те прехвърлим на някоя малазанска баржа.

— Може би при Иброн или Уидършинс…

— Отдельонни магове? Не, Атри-Цеда. Харесва ли ви, или не, вие сте моят еквивалент на Висш маг. Съответно прилягащият ви контакт сред Ловците на кости е с техния Висш маг, Адефон Бен Делат.

Тя пребледня. Коленете й се огънаха.

Брис едва успя да я хване, за да не падне. Беше изгубила съзнание.

— Грантос! Бързо доведи лечител!

Пръстта се беше пръснала по рогозката и с крайчеца на окото си Брис долови смътно движение. Зрънцата се събираха на купчинка. Стори му се, че успя да различи смътни фигури вътре, преди всичко да се разпадне и да започне отново да се събира.

Араникт се оказа по-тежка, отколкото бе очаквал. Погледна лицето й, леко разтворените устни, после отново викна към завесата:

— Грантос! Къде си, в името на Блудния?

17.

Достигнах възраст, когато младостта сама по себе си е красота.

Кратък сборник с противни мисли

(интерлюдия)

Лудостта на Готос

Костите на ритена лежаха върху ложе от блещукащи люспи, сякаш в смъртта си съществото бе разстлало килима си от гущерска кожа, разгънало я беше върху твърдите кристали по безжизненото дъно на Стъклената пустиня: място, където да легне, последното гнездо за последната му нощ. Гущерът-вълк беше умрял сам, а звездите, видели отгоре сцената на самотното му поражение, не бяха мигнали. Нито веднъж.

Никакъв вятър не бе дошъл да разпръсне люспите и неумолимото слънце беше оглозгало отровното месо по костите, а след това беше избелило и излъскало тези кости до фин златист блясък. Нещо опасно имаше в тях и Бадале стоя дълго, взряна в жалките останки и съвсем неподвижна, освен когато не духаше мухите, накацали по раничките на устата й. Кости като злато, съкровище, прокълнато със сигурност.

— Алчността носи смърт — прошепна тя, но гласът секна и звуците, които излязоха, сигурно бяха неразбираеми дори за Садик, който стоеше до нея.

Крилете й бяха изсъхнали, изгорени до чуканчета. Летенето бе само спомен, покрит с тънък слой пепел, и тя не можеше да намери в себе си нищо, с което да оправдае почистването. Отминали триумфи заглъхваха в далечината. Зад нея, зад тях, зад всички тях. Но спускането й не беше свършило. Знаеше, че скоро ще запълзи. А накрая да лази като изсъхващ червей, да се гърчи безцелно и да прави безсмислени жестове. След това щеше да дойде вцепенението на пълното изчерпване.

Трябваше да е видяла някога такъв червей. Трябваше да е клекнала до него, както правят децата, за да наблюдава по-добре жалките му усилия. Измъкнат навън от своя уютен тъмен свят от някой жесток клюн навярно, а после изтърван във въздуха, в полета, и паднал върху твърдата неподатлива повърхност — каменна плоча, да, от онези по лъкатушещата пътека в градината. Накълван, заслепен от жарката слънчева светлина, червеят можеше само да се моли на каквито там богове му се искаше да съществуват. Блаженството на влагата, нишката, по която да се вмъкне пак в меката почва, внезапно изсипалата се над него шепа сладка пръст или протегналата се надолу ръка на някое милостиво божество, издърпала го към спасението.

Сигурна беше, че е гледала как се бори. Но не можеше да си спомни дали бе направила нещо друго, освен да гледа. Децата още от съвсем малки разбират, че да не правиш нищо е израз на власт. Неправенето на нищо е избор, набъбнал от всемогъщество. Божествен избор всъщност.

И точно това, разбираше сега тя, бе причината боговете да не правят нищо. Доказателство за всемогъществото им. В края на краищата да действаш означава да оповестиш съществуването на ужасни ограничения, защото разкрива, че първо действа случайността. Злополуките бяха точно това — събития извън волята на боговете — и единственото, което те можеха да направят в отговор, бе да се опитат да поправят последствията, да променят естествения ход. Да действаш следователно беше признание за погрешимост.

Тези идеи бяха сложни, но и ясни също така. Остри като кристалите, стърчащи от земята под краката й. Бяха решителни в улавянето на слънчевите лъчи и разсичането им на съвършени късчета, за да докажат, че дъгите не са мостове в небето. И че не предстои никакво спасение. Змията се бе превърнала в червей, а червеят се гърчеше по нажежения камък.

Децата не предлагаха помощ. Преструваха се на богове. Отците правеха същото: дори не мигваха, когато децата ги умоляваха за храна, за вода. Знаеха какво е скръб и затова не правеха нищо, а нямаше храна и нямаше вода, и сладката хладна пръст беше спомен, покрит с тънък слой пепел.

Тази сутрин Брейдерал каза, че видяла високи странници, стояли под изгряващото слънце. Стояха така, каза, върху опашката на ребърчатата змия. Но да гледаш в онази посока означаваше да ослепееш. Можеха или да повярват на Брейдерал, или да не й повярват. Бадале предпочете да не й повярва. Никой от Квидаторите не ги беше преследвал, дори Отците отдавна си бяха отишли, както и ребърчатите и всички, които се хранеха с мъртво и умиращо месо, освен елитрите — които можеха да долетят от цели левги. Не, ребърчатата змия пълзеше сама по Стъклената пустиня, а боговете гледаха отгоре и не правеха нищо, за да покажат точно колко всемогъщи са.

Но тя можеше да отвърне със собствената си сила. Това бе сладката истина. Можеше да ги види как се гърчат в небето, как изсъхват под слънцето. И избра да не им се моли. Избра да не казва нищо. Когато се понесе през небесата, се беше зареяла близо до тези богове, свежа и волна като току-що полетяло птиче. Беше видяла дълбоките бръчки около угрижените им очи. Беше видяла дълбоко врязаните дири на техния нарастващ страх и отчаяние. Но никое от тези чувства не беше дар за техните поклонници. Лицата им бяха лица на самообсебени. Това знание се оказа огън. Пера пламнаха. И тя закръжи надолу в безумна спирала, оставяше подир себе си диря дим. Изригваща болка, истини, разкъсали плътта й. Гмурна се през облаци от елитри, оглуша от съскащия рев на крилете. Видя ребърчатата змия, изпънала се над искрящо море, видя — стъписана — колко къса и тънка е станала.

Отново си помисли за боговете, вече високо над нея. Лицата им не бяха по-различни от собственото й лице. Боговете бяха също толкова отчаяни като нея. Също като нея се скитаха из пустиня, без да има къде да отидат.

„Отците ни прогониха. Децата им омръзнаха.“ Вече вярваше, че бащите и майките на боговете също са ги прогонили, изхвърлили са ги в пустото небе. А през цялото това време далече долу хората си пълзяха в своите кръгове и отвисоко никой не можеше да проумее шарките. Боговете, които се опитваха да ги проумеят, полудяваха.

— Бадале.

Тя примига да прочисти очите си от прашните облаци, които плуваха в тях, но те се върнаха. Дори боговете, знаеше вече тя, бяха заслепени от прашните облаци.

— Рут.

Лицето му бе като на старец, сбръчкано от полепналата прах. Хелд бе в пъстрото одеяло. Очите на Рут, мътни вече от толкова време, че Бадале мислеше, че винаги са били такива, сега бяха блеснали. Сякаш някой ги беше облизал.

— Много умряха днес — каза тя. — Можем да ядем.

— Бадале.

Тя издуха мухите.

— Имам стихове.

Но той поклати глава.

— Аз… не мога да продължа.

Квидаторите не си отиват никога

и това е лъжата, с която живеем.

Те вървят подир нас

до края.

Ядат опашката ни.

Но ние сме сенки върху стъкло

и слънцето ни тегли напред.

Квидаторите имат въпроси,

но ние изяждаме

отговорите.

Той се вторачи в нея.

— Значи тя е права.

— Да, Брейдерал е права. Тя има нишки в кръвта. Рут, тя ще ни убие всички, ако й позволим.

Видя, че е готов да заплаче.

— Не, Рут. Недей.

Лицето му се сгърчи.

Тя го хвана, докато се свличаше, задържа го и някак си намери силата да го изправи. Той трепереше и хлипаше.

Вече и той беше прекършен. Но не можеха да си позволят това. Тя не можеше да го позволи, защото ако той се прекършеше, Квидаторите щяха да ги вземат всичките.

— Рут. Без теб Хелд е нищо. Слушай. Аз летях високо — имах криле, като боговете. Стигнах толкова високо, че можах да видя как се извива светът, както ни разказваха старите жени, и видях… Рут, чуй… видях края на Стъклената пустиня.

Но той поклати глава.

— И още нещо видях. Видях град, Рут. Град от стъкло — ще го намерим утре. Квидаторите няма да идат там — страх ги е от него. Градът… те знаят за него от легендите си, но са престанали да вярват в тези легенди. И той вече е невидим за тях. Можем да се спасим от тях, Рут.

— Бадале… — Гласът му бе приглушен, шепнеше по кожата и костите на шията й. — Не ми се предавай. Ако и ти се предадеш, аз няма да… няма да мога да…

Беше се предала отдавна, но нямаше да му го каже.

— Тук съм, Рут.

— Не. Не… Исках да кажа… — Отдръпна се и се втренчи в очите й. — Не полудявай. Моля те.

— Рут, не мога вече да летя. Крилете ми изгоряха. Но няма нищо, успокой се.

— Моля те. Обещай ми, Бадале. Обещай!

— Обещавам, но само ако ти обещаеш, че няма да се предадеш.

Той кимна колебливо. Самообладанието му бе изтъняло и напукано като изгорена кожа. „Няма да полудея, Рут. Не разбираш ли? Имам силата да не правя нищо. Имам всичките сили на един бог.“

„Ребърчатата змия няма да умре. Не е нужно да правим нищо, само да продължаваме да вървим. Летях дотам, където слънцето залязва, и ти казвам, Рут, вървим към огън. Красив, съвършен огън.“

— Ще видиш — каза му тя.

До тях стоеше Садик. Гледаше и запомняше. Врагът му беше прахта.

Каквото е, беше. Илюзии за промяна се трупат, навявани от вятъра в деретата, между камъни и оголените корени на отдавна мъртви дървеса. Историята профучава отгоре, както е правила винаги, и всичко, което е ново, намира стари форми.

Там, където се бяха издигали грамади от лед, сега личаха рани в земята. Долини носеха теченията на призрачни реки и вятърът странстваше по пътеки от топлина и студ, за да донесе обрата на всеки сезон.

Това знание носеше мъчителна болка, като нажежен нож, забит в сърцето. Раждането бе само повторение на онова, което си е отишло. Внезапната светлина бе завръщането на мига на смъртта. Безумието на борбата беше без начало и без край.

Пробуждането на тези мисли изтръгна раздран хлип от окаяната изгнила фигура, която изпълзя от корените на рухнала топола върху стария волски хомот. Фигурата се надигна и се изправи, огледа се, сивите кухини под ръба на челото събраха откъслечните подробности във форми и смисъл. Широка плитка долина, далечни хребети, обрасли с папрат и огненочервен храст. Сивокрили птици, прелитащи над склоновете.

Въздухът миришеше на пушек и носеше вкус на клане. Може би някое стадо бе подгонено, за да се хвърли от ръба на стръмнина. Може би купища трупове гъмжаха от личинки и мухи и това бе източникът на ужасното несекващо бръмчене. Или бе нещо по-сладко? Спечелил ли беше светът спора? Беше ли тя вече призрак, завърнал се, за да се надсмее на заслужения провал на своята раса? Щеше ли да намери някъде наблизо последните разложени останки от своя народ? Горещо се надяваше на това.

Беше наречена Горчивия извор на езика на клана Бролд, Лера Епар, име, което заслужено си беше спечелила заради ужасните престъпления, които бе извършила. Беше единственото цвете между всички полски цветя, чийто мирис бе смъртоносен. Мъже бяха прокуждали жените си, за да я отскубнат като своя. Всеки път си беше позволявала да я откъснат — виждаше в очите на всеки онова, което искаше да види: че я цени над всички други и особено над женската, която е изоставил, и затова мислеше, че любовта им ще е ненакърнима. Преди любовта да се обърка, преди да се окаже най-слабата връзка от всички. А после идваше друг, със същия жаден плам в очите, и тя си мислеше: „Този път е различно. Този път, сигурна съм, любовта ни е неимоверно силна.“

Всички бяха съгласни, че тя е най-умната във всички кланове на Бролд. Не беше плитко същество, не, умът й се гмуркаше до най-мрачни дълбини. Беше онази, която копаеше надълбоко в гибелните житейски рискове, която говореше за проклятието, каквото бе пламващата искра на разума. Намираше проникновение не в пропуканите в огъня раменни кости на елен, а в трепкащите отражения на лица в езерца, в извори и в кратуни — лица, които познаваше добре като свои братя и сестри. Като близки, да, но и повече. Знаеше, че подробностите, отличаващи всяко едно от всички други, са илюзии, служещи за бързо разпознаване, но за нищо друго. Под тези подробности, разбираше тя, всички бяха едни и същи. Нуждите им. Страстите им. Страховете им.

Бяха я смятали за велика ясновидка, притежателка на дарена от боговете мощ. Но истината беше, и това тя го знаеше с абсолютна сигурност, че в прорицанията й нямаше никаква магия. Искрата на разума не пламваше спонтанно сред тъмните води на първичното чувство. Нито беше изолирана от другите. Горчив извор разбираше твърде добре, че искрите се раждат от скрити огньове — от низа огнища на самата душа, всяко огнище посветено на прости, непроменими истини. Едно за всяка нужда. Едно за всяка страст. Едно за всеки страх.

Щом я споходи това проникновение, разгадаването на бъдещето на нейните ближни стана лесна задача. Разумът поднасяше илюзията за сложност, но зад всичко това…

„Зад всичко това ние сме прости като бедерините, прости като ай, като ранаг. Съешаваме се, зъбим се и оголваме гърлата си. Зад очите ни нашите мисли могат да горят ярко с любов или да помръкват с гнилото на ревността. Търсим обкръжение, за да намерим своето място в него, и ако това място не е на върха, всичко, което намираме, ни оставя недоволни, отравя сърцата ни.“

„В обкръжение сме способни на всичко. На убийство, на измяна. В обкръжение изобретяваме ритуали, които да потушат всяка искра, да яхнат мътната вълна на чувството, да станем отново невиждащи и безгрижни като зверовете.“

„Аз бях мразена. Бях боготворена. А накрая, сигурна съм, бях убита.“

„Лера Епар, защо се събуди отново? Защо се завърна?“

„Бях прахта по земята, бях спомените изгубени.“

„Ужасни неща правех някога. Сега стоя тук, готова да им го направя на всички… Отново.“

Беше Горчивия извор, от Бролд Имасс, и нейният свят от лед и същества с бяла козина си бе отишъл. Тръгна. Боздуганът от кремък и челюстна кост се полюшваше в едната й ръка. Пожълтялата кожа от бяла мечка бе провиснала от раменете й.

Беше и красива някога. Но времето никога не е милостиво.

Надигна се от калта до пълната с вода дупка и отърси от себе си черни корени, рибешки люспи и безформени буци глина и пясък. Устата зейна, челюстите се разтвориха широко и той нададе беззвучен вой.

Беше тичал право към тях. Трима Ловци К’елл, които извърнаха глави, за да го погледнат. Бяха застанали над труповете на жена му и двете му деца. Телата щяха да отидат при изкормения леш на другите зверове, паднали в техния лов. Една антилопа и една сърна. Мъжкарите на падналите тревопасни не се бяха опълчили на убийците им. Бяха избягали. Но този, този мъжки Имасс, който изрева бойния си вик и се втурна към тях с вдигнато копие, той явно беше луд. Беше готов да даде живота си за нищо. Ловците К’елл не разбраха.

Посрещнаха атаката му с плоското на мечовете си. Прекършиха копието му и го пребиха до несвяст. Не искаха месото му, понеже бе омърсено с лудостта му.

Така свърши първият му живот. В прераждането си беше мъж, лишен от любов. И беше сред първите, пристъпили да прегърнат Ритуала на Телланн. Да прогони спомените от предишни животи. Такъв бе дарът, толкова скъп, тъй съвършен.

Беше се вдигнал от калта, призован отново — но този път бе различно. Този път помнеше всичко.

Калт Урманал от Оршайн Т’лан Имасс стоеше затънал до пищялите в калта, отметнал глава, и виеше без звук.

Ристале Ев се беше присвила върху купчина мокра глина на двайсет крачки от Калт. Разбираше го. Разбираше всичко, което го беше обзело. Тя също се бе събудила обладана от всичко, което бе мислила, че е изгубено отдавна, тъй че сега гледаше Калт, когото бе обичала винаги, дори по времето, когато ходеше като мъртвец с пепелта на скръбта на дебел пласт по лицето; и в предишни времена, когато таеше ревнива омраза към жена му, когато се молеше на всички духове за нейната смърт.

Възможно бе неговият вой никога да не секне. Възможно бе, докато се вдигаха и събираха в неверието си за своето възкресение — докато разкрият онзи, който тъй жестоко ги бе призовал, — да се наложи да го остави тук.

Макар да беше безгласен, воят му оглушаваше ума й. Ако не спреше, лудостта му щеше да зарази всички.

Последния път, когато оршайните бяха тръгнали по земята, беше на място далече оттук. С останалите само три разбити клана — едва шестстотин и дванайсет воини и трима увредени гадатели на кости, бяха избягали от Шпиловете и се разпаднаха на прах. Вдигнали се бяха високо над ветровете и бяха пренесени на половин свят разстояние — нямаше и мисъл за връщане към костта и изсъхналата плът, — за да се утаят накрая в дълга десетки левги ивица.

Тази земя, знаеше Ристале Ев, не беше непозната за Имасс. Не беше непозната и за К’Чаин Че’Малле, както ясно показваше терзанието на Калт. Какво правеха тук?

Калт Урманал се свлече на колене и викът му заглъхна, но остави кънтящ ек в черепа й. Тя се изправи и се подпря на предлагащата здрава, утешителна опора дръжка на копието от вкаменено дърво. Това завръщане беше безсъвестно — определение, което знаеше, че нямаше да даде без спомените си, — да, безсъвестно завръщане към онова време на сурова, възхитителна тленност, изпълнена с ужасните си грехове на любов и страст. Усещаше как собственият й гняв се надига като разтопената кръв на земята.

Отвъд водната яма зърна три приближаващи фигури. Т’лан Имасс от Оршайн. Гадатели на кости. Може би щяха да успеят да съберат някои отговори.

Бролос Харан открай време беше едър, дори костите на тялото му, сега ясно очертани под стегнатата изсъхнала кожа, изглеждаха необичайно здрави. Ясните му, почти кристалносини очи, дали му името му, си бяха отишли отдавна, разбира се, и на тяхно място се виждаха спаружените останки, потъмнели и безжизнени. Червената му коса се вееше като зацапана с кръв паяжина над сиво-кафявата кожа от емлава, загърнала раменете му. Съсухрените му устни оголваха плоски яки зъби с цвета на груба мед.

Вляво от него беше Илм Абсинос, тънка и висока, загърната със сивите люспи на енкар’ал, черната й коса стегната със змийски кожи. Змийската тояга в кокалестите й длани сякаш се гърчеше. Вървеше с леко накуцване заради стара рана в бедрото.

Улаг Тогтил беше широк като Бролос Харан, но по-висок от Илм Абсинос. Беше пришълец в клановете на Оршайн, мелез, роден сред първите племена на Трелл. Беше дошъл в стана на Кебрале Кориш, обект на напрегнато любопитство, особено сред жените. Да, чужденците можеха да дойдат сред Имасс и ако приемеха живота им и не се развихреше някакво насилие, можеха да си устроят свой дом и да престанат да са чужденци. Така бе станало и с Улаг.

Във войните с Ордена на Червения шарф той се беше доказал като един от най-могъщите гадатели на кости сред оршайните. Щом го видя сега, Ристале Ев се почувства спокойна, уверена — сякаш дори само той можеше да направи нещата такива, каквито бяха някога.

Не можеше. Беше пленен в Ритуала като всички останали.

Улаг заговори пръв:

— Ристале Ев, Калт Урманал. Привилегия е за мен, че най-сетне намерих двама от своя клан. — Думите бяха придружени от лек жест на огромната ръка. — От изгрев-слънце съм тежко отруден под натиска на тези двама танцуващи в облаците, чиято несекваща радост се оказа непосилно бреме.

Ако можеше да се засмее, Ристале щеше да го направи. Образът на танцуващи в облаците толкова нелепо прилягаше на тези две вгорчени същества, че щеше да се посмее добре. Но беше забравила как.

— Улаг, знаеш ли истината за това?

— Крайно неуловим заек. Скача и се стрелва встрани, избягва всеки хвърлен с прашката камък. Прелита над клопките и помръдва уши при всяка стъпка. Пробягах достатъчно кръгове, без да мога да го докопам, да усетя разтуптяното му сърчице, уплашения му трепет.

— Инистрал Оуван ни очаква — заговори Илм Абсинос. — Ще се съберем повече на връщане. Не беше толкова отдавна, когато вървяхме за последен път. Малцина трябва да са се изгубили, ако изобщо има такива.

Бролос Харан — беше се загледал на юг — каза:

— Ритуалът е нарушен. И все пак не сме освободени. Надушвам в това мръсния дъх на Олар Етил.

— Вече го каза — сряза го Илм Абсинос. — И все пак, колкото и да предъвкваш едни и същи думи, няма никакво доказателство.

— Не знаем кой ни е призовал — въздъхна Улаг. — Любопитно е, но сме затворени към нея или него. Все едно стена от сила стои между нас и може да бъде разбита само от другата страна. Призовалият трябва да избере. Дотогава трябва просто да чакаме.

Едва сега Калт Урманал заговори:

— Никой от вас не разбира нищо. Водите са… препълнени.

Единственият отговор на това бе мълчание.

Калт изръмжа, обзет от нетърпение към всички тях. Все още стоеше на колене, сякаш нямаше никакво желание да се изправи. Вместо това посочи.

— Там. Идва още някой.

Ристале и другите се обърнаха.

Внезапно обзелото ги вълнение беше почти осезаемо.

Носеше жълто-бялата кожа на бролд, мечката на снеговете и леда. Косата й беше лъскаво черна, лицето й широко и плоско, кожата — мътно тъмен кехлибар. Ямите на очите й бяха скосени. Птичи нокти на някакво дребно същество бяха пришити в бузите й.

„Т’лан Имасс, да. Но… не от нашите кланове.“

Три остри харпуна бяха стегнати на гърба й. Боздуганът, който носеше в едната си ръка, бе изработен от бедрената кост на някакво животно, с набити по него нащърбени остриета от зелен риолит и бял кварц.

Спря на петнайсет крачки от тях.

Илм Абсинос посочи с тоягата си.

— Ти си гадателка на кости, но не те познавам. Как е възможно това? Умовете ни бяха слети при Ритуала. Нашата кръв изтъка хиляди по хиляди нишки. Ритуалът те обявява за наша родственичка, Т’лан Имасс. Кой е твоят клан?

— Аз съм Ном Кала…

Бролос Харан я прекъсна:

— Не знаем тези думи.

Самото признание беше стъписващо за оршайните. Беше всъщност невъзможно. „Езикът ни е мъртъв като нас самите.“

Ном Кала кривна глава и каза:

— Вие говорите на Старата реч, тайния език на гадателите на кости. Аз съм от Бролд Т’лан Имасс…

— Няма кланов вожд, който да претендира за името на бролдите!

Тя го изгледа някак замислено, след което отвърна:

— Нямаше кланов вожд, който да носи името Бролд. Всъщност нямаше никакъв кланов вожд. Нашият народ се управляваше от гадателите на кости. Клановете Бролд бяха победени в Тъмната война. Ние се Събрахме. Имаше Ритуал…

— Какво!? — викна Илм Абсинос. — Друг Ритуал на Телланн?!

— Провалихме се. Бяхме вдигнали стан под стена от лед, стена, която стигаше чак до небесата. Бяхме нападнати…

— От Джагът ли? — попита Бролос.

— Не…

— К’Чаин Че’Малле?

Тя само завъртя глава.

Вятърът простена.

Сива лисица пристъпи предпазливо сред тях, подуши въздуха и затича към водата. Розовият език се изпъна, лоченето й загъделичка въздуха.

Калт Урманал вдигна ръце и закри очите си. Ристале се извърна — не можеше да гледа това.

— Не! — каза Ном Кала. — Господството и на едните, и на другите отдавна бе отминало. — Помълча за миг, после добави: — Мнозина от нас поддържаха, че врагът, който притиска народа ни, са човешките същества — нашите наследници, нашите съперници в начина на живот. Ние, гадателите на кости — тримата, които останахме, — знаехме, че това е не повече от полуистина. Не, бяхме притиснати от самите себе си. От лъжите, които си казвахме едни на други, от лъжливите утешения на легендите ни, на историите ни, на самите ни вери.

— Защо опитахте Ритуала на Телланн тогава? — попита Улаг.

— Само трима сте били! Как сте могли да се надявате, че ще успеете? — възмути се Илм Абсинос.

Ном Кала впи погледа си в Улаг.

— Кръв на Трелл, очите ми се радват да те видят. Да отговоря на въпроса ти: казано е, че никакъв спомен не надживява Ритуала. Смятахме това за справедливо. Казано е също така, че Ритуалът носи проклятието на безсмъртието. Това също намирахме за справедливо.

— Тогава срещу кого водехте война?

— Срещу никого. Омръзнало ни беше да воюваме, кръв на Трелл.

— Тогава защо просто не избрахте смъртта?

— Прекъснахме всякакви клетви към духовете — бяхме ги лъгали твърде дълго.

Лисицата вдигна глава, очите й изведнъж се разшириха, ушите щръкнаха. После затича с леки стъпки покрай езерцето, шмугна се под някакъв храст и изчезна.

Колко време изтече, преди някой да изрече дума? Ристале не можеше да е сигурна, но лисицата се появи отново, с мармот в челюстите, и мина толкова близо покрай Ристале, че тя можеше да я погали по гърба. Ято птичета кацна на разкаляния бряг. Шаран изпляска в плитчините.

— Духовете умряха, когато умряхме ние — каза шепнешком Илм Абсинос.

— Нещо, което умира за нас, не е непременно мъртво — отвърна Ном Кала. — Нямаме тази сила.

— Какво означава името ти? — попита Улаг.

— Капещ нож.

— Как се провали Ритуалът?

— Стената от лед се срути върху нас. Всички умряхме мигновено. Поради това Ритуалът не бе довършен. — Помълча и добави: — Предвид последвалата забрава провал изглеждаше разумно предположение — бяхме способни да правим предположения. Но сега изглежда, че сме били в грешка.

— Преди колко време? — попита я Улаг. — Знаеш ли?

Тя сви рамене.

— Джагътите си бяха отишли преди сто поколения. К’Чаин Че’Малле бяха заминали към източните земи двеста поколения преди това. Търгувахме с джхеките, а след това с Кринан Оул и колонистите от империята на Дессимбелакис. Следвахме леда в последното му отдръпване.

— Колко от вас ще се върнат, Капещ нож?

— Другите двама гадатели на кости са се пробудили и в момента идват насам. Лид Гер — Кисел камък. И Епар — Горчив извор. От народа ни — все още не можем да кажем. Може би всички. Може би никой.

— Кой ни призова?

— Кръв на Трелл, това е наша земя. Чухме ясно нейния зов. Вие не можете ли? Призовани сме, Т’лан Имасс, от Първия меч. Легенда сред Бролд, която, изглежда, не е била лъжа.

Улаг беше стъписан.

— Онос Т’уулан? Но… защо?

— Призовава ни под знамето на мъстта — отвърна тя — и в името на смъртта. Мои нови приятели, Т’лан Имасс тръгват на война.

Ятото се понесе във въздуха като шатра, откъсната от въжетата си. В меката глина останаха само мънички разпилени дири.

Горчив извор крачеше бавно към другите Т’лан Имасс. Пустата земя я задушаваше. „Когато всичко си отиде, подобава да бъдем прокълнати със завръщане, безжизнени като света, който сме създали. Все пак… надмогнала ли съм измяната? Престанала ли съм да робувам на надеждата? Ще вървя ли отново по старите отъпкани пътеки?“

„Животът е свършил, но уроците остават. Животът е свършил, но капанът все още ме държи здраво. Това е смисълът на завещанието. Това е смисълът на справедливостта.“

Каквото беше, е.

Вятърът бе настойчив, дърпаше опърпаните ивици плат, оръфаните краища на кожените каишки, разчорлените кичури коса. Стенеше, сякаш търсеше гласа си. Но безжизненото същество Ток-младши оставаше безмълвно и непроменливо сред обкръжилия го живот.

Сеток се смъкна на схванатите си крака и зачака. Двете момичета и странното момченце се бяха сгушили наблизо и спяха дълбоко.

Спасителят им ги беше отнесъл на левги от територията на сенаните, на североизток през хълмистата прерия. Конят под тях не бе издал нито един от обичайните за кон звуци. Нито едно пръхтене, никакво цвилене, дъх дори. Нито веднъж не беше дръпнал юздечката или навел глава да скубне трева. Накъсаната му кожа бе суха и изобщо не потръпваше от големите обезсърчени мухи, докато възлестите му мускули се напрягаха и копитата кънтяха по твърдата земя. Сега стоеше неподвижно под неподвижния си ездач.

Трябваше им вода. Трябваше им храна. Не знаеше къде са. Близо до Пустинните земи? Може би. Струваше й се, че може да различи верига хълмове или планини на изток, прашна гримаса от скали, блещукащи през вълните зной. Докато се полюшваше в седлото зад Ток, беше потъвала и излизала от сънища, накъсани видения за запустял чифлик, животинска смрад и викащи момчета. Лицето на едно — стори й се, че го познава — беше разкривено от страх, а след това изведнъж се изопна във внезапна решимост. Лице, преобразило се за миг като на човек, виждащ смъртта. Нищо не можеше да е по-ужасяващо от такава гримаса у толкова младо същество. Сънуваше деца, но не тези деца тук, нито баргастки деца. Понякога сякаш кръжеше високо над този самотен воин, който яздеше с едно момиче отпред, едно зад себе си, момиче и момченце в прегръдката му. Усещаше миризмата на опърлени пера и изведнъж земята далече долу се превръщаше в море от диаманти, прерязано на две от тънка лъкатушеща линия.

Беше в треска или поне така реши сега, докато седеше с пресъхнала уста и с подлютени от прахта очи. Почивка ли трябваше да е това? Нещо вътре в нея се съпротивляваше на съня. Трябваше им вода. Трябваше им храна.

Ниска могила наблизо привлече погледа й. Тя се надигна със стон и се затътри натам.

Каменна грамада, почти скрита във високата трева. Камък с клиновидна форма, поставен върху по-тънка плоча, а под тях — купчина ъгловати камъни. По страните на клина бяха изваяни вълчи очи. Отворена уста — плочата оформяше долната челюст с надрасканите по нея остри зъби, изтъркани от столетия вятър и дъжд. Пресегна се с разтреперана ръка и пипна грубия топъл камък.

— Преследват ни.

Хрипливо изречените думи я накараха да се обърне. Видя, че Ток изпъва тетивата на лъка си, и чу как избръмча вятърът в обтегнатото сухо черво. Проследи погледа му на запад. Над дузина ездачи.

— Ак’рини. Ще видят баргасткото ни облекло. Ще се опитат да ни убият. Но ако препуснеш към тях, може и да се откажат.

— И защо ли ще е тъй? — попита той, докато пришпорваше коня си напред.

Ак’ринските воини се развърнаха, навели дългите си копия за бой.

Ток препусна право към тях, с поставена на тетивата стрела.

И ак’рините се поколебаха, вдигнаха копията си към небето, пръснаха се, конете под тях заподскачаха. След миг всички се разбягаха. Ток бавно обърна коня си и препусна обратно към нея.

— Май се оказа права.

— Конете им го разбраха преди тях.

Той спря коня, прибра стрелата в колчана и ловко свали тетивата.

— Всъщност онези ще ти трябват — каза Сеток. — Трябва ни храна. И вода също.

Той като че ли беше престанал да я слуша, главата му бе извърната на изток.

— Какво има? Още ловци ли?

— Тя не беше доволна — промърмори той. — Разбира се. Какво може да направи един по-добре от армия? Не много. Но на него няма да му хареса. Никога не му е харесвало. Всъщност може да ги прогони всички. Е, гадателко на кости, какво ще направиш? Ако той ги освободи?

— Не знам за какво говориш. Тя? Той? Каква армия?

Той извърна глава и погледна зад нея. Тя се завъртя. Момченцето беше станало и вървеше към каменната грамада. Запя:

— Балалалалала…

— Ще ми се да престане да го прави това.

— Не си само ти, Сеток от Вълците.

Тя се сепна и изгледа немрящия воин.

— Сега те виждам, Ток Анастер, и като че ли имаш само едно око — макар и мъртво. Но онази нощ видях…

— Какво? Какво видя?

„Окото на вълк.“ Махна към каменната могилка.

— Ти ни доведе тук.

— Не. Отведох ви. Кажи ми, Сеток, зверовете невинни ли са?

— Невинни? От какво?

— Заслужиха ли съдбата си?

— Не.

— Важно ли е? Дали я заслужиха, или не?

— Не.

— Сеток, какво искат вълците?

От тона му разбра, че има предвид бога и богинята. Знаеше, че съществуват, макар да не знаеше имената им, нито дори дали имат имена.

— Искат всички ние да се махнем. Да ги оставим на мира. Тях и децата им.

— Ще го направим ли?

— Не.

— Защо?

Тя не можа да намери отговор.

— Защото, Сеток, да живееш значи да воюваш. И просто се оказва, че никое друго същество не го бива толкова във воюването, колкото нас.

— Не ти вярвам! Вълците не воюват срещу нищо!

— Една глутница маркира територията си и ще прогони всяка друга глутница, която се опита да я наруши. Глутницата брани владението си — на земята и на животните, които лови в тази земя.

— Но това не е война!

Той сви рамене.

— В повечето случаи е просто заплаха за война, докато само заплахата не се окаже недостатъчна. Всяко същество се стреми към господство — сред своя вид и в своята територия. Дори глутница кучета ще намери своя крал или кралица и те ще властват благодарение на своята сила и заплахата, която внушава силата им, докато не бъдат свалени от власт от следващите. Какъв извод можем да направим от това? Че политиката е присъща за всички социални същества? Така изглежда. Сеток, ако вълците можеха да избият нас, хората, всеки един от нас, щяха ли да го направят?

— Ако разбираха, че въпросът е те или ние, да! Защо не?

— Само задавах въпроси — отвърна Ток. — Познавах някога една жена, която можеше да срине цял град до основи само с вдигане на една от съвършените си вежди.

— Нима? — възкликна Сеток, доволна, че този път тя задава въпроси.

— Понякога. Но не всеки град, не всеки път.

— Защо?

Немрящият воин се усмихна и изражението му я смрази.

— Обичаше да си взима прилична баня от време на време.

След като Ток тръгна да подири храна, Сеток се зае да стъкми огнище с малкото камъни, които можеше да намери. Момченцето седеше пред грамадата и си пееше песента. Близначките се бяха събудили, но и двете не продумваха. Очите им бяха оцъклени и Сеток разбра, че нещо ужасно ги е стъписало.

— Ток ще се върне скоро — заговори им тя. — Вижте, не можете ли да го накарате да спре да бърбори? Моля ви. Направо настръхвам от това. В смисъл, умът ли си е загубил малкият? Или всички са такива? Баргастките деца не са, поне доколкото помня. Стоят си кротко, точно като вас двете в момента.

Нито едно от момичетата не отвърна. Само я гледаха.

Момчето изведнъж извика.

И на двайсет крачки отвъд каменната грамада земята изригна. Камъни се разхвърчаха из облака прах. И нещо огромно се изкатери нагоре.

Близначките изпищяха. Но момчето се смееше. Сеток зяпна слисана. Огромен вълк, дългокрак, с дълга плоска глава и тежки челюсти с остри зъби пристъпи от прахта, после спря и отърси зацапаната си рошава козина. Жестът преряза последните нишки страх у Сеток.

Момчето поде нова песен:

— Ай, ай, ай, айайайайайайай!

Изгърбеното същество беше по-високо от Сеток. И беше умряло много, много отдавна.

Очите й пробягаха към момчето. „Той го призова. С онази безсмислена песен. Той го призова.“

„Мога… мога ли аз да направя същото? Какво е момчето за мен? Какво става тук?“

Едната близначка проговори:

— Той има нужда от Ток. До него. До нашия брат. Има нужда от единствения приятел на Туул. Трябва да са заедно.

А другото момиче каза, впило очи в Сеток:

— А те имат нужда от теб. Но ние нямаме нищо. Нищо.

— Не ви разбирам — каза Сеток, подразнена от жегналото я с нищо неоправдано чувство за вина от думите на момичето.

— Какво ще стане, когато вдигнеш една от съвършените си вежди? — попита момичето.

— Какво?!

— Където и да минеш, някой е стъпвал преди теб. Татко ни казваше така.

Огромният вълк стоеше до момчето. Прах все още се сипеше от козината му. Изведнъж я споходи видение как този вълк разкъсва гърлото на кон. „Виждам ги, но като призраци. Призраци на живи същества, не само гнила кожа и кости. Държаха се на разстояние. Изобщо не бяха сигурни в мен. И все пак… аз плачех за тях.“

„Не мога да сривам градове.“

„Нали?“

Привиденията се надигнаха изведнъж и оформиха кръг около Ток, който кормеше антилопата — беше я убил със стрела в сърцето. Той бавно се изправи.

— Ако царството на Качулатия беше по-малко, може би щях да познавам всички ви — каза им. — Но не е и не ви знам. Какво искате?

Един от немрящите джагъти отвърна:

— Нищо.

Другите тринайсет се изсмяха.

— Нищо от теб — поправи се заговорилото същество. Беше женска — някога, когато тези различия бяха означавали нещо.

— Тогава защо сте ме обкръжили? — попита Ток. — Едва ли сте гладни…

Последва нов смях и оръжията изщракаха в ножниците и изстъргаха в клуповете на коланите. Жената се приближи.

— Чудесен изстрел, Вестителю. Още по-забележителен с това, че ти е останало само едното око.

Ток изгледа ядосано другите.

— Ще спрете ли да се смеете, в името на Качулатия!

Разсмяха се още по-силно.

— Грешен призив, Вестителю — каза жената. — Аз съм Варандас. Ние не служим на Гуглата. Направихме услуга на Искар Джарак и вече сме свободни да правим каквото намерим за добре.

— А какво намирате за добре?

Смях от всички страни.

Ток пак клекна и продължи с корменето на антилопата. Бръмчаха мухи. Погледът му за миг се спря на едното око на животното, още незамръзнало, зяпнало в нищото. „Искар Джарак, кога ще ме призовеш? Скоро, предполагам. Привлича ни всички — но това няма нищо общо с Вълците. Тях ги интересува друго. Какво ще се случи? Дали просто ще бъда разкъсан на две?“ Вдигна глава и огледа джагътите.

— Какво правите тук?

— Странстваме — отвърна Варандас.

Друг добави с дълбок глас:

— Търсим нещо, което да убием.

Ток пак погледна невиждащото око на антилопата.

— Избрали сте погрешния континент. Т’лан Имасс са се разбудили.

Изведнъж веселието около него сякаш се стопи и въздухът се смрази.

Ток остави ножа на земята и изтръгна вътрешностите на антилопата.

— Никога не сме се изправяли срещу тях — каза Варандас. — Бяхме мъртви много преди ритуала им на вечен неживот.

Друг джагът проговори:

— К’Чаин На’Рук, а сега Т’лан Имасс. Никой никога ли не си отива?

След миг всички отново се разсмяха.

Докато траеше веселбата, Варандас попита:

— Защо си убил това? Не можеш да го ядеш. А след като това е вярно, ми остава да заключа, че ловуваш за други. Къде са те?

— Наблизо — отвърна той. — И не са никаква заплаха за вас.

— Колко лошо.

— На’Рук. Те ли бяха услугата за Искар Джарак?

— Бяха.

— Какво търсите?

— Не „какво“. Кого. Но не питай повече за това — обсъдили сме проблема и не можем да го решим. Светът е изгубил простотата си.

— Светът никога не е бил прост, джагът, и ако вярвате, че е бил, заблуждавате се.

— Какво би могъл да знаеш ти за древните времена?

Той сви рамене.

— Познавам само отскорошните времена, но защо древните трябва да са различни? Спомените ни лъжат. Наричаме го носталгия и усмивка. Но всяка лъжа има цел. И тя включва изкривяване на усета ни за миналото.

— А за какво служи това, Вестителю?

Той избърса ножа в тревите.

— Не би трябвало да ти се налага да питаш.

— Но питам.

— Лъжем за миналото си, за да се смирим с настоящето. Ако приемем истината за историята си, няма да можем да намерим мир — съвестта ни няма да го позволи. И гневът ни.

Варандас явно беше развеселена от отговора му.

— От гняв ли си погълнат, Вестителю? Да не би да виждаш твърде ясно с това единствено око? Силните чувства винаги са пречка за сетивата и това трябва да е вярно и за теб.

— В смисъл?

— Не успя да засечеш подигравателния ми тон, когато казах, че светът е изгубил простотата си.

— Важността му трябва да ми се е изгубила покрай иронията във всичко останало, което каза. Колко глупаво от моя страна. Е, приключих с корменето. — Прибра ножа в канията и вдигна трупа на раменете си. — Бих могъл да пожелая на всички ви успех в убиването на нещо. Но нямате нужда от това.

— Мислиш ли, че Т’лан Имасс ще са жадни да ни предизвикат, Вестителю?

Той нагласи антилопата зад седлото. По очите й веднага накацаха мухи. Ток пъхна ботуш в стремето, вдигна високо крак, за да не закачи антилопата, и се качи на седлото. Хвана юздите.

— Познавах някога един Т’лан Имасс. Научих го как да се шегува.

— Имаше ли нужда от учене?

— По-скоро от припомняне, мисля. Ако си нежив толкова дълго като него, все ще забравиш нещо, нали? Все едно, сигурен съм, че ще им донесете голяма утеха с хубавите си брони и прочие, докато ви секат на парчета. За жалост и с риск да уязвя надутото ви самочувствие, те не са тук за вас.

— На’Рук също не бяха. Но… — Варандас кривна покритата си с шлем глава. — Какво имаш предвид с това, че ще им донесем утеха?

Ток я изгледа мълчаливо, а след това погледът му обходи останалите. Безжизнени лица, толкова жадни за смях. „Проклети Джагът.“ Сви рамене и отвърна:

— Носталгия.

След като Вестителят с безжизнената антилопа се отдалечи на безжизнения кон, Варандас се обърна към спътниците си.

— Ти какво мислиш, Хаут?

Воинът с яките мишци и гърления глас и отвърна:

— Мисля, капитане, че трябва да се изпарим.

— Имасс са жалки — съмнявам се, че дори неживи биха могли да ни причинят голяма неприятност — изсумтя Сувалас. — Капитане, да намерим някои от тях и да ги унищожим. Забравил съм колко забавно е убиването.

Варандас се обърна към един от лейтенантите си.

— Буругаст?

— Хрумна ми нещо, капитане.

Тя се усмихна.

— Казвай.

— Ако Т’лан Имасс, които воюваха срещу джагътите, бяха толкова жалки, колкото предполага Сувалас, защо не е останал нито един джагът?

Никой не намери отговор. Тишината се проточи.

— Трябва да се изпарим — повтори Хаут. А след това се разсмя.

Другите се включиха. Дори Сувалас.

Капитан Варандас кимна. Толкова много неща носеха радост, нали? Всички тези непривични чувства като унижение, смут и безпокойство. Да ги изпитват отново, да се смеят на присъщата им нелепост, да се подиграват на всякакъв инстинкт за оцеляване — сякаш тя и приятелите й все още бяха живи. Сякаш все още имаха нещо да губят. Сякаш миналото заслужаваше да бъде пресътворено тук, в настоящето.

— Сякаш — добави тя почти на себе си — си струва да се държи на старите вражди. — Изсумтя и заяви: — Ще тръгнем на изток.

— Защо на изток? — попита Гедоран настойчиво.

— Защото така ми харесва, лейтенант. Към раждането на слънцето, сенките ни зад нас, нов ден пред нас. Ха-ха-ха-ха.

Ток-младши видя мършавия ай отдалече. Стоеше неподвижно, а момченцето се бе вкопчило в единия му преден крак. Ако имаше живо сърце, щеше да се разтупти по-бързо. Ако дишаше, дъхът му щеше да се учести. Ако окото му плуваше в локва от сълзи, както беше с живите очи, щеше да заплаче.

Разбира се, звярът не беше Баалджаг. Гигантският вълк — осъзна той, докато се приближаваше — не беше дори жив. Съществото бе призовано. Не от владението на Гуглата, защото душите на такива зверове не обитаваха там. „Зверската крепост, дарът на Вълците. Ай, да тръгне отново по живия свят, да пази момчето. И тяхната избрана дъщеря.“

„Сеток, от твоята ръка ли бе това?“

Можеше и да е едноок, но не беше сляп за схемите, които се оформяха. Нито бе нечувствителен, в сухата прах на ума си, за изкривените нюанси в тези схеми, сякаш далечните сили на съдбата извличаха зла наслада от това да се надсмиват над всичко, което той ценеше — спомените, в които се беше вкопчил като удавник, вкопчил се в последния дъх в дробовете си.

„Виждам теб в лицето му, Туул. Все едно, че бих могъл да се върна към времената преди Ритуала на Телланн, все едно, че бих могъл да зашепна като призрак в онзи малък стан, където си се родил, и да те видя съвсем мъничък, загърнат против студа, да видя излизащия ти на бели облачета дъх и зачервените ти бузки — не бях си и помислял, че такова пътуване е възможно.“

„Но е. Трябва само да погледна сина ти, и виждам теб.“

„Прекършени сме, ти и аз. Трябваше да те отблъсна. Трябваше да ти откажа онова, което най-много искаше. Но онова, което не можах да направя за теб, ще го направя за твоя син.“

Знаеше, че е глупаво да дава такива клетви. Беше Вестителят на Смъртта. И Качулатия скоро щеше да го призове. Щеше да бъде откъснат от момчето. „Освен ако Вълците не поискат да остана. Но никой не може да знае какво искат те. Те изобщо не мислят като нас. Нямам никаква власт… над нищо.“

Стигна до бивака. Сеток беше напалила огън. Близначките не бяха мръднали от мястото, където бяха преди, но очите им сега бяха впити в Ток, сякаш той можеше да задържи в прегръдката си всичките им надежди. „Но не мога. Животът ми си е отишъл, а онова, което е останало, не ми принадлежи.“

„Мечтая да мога да спазя клетвите си. Мечтая да мога да бъда Ток-младши, който знаеше как да се усмихва и да обича. Който знаеше какво е страст към жена, която е недостижима — богове, колко сладко терзание! Когато твоето «аз» се свива на кълбо, когато копнежът те залива с най-сладката вълна.“

„Спомни си! Някога пишеше стихове! Някога пропълзяваше във всяка своя мисъл, във всяко свое чувство, за да видиш и докоснеш, и разрушиш, и в разгара на пресъграждането да изпиташ чудото. Възхитен, смирен пред сложността, изтерзан от състрадание. Непроумяващ пред лицето на жестокостта и безразличието.“

„Спомни си как мислеше: Как могат някои да разсъждават така? Как може да са тъй безразсъдни, тъй покварени, тъй прекланящи се пред смъртта, тъй безразлични към страдание и отчаяние?“

Взря се във вълка. Баалджаг и не Баалджаг. Измамно отражение, лъжливо подобие. Погледна в смаяните очи на Сеток и разбра, че тя няма нищо общо с това призоваване. „Момчето. Разбира се. Туул ми направи стрели. Синът му ми намира спътник, мъртъв като самия мен.“

— Казва се Баалджаг — каза Ток.

— Балаблалаблалаблалала!

Скиптър Иркулас седеше изгърбил рамене, защитен от света със скръбта си. Офицерите му го умоляваха, блъскаха по високите стени. Врагът бе на ръка разстояние, врагът се придвижваше — цял народ, тръгнал в марш. Конните им съгледвачи бяха открили силите на ак’рините. Гигантските многоглави зверове маневрираха за позиция настръхнали и скоро щяха да захапят с челюсти, скоро зъбите им щяха да се забият дълбоко и съдбата щеше да загорчи като желязо.

Едно убеждение бе задълбало дълбоко в душата му. Предстоеше му да разкъса гърлото на погрешния враг. Но нямаше тръни, които да ужилят съвестта му, нищо, което да съживи трепетния танц на благоразумието. Много скоро обичните му щяха да заплачат. Деца щяха да извисят виковете си, без никой да се отзове. И вълни щяха да се надигнат, възбудени и безредни, и нищо нямаше да е същото като преди.

Има времена, когато историята се стяга в юмрук и прекършва всичко, което е стиснала. Той очакваше съкрушителната й прегръдка с цялата жажда на любовник. Офицерите му не разбираха. Щом стана и даде знак да донесат бронята му, видя облекчението в очите им, сякаш бързеят на войнствеността отново бе намерил предначертаното си русло. Но той знаеше, че изобщо не мислят за пурпурното море, към което вече се бяха устремили. Намираха облекчение в утехата на познатото, в изучените вече шаблони, предшестващи гибелната касапница. Щяха да се изправят пред кървавия миг, щом дойдеше.

Завиждал бе понякога на младостта. В този момент, докато ярката слънчева светлина на утрото прорязваше прахта, завихрена над неспокойните коне, се загледа в онези, които можеше да види — оръжията им проблясваха като намигвания на хиляди черепи, — и изпита само жал.

Великите пълководци бяха, всички до един, безумци. Можеха да стоят, както той стоеше сега, в центъра на надигащия се ужас, и да не виждат нищо друго освен мечове, които ще всекат вярна пътека към желанията им, сякаш желанието само по себе си е добродетел, нещо толкова чисто и праведно, че не може да бъде оспорвано, не може да бъде отричано. И всеки велик пълководец можеше да хвърли хиляди воини към тяхната смърт и мазната повърхност на съвестта му да остане гладка и непокътната.

Да, той беше велик пълководец някога, и устата му бе пълна с железни слова, и пламъци облизваха върховете на пръстите му. А гърдите му бяха издути от неоспорима добродетелност.

— Ако ги подгоним, Скиптър, можем да се срещнем по здрач. Смяташ ли, че ще приемат сблъсъка тогава? Или ще изчакат до следващото утро? Ако сме бързи…

— Ще стисна челюстите си още веднъж — каза Иркулас. — Ще ги накарам да бързат и да не помислят за захапката, за топлата струя. Ще се изненадате какво може да глътне човек.

Гледаха го неразбиращо.

През току-що отминалата нощ армията на ак’рините се бе отърсила от лагера си. Вдигнала се беше, разляла се беше на неудържими потоци по дирята на ранения враг, разгърнала се беше като порой.

Утрото загуби блясъка си. Странни облаци се струпаха, ята птици се вдигнаха в небето и побягнаха на север. Скиптър Иркулас подкара коня си, гордо изправен.

Юмрукът започваше да се стяга.

— Събирачо на черепи, къде ни води този глупак?

Страл, помисли си Бакал, имаше навика да се повтаря, все едно въпросите му бяха обсадно оръжие, обичаше да мята камъни по онова, което се надяваше да е слабото място в здравата стена на невежеството му. Рано или късно, през прахта и парчетата ронещ се хоросан, щеше да зърне отговорите, които търсеше.

Бакал нямаше време за такива неща. И да имаше въпроси, изгаряше ги по земята, където изникваха, и се усмихваше през пелената от вдигаща се пепел. Стената, която ги очакваше всички, скоро щеше да рухне отгоре. „За наше съжаление.“

— Оставихме кървава диря — добави след малко Страл. Бакал знаеше, че очите на воина са впити в гърба на Хетан, която куцаше, подтичваше и се препъваше малко пред тях в колоната. В началото на деня, когато воините все още бяха свежи, а дъхът им сгорещен в очакване на битката — може би едва на ден пред тях, — някой току я издърпваше встрани от колоната и я обладаваше край пътя, докато други наоколо ревяха окуражително. Десетина пъти се беше случило това от разсъмване. Сега всички крачеха бавно като нея и никой нямаше сили да я използва. Храна имаха в изобилие — водата не им стигаше. Тази окаяна земя бе като стара вещица, със сбръчкани и пресъхнали цици. Бакал почти можеше да види беззъбата й усмивка през вълните зной, вдигащи се над прежълтелите треви от всички страни.

Кървавата диря, за която говореше Страл, бележеше жестокото консолидиране на властта от Боен главатар Марал Еб и двамата му братя, Сагал и Кашат. И вдовицата, Секара Омразната. Какво мило семейство правеха те! Той извърна глава и се изплю — от самата мисъл за тях му се повдигаше.

Имало беше още два опита за покушение над живота му. Ако не беше Страл и няколкото други воини сенани, които се бяха самоизбрали за негова охрана, сега щеше да е мъртъв като жена си и нейния кандидат-любовник. Една прясна вдовица вървеше на няколко крачки зад него. Естарал. Щеше да е умряла от ръката на съпруга си, ако не беше Бакал. Истината беше, че спасяването на живота й бе страничен резултат от кръвожадността му, макар да я бе уверил в обратното. Онази нощ на бури бе като треска, разтресла народа на баргастите. Такава нощ им бе отказана на всички, когато Онос Т’уулан пое властта след удавянето на Хъмбръл Тор — той извади каменния си меч пред всички събрали се вождове на кланове и заяви:

— Аз лично ще отговоря на първото убийство тази нощ. Овладейте страстите си и въображаемите си нужди и изтръгнете живота от тях.

Волята му не бе оспорена. Както се оказа обаче, твърде много бе затаено и този път всички бяха скочили в бездната на безумието.

— Няма да спрат, докато не умреш, знаеш го.

— Тогава по-добре да побързат — отвърна Бакал. — Защото утре се бием с ак’рините.

— Казват, че имало д’рас с тях — изсумтя Страл. — И легиони сафински копия.

— Марал Еб ще избере мястото. Това може да реши битката. За разлика от нашия враг, за нас няма отстъпление. Или печелим, или падаме.

— Те вземат роби.

— Баргастите не коленичат пред никого. Бабите ще прережат гърлата на децата ни, а след това ще отсекат корена на собствените си сърца.

— Боговете ни ще запеят и ще ни призоват всички през булото.

Бакал се озъби.

— Боговете ни дано да са достатъчно благоразумни и да си навлекат всичката броня, която имат.

На три крачки зад двамата воини, Естарал се взираше в Бакал, мъжа, който бе убил съпруга й, мъжа, който бе спасил живота й. И току я спохождаше чувството, че крачи по най-тесния възможен мост над бездънна пропаст, мост, който се проточваше зад Бакал. А в следващия момент светът изведнъж се разтваряше пред нея, огромен като връхлитащ океан, и тя се мяташе в паника, докато в същото време, в изблик на секващо дъха изумление, осъзнаваше истината за своята свобода. Това, че вече е сама на света, водеше до мъчително раждане на страх и възбуда, а двете пращяха при допир. Естарал ту проклинаше, ту благославяше воина, който крачеше пред нея. Беше нейният щит, да, щит, зад който можеше да се скрие. Но я терзаеше и споменът за ужасната нощ, когато погледна в очите на съпруга си и видя там само презрение — а после мрачното желание да я убие.

Наистина ли беше толкова ненужна и презряна за него? Толкова противна? Не беше възможно да я е приемал винаги така, иначе нямаше да се е оженил за нея — вярно, помнеше, че е виждала усмивки на лицето му, преди години, но бе готова да се закълне, че в очите му не бе имало коварство. Претегляше в ума си сезоните след онези ярки, стремглави дни и търсеше признаци за своя провал, мъчеше се да намери онзи фатален праг, който тъй безразсъдно беше престъпила. Но спомените кръжаха като въртоп, повличаха я и всичко се размиваше, завърташе се и отминаваше, и единственото, върху което можеше да се съсредоточи, бе споменът за неговите две лица, усмихнатото и загрозеното от злост: проблясваха и се сменяха едно друго.

Твърде стара беше вече, за да я пожелаят отново, а и да не беше така, вече бе ясно, че не може да съхрани задълго любовта на мъж жива. Слаба, глупава, сляпа, а вече и вдовица на съпруг, който бе поискал да я убие.

Бакал не се беше поколебал. Убил беше мъжа й, както щеше да извие врата на плъх в юртата. После се бе обърнал към жена си — която стоеше непокорно до първата му стъпка към нея, но после се свлече на колене и се замоли да пощади живота й. Но онази нощ бе нощта на окуцяването на Хетан. Звярът на милостта бе изкормен и кървавата му кожа бе просната на земята. Беше се молила, докато Бакал разпаряше гърлото й.

„Помислих, че след това ще се обърне към мен и ще направи същото — нали бях свидетелка на неговия срам, на гнева му. А и той знаеше, ако се бях оказала по-добра жена, мъжът ми никога нямаше да спре погледа си на неговата. Тъй че провалът и престъплението бяха и мои.“

„Нямаше да се моля.“

Но той бе почистил ножа си и го беше прибрал. А когато я погледна, тя видя, че гневът му е угаснал.

— Ще ми се да не беше видяла това, Естарал.

— Съжаляваш, че той не ме уби ли?

— Не. Дойдох, за да ги спра да направят точно това.

Отговорът му я обърка.

— Но аз не съм нищо за теб, Бакал.

— Напротив. Без теб нямаше да имам друг избор, освен да видя тази нощ — това, което направих тук — като черно отмъщение. Като яростта на ревнив мъж. Но виждаш ли, всъщност ми е все едно. Можеше да си ходи с когото си ще. Но двамата със съпруга ти нямаха право да убият теб.

— Ти си убиецът на Онос Т’уулан.

Все още не знаеше защо го каза. Дали бе искала да каже, че нощта на кръв е негова и само негова?

Той потръпна и лицето му пребледня. И тя си помисли, че съжалява, че е пощадил живота й. Че може дори да промени решението си. Но той се обърна и след миг вече го нямаше.

Думите й го бяха наранили. Но защо? Не беше ли горд със славния си подвиг?

Разбира се, след това Бакал не бе успял да стане водач на баргастите. Може би вече бе разбрал, че властта се изплъзва от ръцете му в онази нощ. Тъй че сега тя го следваше. Беше се лепнала като репей с единственото намерение да върне думите си назад, но нито една стъпка след него не я беше доближила до него. Нощем витаеше като призрак извън кръга светлина от лагерния му огън. Беше станала свидетелка на опита за покушение над него от първия убиец, воин баран, обсебен от желание да се издигне — Страл го бе посякъл на пет крачки от Бакал. Втория път беше стрела, пусната в тъмното — изсвистя на по-малко от педя покрай главата на Бакал. Страл и още трима воини хукнаха след стрелеца, но не можаха да го хванат.

На връщане Страл мърмореше за призрачното присъствие на Естарал. Нарече я Очите на Жътваря и се зачуди дали не дебне около тях, за да види смъртта на Бакал. Страл, изглежда, вярваше, че тя мрази Бакал, защото е убил съпруга й. Мисълта за омраза изобщо не беше й хрумвала — не и към него поне.

Искаше да поговори с Бакал. Искаше да обясни. А ако можеше да разбере собствените си мотиви от онази нощ, толкова по-добре. Да облекчи раната, може би да я изцери напълно. Все пак между тях двамата имаше нещо общо, нали? Той трябваше да е разбрал, дори Страл да не беше.

Но сега те си говореха за битка с ак’рините, последен сблъсък, който да реши кой ще властва над тази земя. Марал Еб щеше да поведе баргастите, десетки хиляди воини. Едно беше ак’рините да нападат лагери на кланове — сега всички от Бялото лице на Баргаст се бяха събрали и никое племе на света не можеше да надвие такава армия. И все пак Бакал можеше да загине в битката — щеше да командва сенаните в края на краищата, а беше невъзможно да си представи човек, че Марал Еб ще е толкова нагъл да не постави най-могъщия си клан в центъра на бойния си строй. Не, сенаните щяха да оформят острия клин и той щеше да се вреже дивашки и дълбоко.

Скоро трябваше да се доближи до него, може би още тази нощ. „Макар и само за да върна думите си назад. Той ги уби, за да спаси живота ми. Така каза. Въпреки че бях причината за толкова много…“

Беше се разсеяла и бе пропуснала, че Бакал е отпратил Страл. Сега забави ход и се задържа до нея. Изведнъж гърлото й пресъхна.

— Естарал, трябва да те помоля за една услуга.

Тя се стресна. „Никаква смърт повече. Моля те. Ако е имала други любовници…“

— Хетан — каза той тихо. — Ти си една от жените, които я пазите нощем.

Тя примига.

— Не задълго, Бакал. Мина й времето да бяга. В очите й няма нищо. Тя е окуцена. Предната нощ бяхме само две.

— А тази ще е само една.

— Може и толкова да няма. Воините сигурно ще я използват цяла нощ.

— Дрисък на боговете, не помислих за това!

— Ако я искаш…

— Не. Слушай, по залез-слънце всички ще вечерят. Можеш ли да си тази, която ще я храни?

— Храната просто изпада от устата й — каза Естарал. — Даваме на децата да я хранят — забавлява ги да я тъпчат като бебе.

— Не и тази вечер. Поеми го ти.

— Защо?

„Искам да говоря с теб. Искам да върна нещата. Искам да спя с теб, Бакал, и да поправя толкова неща…“

Той впи очи в нейните, затърси нещо в тях. Естарал бързо извърна глава, за да не разкрие мислите й.

— Не разбирам — рече той. — Защо вие, жените, сте толкова жадни да осакатите друга жена?

— Нямам пръст в това.

— Знам. Просто питам.

Никога не се беше замисляла за това. Просто така се правеше. Открай време.

— Някои жени имат нокти.

— Знам. Виждал съм го достатъчно често. Виждал съм го в битка. Но окуцяването — това е друго. Нали?

Тя все така гледаше встрани.

— Не разбираш. Нямах предвид нокти на воин. Имам предвид ноктите, които крием, онези, които използваме само срещу други жени.

— Но защо?

— Ето, че ми говориш като Онос Т’уулан — всичките негови въпроси за нещата, които винаги сме правили. Не беше ли това, което доведе до убийството му, Бакал? Непрекъснато оспорваше неща, които нямаше право да оспорва.

Видя го как вдигна дясната си ръка. Като че ли я огледа.

„Ръката, която е забила ножа.“

— Кръвта му ме е отровила — прошепна той.

— Когато се нахвърлим срещу свои… — почна тя, мъчеше се да облече мислите си в думи. — То е като вода в мях, намерила дупка. Има толкова много… тежест…

— Натиск.

— Да, това е думата. Нахвърляме се срещу свои, за да облекчим натиска. Всички очи върху нея, не върху нас. Всички страсти… — И млъкна, за да преглътне сълзите си.

Но той ги беше усетил — усетил беше всичко.

— Мъжете ли са причината тогава? Това ли ми казваш?

Гневът, който я обзе, полази по гръбнака й като кокалчета на пръсти.

— Отговори ми на едно нещо, Бакал… — И този път срещна погледа му, без да мигне. — Колко пъти докосването ти наистина е било нежно? С твоята жена. Кажи ми, колко пъти си се смял с приятелите си, когато видиш някоя жена да излезе от дома си с кръв, засъхнала по устната, със синина под окото? „О, дивият вълк е чукал нощес!“ А после се хилите и се смеете — мислиш ли, че не чуваме? Мислиш ли, че не виждаме? Осакатете я! Вземете я, всички. И докато тя си вдига задника за вас, ни оставете на мира!

Няколко глави се бяха извърнали при злъчния й тон, макар да не можеха ясно да доловят думите й, понеже ги бе изрекла тихо, като съсък на змия. Видя няколко насмешливи усмивки, видя приглушените вихри на нечути шеги. „Яко свързани в убийство, тия двамата, а вече се плюят един друг! Нищо чудно, че техните се хвърлиха в прегръдките си!“

Бакал издържа гневния й поглед, сякаш можеше да отблъсне яростните й, горчиви думи, след това отново се загледа напред. От устата му се изтръгна въздишка; приличаше повече на пъшкане.

— Помня глупостите му — или поне тогава ги мислех за глупости. Приказките му за Имасс… казваше, че най-голямото доказателство за силата на един воин мъж било в това нито веднъж да не докосва женската си с нещо друго освен с нежност.

— И му се надсмиваше.

— Виждах и жени да се присмиват на това.

— А ако не бяхме, Бакал? Ако бяхте видели нещо друго в очите ни?

Той се намръщи и кимна.

— Нощ-две на дивия вълк…

— За да избие такива опасни идеи, да. Не разбираше — нито един от вас не разбираше. Ако не го беше убил, той щеше да ни промени всички.

— И жени като Секара Омразната ли?

— Какво искаш да кажеш?

— Алчността и властта са единствените й любовници — изсумтя Бакал. — В това тя не е по-различна от нас, мъжете.

— Какво искаш от Хетан?

— Нищо. Няма значение.

— Вече не ми вярваш. Може би никога не си ми вярвал. Сигурно е само заради локвата кръв, в която стояхме двамата.

— Ти ме преследваш. Дебнеш край огъня ми всяка нощ.

„Сама съм. Не можеш ли да разбереш това?“

— Защо го уби? Ще ти кажа. Защото видя в него заплаха. А и той всъщност наистина беше заплаха, нали?

— Аз… не го… — Замълча и тръсна глава. — Искам да я отвлека. Да сложа край на това.

— Твърде късно е. Хетан е мъртва отвътре. Отдавна. Ти отне съпруга й. Отне й децата. А после… ние… отнехме тялото й. Едно цвете, откъснато от корена си, умира бързо.

— Естарал…

Тя разбра, че има някаква тайна.

Бакал я погледна и каза само:

— Кафал.

Гърлото й се стегна — паника ли беше това? Или обещанието за мъст? Отплата? Дори да означаваше собствената й смърт? „О, вече разбирам. Още падаме.“

— Той е наблизо — продължи почти шепнешком Бакал. — Иска да я върне. Иска да я отвлека. Естарал, трябва ми помощта ти…

Тя се взря в лицето му.

— Защо ще правиш това за него? Толкова ли го мразиш, Бакал?

Все едно го удари през лицето.

— Той… той е шаман, лечител…

— Никой баргастки шаман никога не е изцерявал окуцена.

— Никой не е опитвал!

— Може би е така, както казваш, Бакал. Разбирам, че не искаш да нараниш Кафал. Готов си да направиш това, за да му дадеш каквото иска.

Той само кимна, сякаш бе изгубил дар слово.

— Ще я измъкна от децата — каза Естарал. — Ще я отведа към западния край на лагера. Но, Бакал, ще има постове — в навечерието на битка сме…

— Знам. Воините ги остави на мен.

Не знаеше защо прави това. Не разбираше — и него не го разбираше. Но какво значение имаше разбирането? Също толкова лесно бе да живееш в незнание, прочистена от всякакво очакване, опразнена от убеждения и вяра, дори от надежди. „Хетан е окуцена. Не по-различна в крайна сметка от всяка друга жена, претърпяла същата съдба. Посечена е отвътре и стръкът лежи посърнал и безжизнен. Тя беше велик воин. Беше горда, умът й беше остър като трън, винаги се смееше весело, но никога със злоба.“ Да, Хетан бе побрала в себе си множество добродетели, но те не й бяха донесли нищо. „Никоя сила на волята не надживява окуцяването. Нито една добродетел. Това е тайната на унижението: най-смъртоносното оръжие, което имат баргастите.“

Можеше да види Хетан напред, сплъстената й коса, залитащата й походка — подпираше се на кривата тояга, която разрешаваха на окуцелите при поход. Дъщерята на Хъмбръл Тор беше едва разпознаваема. Дали духът на баща й виждаше всичко това, там в сянката на Жътваря? Или й беше обърнал гръб?

„Не, той язди душата на своя последен син. Това трябва да е подлудило толкова Кафал.“

Добре, за да почете бащата на Хетан, щеше да го направи. Щом спряха за отдих в края на този ден. Беше уморена. Беше жадна. Надяваше се да е скоро.

Кашат посочи.

— Виж там, братко. Хребетът оформя полукръг.

— Не е кой знае какъв склон — промърмори Сагал.

— Огледай наоколо. Това май е най-доброто, което можем да постигнем. Тази земя е нашарена с хълмове, но хълмовете са стари и изронени. Все едно, онзи хребет обхваща най-големите хълмове — можеш да го видиш и сам. И склонът е каменист — ще изгубят коне, докато атакуват нагоре.

— Тогава ще ни ударят по фланговете.

— Вдигаме отбранителни позиции в двата края, с полумесеци от стрелци зад тях, които да поемат всички конници, опитващи се да ни обкръжат.

— С тила, преграден от фургоните.

— Отбранявани от стрелци и тежки копиеносци, да. Слушай, Сагал, утре по това време ще събираме плячка от грамади трупове. Армията на ак’рините ще е разбита, селата им ще са незащитени — можем да навлезем дълбоко в земята им и да си я присвоим.

— Край за Бойния водач, издигаме първия крал на Баргаст.

Кашат кимна.

— Да. А ние ще станем принцове и кралят ще ни дари провинции, които да управляваме. Наши собствени стада. Коне, бедерини, родара. Ще имаме роби ак’рини, толкова техни млади жени, колкото си поискаме, и ще живеем в цитадели… помниш ли, Сагал? Когато бяхме млади, първата ни война, когато навлязохме в Капустан — видяхме големите каменни цитадели по реката, всичките в руини. Ще си построим по една такава.

Сагал се ухили.

— Добре. Хайде сега да се върнем при ордата и да видим дали великият ни крал е в по-добро настроение, отколкото го оставихме.

Обърнаха се, метнаха копията си на раменете и затичаха да догонят авангарда на колоната. Слънцето грееше ярко през облака прах над искрящата гора от настръхнало желязо и го превръщаше в ореол от злато. Лешояди кръжаха в тъмносиньото небе. По-малко от две обръщания на стъкленицата, докато дойде здрачът — предстоящата нощ обещаваше да е оживена.

Половин дузина ак’рински съгледвачи минаха по тесните криволичещи дефилета и излязоха в низините, където прахта все още се стелеше над оставената от баргастите смет. Пресякоха разораната пътека и продължиха в лек галоп на юг. Слънцето тъкмо бе залязло зад ивица облаци, тъмни като потънала в сенки стена на пропаст.

Когато барабанът на конете им най-сетне заглъхна, Кафал се измъкна от клисурата, където се криеше. Кучите синове го бяха забавили прекалено много — големите казани вече щяха да димят в лагера на баргастите, с мръсната воня на шест части животинска кръв и две части вода, и кисело вино, и на несварено месо от току-що заклани животни. Отделения бойци щяха да тръгват на патрул и да ругаят, че им се налага да ядат солени ивици опушен бедерин и да си делят мях с вода в обиколките между постовете. Баргасткият лагер щеше да кипи от дейност.

Малко преди това един воин му донесе подробностите от плана. Вероятно щеше да се провали, но на Кафал му беше все едно. Ако загинеше в опита да я отвлече, поне мъчението щеше да свърши. За един от двамата поне. Егоистична мисъл, но само егоистични мисли му бяха останали.

„Аз съм последното от децата на баща ми, последният жив и необезчестен. Татко, ти толкова се бори да станеш великият водач на Белите лица. А сега се чудя, ако се беше отказал, ако беше потиснал амбицията си, къде щеше да си сега ти и децата ти? Духове преродени, щяхме ли изобщо да сме тук, на този прокълнат континент?“

„Знам със сигурност, че Онос Т’уулан искаше мирен живот, снишил глава под ветровете, които някога са опустошавали душата му. Той беше плът, беше живот — след толкова дълго време, — а какво направихме ние? Прегърнахме ли го? Приеха ли го Белите лица на Баргаст като гост? Бяхме ли почтените домакини, каквито твърдим, че сме? Ах, какви лъжи си казваме. Всяка наша утеха се оказва лъжлива накрая.“

Вървеше предпазливо по разровения път. Отблясъкът от огньовете вече зацапваше пътя напред. Не можеше да види стоянките на постовете или патрулите — това, че идваше от запад, го поставяше в неизгодно положение, но скоро тъмнината щеше да ги изрисува като силуети на фона на по-светлия лагер. Все едно, не му се налагаше да се приближава много. Бакал щеше да я доведе, или поне беше заявил така.

Лицето на Сеток се появи в ума му, а зад него проблесна ужасната сцена: как тялото й се завъртя от удара му, отпуснатият й врат… беше ли чул изпукване? Не знаеше. Но начинът, по който падна… Как размаха ръце и изрита конвулсивно — да, имаше изпращяване, болезнен звук от прекършени кости, звук, който се врязваше като шип в черепа му. Беше го чул и бе отказал да го чуе, но отказът не бе успял, тъй че ужасният звук продължаваше да отеква в него. Беше я убил. Как можеше да се изправи пред това?

Не можеше.

„Хетан. Мисли за Хетан. Нея можеш да спасиш. Същата ръка, която уби Сеток, може да спаси Хетан. Можеш ли да направиш така, че това да е достатъчно, Кафал? Можеш ли?“

Презрението му към самия себе си можеше да се сравни единствено с презрението му към баргастките богове — знаеше, че те са причината зад всичко това. „Още един дар от собствената ми ръка.“ Бяха презрели Онос Т’уулан. Неспособни да стигнат до чуждата му кръв, до чуждите му представи, бяха отровили сърцата на всеки баргастки воин срещу Бойния водач. А сега държаха своите смъртни деца в ръцете си и всяко чуждо лице беше лице на враг, всяка непозната идея бе смъртна заплаха за баргастите и начина им на живот.

„Но единствените, спасени от промяна, са лежащите в запечатани гробници. Ти удави своя страх в амбиция и виж къде ни доведе! Това е навечерието на нашата гибел.“

„Видях армията на ак’рините и няма да изрека никакво предупреждение. Няма да се втурна в лагера и да умолявам Марал Еб да търси мир. Нищо няма да направя, за да спася когото и да било от тях, дори и Бакал. Той знае какво предстои, макар и не в подробности, и не трепва.“

„Запомни го, Кафал. Той ще загине верен на чистите добродетели, с които тъй бързо злоупотребяват онези, които не притежават нито една от тях. Ще бъде използван, както използват такива като него от хиляди години, сред хиляди цивилизации. Той е от ония, що са кървавата храна за празни тирани и техните жалки желания. Без него големият посичащ меч на историята кънти в пустия въздух.“

„Да можеше тази добродетел да се опълчи на тираните. Да можеше оръжието да се обърне в изпотените им ръце. Да можеше единствената пролята кръв да е тяхната и само тяхната.“

„Хайде, Марал Еб. Излез на равнината и кръстосайте мечове с Иркулас. Избийте се и след това всички ние просто да си отидем. Мечове ли? Защо тази формалност? Защо не просто с голи ръце и зъби? Разкъсайте се на парчета! Като два вълка, които се бият кой да води глутницата — който изкуцука тържествуващо обратно, ще бъде гледан под око от следващия поред. И така ще продължава и продължава, и наистина, дали изобщо му пука на някого от нас? Вълците поне не карат други вълци да водят битките им. Обаче нашите тирани са по-умни от вълците, нали?“

Спря и приклекна. Беше на мястото, където трябваше да бъде.

Нефритените нокти задраха нагоре от хоризонта на юг, в равнината на запад лисица нададе зловещ пронизващ лай. Нощта бе дошла.

Естарал сграбчи момичето за плитката и го дръпна назад. Опитваха да натикат кози дърдонки в устата на Хетан — бузите и брадичката й бяха зацапани.

Разпенено от гняв, момичето се надигна; приятелките й се струпаха около нея; очите им блеснаха.

— Баща ми ще се погрижи ти да окуцееш за това!

— Съмнявам се — отвърна Естарал. — Кой мъж иска да вземе жена, вмирисана на лайна? Късмет ще имаш, ако си опазиш кожата цяла, Фаранда. Хайде, всички — да ви няма. И знайте: още не съм решила дали да кажа на бащите ви.

Разбягаха се.

Естарал коленичи до Хетан и изскубна стиска трева, за да я избърше.

— Дори лошите владетели се прекършват — заговори тя, докато я чистеше. — Ние непрекъснато падаме и падаме, Хетан. Радвай се, че не можеш да видиш какво е станало с твоя народ.

Но тези думи прокънтяха фалшиво. „Радвай се? Радвай се, че ти отсякоха половината стъпала? Радвай се, че те изнасилиха толкова пъти, че вече не можеш да усетиш дори да те тъпче проклет бедерин? Не. А ако утре ак’рините отсекат нашите крака и ни изнасилят, кой ще плаче за Белите лица?“

„Не Кафал.“

— Нито ти, Хетан. — Хвърли стиската трева и помогна на Хетан да стане. — Ето ти тоягата, подпри се на нея.

Сграбчи я за мръсната риза и я поведе през лагера.

— Не я бави много!

Тя погледна през рамо и видя воина зад тях. Беше дошъл да я вземе и сега стоеше ухилен, но зад усмивката се таеше нещо мрачно и жестоко.

— Храниха я с лайна — взимам я да я почистим както трябва.

По лицето му пробяга отвращение.

— Децата ли? Кои бяха? Един здрав бой…

— Избягаха, преди да се приближа достатъчно, за да ги видя. Разпитай наоколо.

И дръпна Хетан да тръгне.

Воинът не ги последва, но тя го чу как изруга недоволно. Не мислеше, че ще се натъкне на много като него — всички се трупаха около лагерните огньове на клановете си, гладни, ожаднели и изнервени, блъскаха се за място. Щеше да има няколко бързи двубои с ножове тази нощ, да. Винаги ги имаше в нощ преди битка. Глупаво, разбира се. Безсмислено. Но, както можеше да си позволи да каже Онос Т’уулан, истинското значение на традицията беше… как го беше нарекъл? „«Преднамерена глупост», точно това каза. Поне така мисля. Не слушах много внимателно.“

„А трябваше. Всички трябваше да слушаме.“

Наближиха западния край на лагера. Фургоните вече бяха подредени за отбрана. Зад тях говедарите колеха добитък. Първите огньове — за карантиите — бяха разпалени с гнили парчета плат, наръчи тръстика, суха тор и щедро разплискано масло за светилници. Пламъците огряваха уплашени очи в пълните кошари. Хаос и ужас бяха обзели животните, въздухът бе наситен със смърт.

За малко да замръзне на място. Никога досега не беше виждала нещата по този начин. Никога досега не бе усещала ехото на отчаяние и страдание да я връхлита от всички страни — всяка сцена, оживяла под светлината на пламъците, беше като безумно видение. „Ние правим това. Правим го непрекъснато. Всичките тези същества, които гледат към нас за защита… Правим го и изобщо не мислим какво правим.“

„Казваме, че сме велики мислители, но вече си мисля, че повечето от това, което правим всеки ден — и всяка нощ, — е безразсъдно. Насила опразваме душите си, за да изтръпнем за своята жестокост. Вцепеняваме лицата си и казваме, че имаме нужди. Но да си празен означава да нямаш опора, нищо, за което да се хванеш, и така се хлъзгаме надолу и надолу в празното.“

„Пропадаме.“

„О, кога ще свърши?“

Придърпа Хетан зад един фургон. На трийсет крачки напред, осветени от смътните останки на залеза, трима воини вдигаха насип.

— Клекни… не, не си вдигай задника. Просто седни и чакай.

— Виж, Страл, ти направи достатъчно. Остави това на мен.

— Бакал…

— Моля те, стари приятелю. Всичко това е от моята ръка — стоях сам пред Онос Т’уулан. Трябва да съществува надеждата… надеждата за равновесие. В душата ми. Остави ми това, моля те.

Страл извърна очи и за Бакал беше ясно, че думите му са твърде искрени, твърде сурови. Воинът запристъпва нервно на място, без да може да скрие притеснението си.

— Върви, Страл. Иди легни в прегръдките на жена си тази нощ. Забрави всичко друго — нищо друго вече няма значение. Намери лицата на тези, които обичаш. Децата ти, жена ти.

Страл успя да кимне — без да го поглежда — и си тръгна.

Бакал провери за последен път оръжията си и тръгна през лагера.

Войнствеността се усилваше, кипеше под грубите гласове. Разпалваше огън в наперените войници, докато ревяха клетвите си в кръговете около огньовете. Зъбеше се във всеки техен груб смях. Войната бе лицето, в което да се взреш или от което да побегнеш, но лагерът в нощ като тази беше клетка, затвор за всички тях. Тъмнината скриваше онези с боязливите очи и треперещи ръце; дръзките пози и свирепите погледи прикриваха ледения ужас. Страх и възбуда бяха стегнали челюсти на гърлото на всеки и никой не смееше да го признае.

Това бе древният танц, това ритуализирано плюене в очите на съдбата, подклаждащо мрачна пристрастеност. Беше виждал старци, твърде грохнали, за да могат да правят нещо друго, освен да стоят подпрени на тоягите си, и беше виждал блясъка в очите им, чувал беше хрипливите им насърчителни подвиквания — но най-вече бе виждал в очите им болката от загубите им. Сякаш бяха принудени да предадат най-скъпата си любов. Не беше странна самонадеяност воините да се молят на духовете за привилегията да загинат в битка. Мислите за безполезните години, проточили се извън воинския живот, можеше да смразят сърцето и на най-храбрия от храбрите.

Баргастите не бяха войници, поне не като малазанците или Пурпурната гвардия. Баргастите бяха воини. Една професия може да се изостави, човек може да си намери ново бъдеще. Но за воина войната е всичко, самата причина да се живее. Създателката на герои и страхливци, единствената сила, която изпитва душата по начини, които не може да бъдат заобиколени със спазаряване, не може да бъдат покварени с шепа сребро или злато. Войната изковава връзки, сплетени по-здраво от кръвното роднинство. Изрисува стената на гробницата зад всеки чифт очи — на врага, както и на приятеля. Войната всъщност е най-чистият, най-истински култ от всички. Защо трябва да се чудим тогава, че толкова много младежи толкова копнеят за такъв живот?

Бакал разбираше всичко това, защото беше воин. Разбираше го — и въпреки това сърцето му бе вгорчено от отврат. Не мечтаеше вече да привлече синовете и дъщерите си в такъв свят. Прегръщането на тази страст поглъщаше твърде много, отвътре и отвън.

Той — като мнозина други — се беше вглеждал в лицето на Онос Т’уулан и бе видял състраданието му, видял го бе толкова ясно, че единствената му реакция бе да се отврати. Самият Имасс беше вечен воин. Беше воювал с воинската благословия в безсмъртие, даден му беше дарът на безконечните битки, а той доброволно се беше предал. Как можеше такъв мъж, макар и прероден, да намери толкова много все още жива в него човечност?

„Аз нямаше да мога. Дори след само три десетилетия война… ако в този момент бях прероден, нямаше да мога да намеря в себе си… какво? Очукано тенекиено канче, наполовина пълно със страдание, недостатъчно, за да оплискам десетина души най-близо до мен.“

„И все пак… все пак той беше порой, несекващ порой — как е възможно това?“

„Кого убих аз? Бягай от този въпрос, ако трябва, Бакал. Но една истина не можеш да отречеш: неговото състрадание стисна ръката ти, ножа ти, и ти показа силата на своята воля.“

Той се огледа замаян. „Изгубил съм се. Къде съм? Не разбирам. Къде съм? И какви са всички тези натрошени неща в ръцете ми? Продължават да се трошат — ревът е оглушителен!“

— Спаси я — промълви той. — Да. Спаси я — единствената, която си струва да се спаси. Дано да живее хиляда години, доказателство за всички, които я виждат, доказателство кои и какво бяха баргастите. Белите лица.

„Осакатяваме се и наричаме това слава. Ставаме на крака на олигавени старци, жадни да ни изпълнят до пръсване с горчивите си отрови. Старци ли? Не, бойни водачи и бойни главатари. И нашата скъпоценна традиция на безсмислено самоунищожение. Хубаво ще ни оправи тая шибана традиция.“

Ругаеше, но мълчаливо. Кой щеше да иска да чуе такива неща? Нали с очите си видя какво стана с последния, протегнал състрадателно ръка? Представи си как върви между отвратените редици на своите събратя воини. Вървеше, ръсеше след себе си изкормените черва на своите кървави аргументи, а от двете страни го плюеха и засипваха с проклятия.

„Истините отегчават уплашения ум. Отегчени ли сме? Да! Къде е кръвта? Къде са бляскащите ножове? Дайте ни безразсъдния танц! Зареди преситените ни сърца, плачещи робе! Пикал съм на сложните ти мисли и мрачните ти откровения.“

„Стой мирно, докато те осакатя — да видим как ще вървиш сега!“

Бакал излезе от лагера, спря на десет крачки от фургоните и развърза каишките, стегнали дългото копие на гърба му. Хвана го с дясната си ръка. Рамото го заболя — разкъсаното сухожилие и мускул още не бяха зараснали. Нищо, болката щеше да го разбуди, да го стегне.

Пред него беше насипът на окопа на външния пост. Три глави с шлемове — като буци, щръкнали над червеникавата купчина пръст.

Бакал затича безшумно в тревите и метна копието. Железният връх се заби между плешките на мъжа отляво и закова тялото му за стената на окопа. Докато другите двама се обръщаха, вече беше стигнал до изкопа и скочи между тях. Ятаганът се вряза в бронзовата шапка на жената отдясно, разцепи черепа и заседна. Ножът в лявата му ръка посече последния воин във врата — но мъжът се беше извил достатъчно, за да спаси гръбнака си, и докато се обръщаше, заби кама дълбоко в гърдите на Бакал, точно под лявото му рамо.

Бакал видя как мъжът отвори уста, за да извика и да вдигне тревога, дръпна ножа назад и му разпра гърлото. Камата обаче натисна още, изпука и заседна между ребрата му.

Кръв изпълни гърлото на Бакал и той се свлече върху издъхващия воин, закашля в наметалото му.

Беше ужасно уморен, но все още имаше да свърши някои неща. „Намери я. Спаси я.“ Изпълзя от окопа. Трудно му беше да диша. Изведнъж го споходи стар спомен, отпреди десетилетия: последния път, когато се бе озовал на ръба на смъртта — Давещата треска го бе поразила и дробовете му се бяха напълнили със слуз. Лапата, стегнала гърдите му, щипещата очите миризма на счукан синап, лицето на майка му, замъглено, надвиснало над него, страхът, преливащ в примирение зад очите й. „Стени на гробница. Всички ги имаме, там вътре — и не влизаме често там, нали? Там пазим своите мъртви. Мъртви близки, мъртви мечти, мъртви обещания. Мъртви «аз», толкова много, толкова много. Когато плячкосваме, взимаме само най-добрите неща. Нещата, които можем да използваме, нещата, които можем да продадем. А когато запечатаме отново всичко това, тъмнината остава.“

„Остава. Ах, майко, остава.“

„Моята гробница. Стените на моята гробница.“

Помъчи се да стане, но не можа. „Майко? Чуваш ли ме? Татко? Десорбан, синко, о, скъпи ми синко — аз ти дадох меча. Престорих се на горд, макар че страхът впиваше ноктите си в сърцето ми. По-късно, когато се вгледах в толкова спокойното ти лице, докато другите възпяваха блясъка на храбрите ти мигове — само мигове, да, само това имаше, — се престорих, че песента облекчава раната в душата ми. Престорих се, защото да се престоря означаваше да утеша тях, да ги утеша за мига, когато те застанат на мястото ми и се вгледат в лицата на своите обични деца.“

„Синко? Чуваш ли ме?“

„Стени на гробница. Сцени и лица.“

„В тъмното дори не можеш да видиш боята.“

Естарал се взираше към далечния пост. Случило ли се беше нещо там? Не беше сигурна. В лагера, зад редицата фургони зад гърба й, се чуваше детски глас, викаше нещо настойчиво и злобно. Полазиха я тревожни тръпки и тя погледна към Хетан. Окуцената седеше, зяпнала в нищото.

Много дълго продължаваше това. Воините щяха да започнат да търсят куцата си плячка. Щеше да се разчуе, че са я видели да влачи Хетан през лагера. На запад, да. Отвъд светлината на огньовете.

Стана и дръпна Хетан да се изправи. Вдигна тоягата и я пъхна в ръцете й.

— Ела!

Задърпа я към поста. Никакво движение нямаше там. И нещо лежеше на земята, нещо голямо. С пресъхнала уста и със свито сърце тя поведе Хетан към него.

Блъсна я миризмата на изпражнения, урина и кръв. Беше тяло, застинало в смъртта.

— Бакал? — прошепна тя.

Нищо. От самия окоп — пълна тишина. Наведе се над мъртвия и го обърна по гръб. Бакал. Струи кръв бяха оцапали брадичката му, невиждащите му очи я гледаха някак объркано.

От лагера отекнаха нови викове, вече по-близо. „Фаранда… и Секара. Духовете да ги осерат и двете!“

Прониза я ужас и тя се присви като заек. Никакво укритие нямаше наоколо.

Хетан понечи да се смъкне на колене.

— Не! — изсъска й тя. — Стой права, проклета да си!

Сграбчи я за ризата и я задърпа покрай окопа и навън в равнината.

На стотина крачки напред се издигаше хълм. Колоната го бе заобиколила, преди да спре за нощувка.

— Хетан! Чуй ме! Върви към хълма — виждаш ли го? Качи се на него. Разбираш ли ме? Един мъж те чака там. Нетърпелив е. Ядосан. Бързай към него или ще съжаляваш. Бързай!

Бутна я напред.

Хетан се олюля. За един ужасен миг остана неподвижна, след това закуцука напред и нагоре по склона.

Естарал я погледа още десетина удара на сърцето — за да се увери, — след което се обърна и затича към лагера. Можеше да се шмугне вътре незабелязано. Да, беше почистила лицето на Хетан, а след това я беше оставила до фургоните. Да е избягала? Нелепо. Но ако все пак искате да я търсите в равнината, където чакат ак’рините — моля, вървете.

Сви се в сенките между два фургона. Из лагера се движеха фигури. Виковете бяха спрели. Ако заобикаляше огньовете, можеше да се промъкне до бивака на Страл и другите. И да им каже за смъртта на Бакал. Защото кой щеше да поведе сенаните утре? Трябваше да е Страл. Трябваше да го знае, за да е готов за командването, за съдбовното бреме на своя клан.

Тръгна крадешком напред.

Видяха я след трийсетина крачки. Шест жени, водени от Секара, с дебнещата зад тях Фаранда. Притичаха да я обкръжат и Естарал извади ножа си. Знаеше какво искат да й направят. Знаеше, че няма да задават въпроси, че не ги интересуват обяснения. „Ще ми направят това, което направиха на Хетан.“ Бакал си бе отишъл, защитника й го нямаше. „Толкова много начини има да останеш сама…“

Те видяха ножа й. Алчна страст блесна в очите им — да, искаха кръв.

— Убих я! — изкрещя Естарал. — Бакал я използваше — убих и двамата!

И се хвърли между тях.

Блеснаха ножове. Естарал залитна и се свлече на колене. Ликуващи лица отвсякъде. „Такава пламенна страст — о, колко живи се чувстват!“ Кръвта й изтичаше — четири, може би пет рани, топлината изтичаше от тялото й.

„Толкова глупаво. Всичко това… толкова глупаво.“ И с тази мисъл изсмя сетния си дъх.

Грамадата облаци на запад вече изпълваше половината нощно небе, непроницаема и плътна като стена, трупаше се къс след къс, за да затули звездите и нефритените резки. Вятър шумолеше в тревите, притеглен от изток, сякаш бурята си поемаше дъх. Но никакви блясъци не огряваха облаците и Кафал нито веднъж не беше чул гръм. Въпреки това трепетът му се усилваше с всяко поглеждане към надвисващия мрак.

Къде беше Бакал? Къде беше Хетан?

Увитата с кожа дръжка на кривия му нож бе хлъзгава от студена пот. Въздухът изстиваше.

Можеше да я спаси. Сигурен беше в това. Щеше да поиска силата от боговете на Баргаст. Откажеха ли му, беше се заклел да ги унищожи. „Никакви игри, никакви сделки. Тъкмо вашата жажда за кръв доведе до това. И ще ви накарам да платите.“

Боеше се от мига, в който щеше да види сестра си, това извратено подобие на жената, която бе познавал през целия си живот. Щеше ли тя изобщо да го познае? Щеше, разбира се. Щеше да се хвърли в прегръдката му — край на мъчението, възраждане на надеждата. Страх, да, но след това всичко щеше да се оправи, всичко. Щяха да избягат на запад — чак в Ледер…

Смътен шум зад него. Кафал се обърна рязко.

Боздуганът го порази в лявото слепоочие. Той залитна надясно, опита се да се извърти и да замахне с ножа. Удар в гърдите го надигна от земята, ножът изхвърча от ръката му, после нещо го блъсна надолу, по гръб. Изпукаха и се пръснаха кости.

Гледаше неразбиращо приковалото го към земята копие — стърчеше от гърдите му като прът на знаме.

Тъмни сенки над него. Облечените в метал ръце, стиснали копието, извиха и натиснаха.

Желязното острие изстърга в пръстта под него.

Помъчи се да осмисли ставащото, но всичко му се изплъзваше. Три, вече четири фигури бяха надвиснали над него, но не изрекоха нито дума.

„Гледат как умирам. Правил съм същото. Защо правим това? Защо сме толкова очаровани от този провал?“

„Защото виждаме колко е лесен.“

— Свърши — каза воинът ак’рин, който бе приковал врага с копието си, и изтръгна оръжието.

— Ако е разузнавал лагера ни — каза мъжът с боздугана, — защо гледаше на другата страна?

— Баргаст — измърмори трети, а другите кимнаха. Капка разум нямаха проклетите диваци.

— Утре — каза воинът, който вече чистеше копието си, — ще избием останалите.

Залиташе, впила очи в черната стена, която като че ли връхлиташе насреща й и после се отдръпваше отново, сякаш светът пулсираше. Вятърът я тласкаше напред, плътен като ръка на гърба й, а тоягата в ръката й тупаше и тупаше по твърдата земя.

Когато четиримата воини ак’рини изникнаха пред очите й, тя забави крачка, а след това спря и зачака да я вземат. Но те само направиха жеста „зло да пази“ и бързо изчезнаха в тъмното. След малко тя тръгна отново, вече едва дишаше. Мехурите по ръката й се спукаха и тоягата стана хлъзгава.

Вървя, докато светът не изгуби силата си, а после седна в мокрите треви до обрасла с лишеи скала. Вятърът плющеше в разкъсаната й риза. Гледаше, без да вижда; тоягата се изплъзна от ръцете й. След малко тя се смъкна на една страна и се сви на кълбо.

Зачака черното да погълне света.

Беше все едно нощта в целия й естествен ред е открадната. Страл гледаше как Белите лица подклаждат огньовете с всичко, което може да гори, и зоват боговете. „Вижте ни! Намерете ни! Ние сме ваши деца!“ Влачеха кози към вдигнатите набързо олтари и им прерязваха гърлата. Кръв плисваше, краката изритваха и потръпваха вяло. Кучета бягаха от внезапното, необяснимо посичане на кривите остриета. Ужас и безумие плющяха като дима, искрите и пепелта от огнищата. Знаеше, че до разсъмване няма да е останало живо нито едно животно.

„Ако утрото изобщо дойде.“

Чул беше за смъртта на Естарал. Чул беше какво е твърдяла, че е направила. Всичко това беше безумие. Бакал не би използвал Хетан — явно Естарал бе повярвала, че може да е с Бакал, че може да стане негова жена, и когато го е видяла с Хетан, безумието й е изрисувало сцената с мокрите цветове на страстта. Беше убила двамата в гневен изблик на ревност.

Страл изруга. Трябваше да прогони вдовицата още преди дни. Трябваше ясно да й даде да разбере, че Бакал изобщо не се интересува от нея. Духове на бездната, ако беше видял проблясъка на лудост в очите й, щеше да я е убил на място.

Командването на сенаните в битката тази утрин се падаше на него. Даваше му се възможност да осъществи най-скритата си амбиция — след като вече я бе отстъпил доброволно, за да остане в сянката на Бакал. Но желанието, стигнало вече до устата му, изобщо не беше толкова сладко на вкус. Всъщност го задавяше.

Бакал бе обсъждал с него предстоящия сблъсък. Казал му беше какво смята да направи. Страл разполагаше поне с това. И когато сенаните се съберяха на разсъмване, щеше да призове вождовете на клана и да им предаде думите на Бакал все едно, че са негови. Щяха ли да се вслушат?

Много скоро щеше да разбере.

Слънцето отвори очи на изток и сякаш потръпна срещу плътната стена тъмни облаци, погълнали половината небе. Две армии се раздвижиха по огромната равнина, която бе някога земята на Оул. Знамена със зверовете на баргастките кланове се вдигнаха като неспокойни мачти над притиснатите от вятъра треви, пепелта от огромните лагерни огньове кръжеше и се вихреше из въздуха гъста като сняг. От югозапад се приближаваше огромен полумесец от конни и пеши воини. Пряпорци плющяха над легиони сафински войници, настъпващи във фаланги, с извъртени на една страна щитове, за да отбият вятъра, и дълги копия, грейнали с пламъците на зората. Отряди лека пехота и стрелци на Д’рас се развръщаха пред главната сила в рехав строй. Конни стрелци настъпваха на върховете на рогата на бедерина, тежките пиконосци бяха зад тях.

Боен водач Марал Еб бе поставил в центъра сенаните, а около тях по-малките кланове. Своите барани бе разделил между двамата си братя и ги бе поставил на фланговете.

С пробуждането на деня полумесецът подходи към позициите на баргастите; съгледвачи препускаха назад, за да докладват за бойното поле.

Вятърът ненадейно стихна и студ стисна въздуха в смразяващ юмрук. Беше разгарът на лятото, но дъхът заизлиза на облачета и от гърбовете на хилядите коне се заиздига пара. Воините затрепериха, колкото от студа, толкова и от внезапно обзелия ги страх.

Битка между богове ли беше това? Щяха ли да се покажат духовете на ак’рините като зъби в щракащи челюсти? Щяха ли всеки миг немрящите богове праотци на Белите лица да изригнат от коравата замръзнала земя и да запеят древния химн за кръвта? Бяха ли смъртните мъже и жени осъдени да се свият от ужас под страховития сблъсък на асценденти? Над всички тях небето бе разцепено на две — колебливата утринна светлина на изток, неподатливият нощен мрак на запад. Никой — нито баргасти, нито ак’рини, нито сафини или д’рас — не беше виждал такова небе. Изпълваше ги с ужас.

Слана загърна земята и лъсна по желязо и бронз, щом леденостуденият въздух се разля под фронта на бурята. Никакви яростни песни или бойни викове не закънтяха в предизвикателство между двете армии. Свръхестествено безмълвие обгърна изправените едно срещу друго пълчища.

Нито една птица не се рееше в тръпнещото небе.

И все пак армията на ак’рините настъпи към омразния си враг. А врагът стоеше неподвижно и чакаше.

На хиляда крачки от позицията на баргастите лежеше тялото на жена, свито на кълбо в замръзналите треви, с гръб, опрян в обрасла с лишей канара. Място, където да легне, последното гнездо на последната й нощ. Сланата лъщеше по бялата й кожа като диамантени люспи.

Беше умряла сама, на четирийсет крачки от трупа на брат си. Но тази смърт бе на плътта. Жената, някогашната Хетан, съпруга на Онос Т’уулан, майка на Абси, Стейви и Сторий, беше умряла много по-рано. Тялото подминава с тътрене мъртвата коруба на душата си, понякога с дни, понякога — с години.

Лежеше на замръзналата земя. Примига ли небето горе, видяло сцената на самотното й поражение? Поне веднъж? Когато небето примига, колко време е нужно между повея на мрака и възраждането на светлината?

Призраците с изгорели на чукани криле чакаха да й кажат отговорите на тези въпроси.

Садик, още ли си жив? Сънувах нещо. Това нещо беше видение, смъртта на гущер вълк, лежи свит на кълбо, опасни кости под слънцето. Чуй съня ми, Садик, и запомни.

Алчността е ножът в канията на амбицията. Виждаш злия й блясък едва когато си се приближил твърде много. Твърде близо, за да се махнеш, и както ти казах: алчността привлича смъртта, а смъртта сега си я взима. Това нещо беше видение. Тя умря на по-малко от четирийсет крачки от брат си, а над нея две армии воюват в небесата и зверове, които са братя, скоро ще стегнат челюсти около гърлата си. Странни имена, странни лица. Боядисани в бяло като Квидаторите. Мъж с тъжни очи, казва се Скиптър Иркулас.

Такова небе, такова небе!

Алчност и амбиция, Садик. Алчност и коварство. Алчност и справедливост. Това са основанията на съдбата, а всяко основание е лъжа.

Тя беше мъртва преди разсъмване. Държах прекършената й душа в ръцете си. Още я държа. Както Рут държи Хелд.

Познавах едно момче.

Абси, къде си?

Садик слушаше, после промълви:

— Бадале, студено ми е. Разкажи ми пак за огньовете. Чудесните огньове.

Но тези огньове бяха изгорели на въглени и пепел. Студът бе студът на друг свят.

Садик, слушай. Видях врата. Отваряше се.

18.

Това, което те храни, е разкъсано

с ноктите на твоята нужда.

Но нуждите витаят между

светлото и мрака.

А добродетелта се сгъва

във браздата.

Ако живот поискала е нуждата,

страдание и смърт не са безцелни.

Но дума стане ли за вопъла

на жалка страст,

браздата сгъва се във мрака

и добродетел корени не пуска.

Светът е сив от нужди и от страсти

и праведното скоро ще се храни

със ноктите на твойта нужда,

тъй както иска го животът.

Качества на живота

Сеген

Слаба и изтощена, Ян Товис последва брат си през портите и в мъртвия град Карканас. Тайните легенди, които бе наследила по кръвна линия, бяха врязали в душата й подробностите пред нея. Когато мина по моста, екът на камъните под ходилата й я обгърна, познат и просмукан от скръб като наметалото на собствената ти мъртва баба. Докато минаваше под високата арка, изпита чувството, че се завръща у дома — но този дом бе място забравено, сякаш бе наследила нечия чужда носталгия. Безпокойството й премина в тъга, щом излезе от прохладния мрак и пред очите й се разстла безмълвна, безжизнена гледка с високи зацапани от пушеци здания, посивели кули и обезобразени статуи. Висящи градини бяха обрасли с бурени и гъсти криви дървета, чиито корени бяха взривили крепящите ги стени, плъзнали бяха надолу по тях и по разровената каменна настилка. Птици бяха свили гнезда по издатините и бяха боядисали стените в бяло с курешки. Купища навети сухи листа гниеха в ъглите, трева и тръни бяха изникнали между каменни плочи.

Можеше да усети древната магия — пърхаше някъде на ръба на полезрението. Градът бе надживял еоните далеч по-добре, отколкото му се полагаше по право. И магията продължаваше да се съпротивлява на неумолимата обсада на времето. Ян Товис гледаше град, който можеше да е изоставен само преди малко повече от едно поколение, докато всъщност бе напуснат в невъобразимата древност.

И майки ще притискат до гърдите си деца,

докато рухва този свят.

Тъй бе написал някой поет от същия този град и Ян Товис го разбираше много добре. „Детето и домът никога няма да се променят, ако това зависи от майката на детето. Но обясненията правят истините досадни. Поетът се стреми да пробуди у слушателя всичко, което е знайно и все пак неизречено. Думи, които да извикат във въображението отсъствие на думи. Но децата ще пораснат, а времето ще забие копия и в най-дебелите стени. А понякога стените се разбиват и отвътре.“

Винаги — и го знаеше много добре — сееше около себе си несигурност. За нея нерешителността бе начин на живот. Брат й, разбира се, беше пълната противоположност. Двамата се противопоставяха в крайностите, застанали един срещу друг от двете страни на пропаст, която не можеше да бъде премината. Когато Йедан Дериг престъпи чертата на предизвикателството, волята му бе нещо жестоко, ужасна сила, която унищожи живот. Докато го нямаше насреща й — с ръце, плувнали в кръв, с очи, корави като камък, — тя бе започнала да вярва, че нерешителността е естественият ред на света, състояние на ума, който чака, докато му въздействат, обречен да реагира и никога да не инициира, примирен с всичко, което носи съдбата.

Бяха предопределени да стоят заедно, предназначени бяха да упражняват натиск един над друг като контрафорсите в двата края на мост и в това напрегнато равновесие можеха да намерят мъдрост да управляват, можеха да направят здрави и сигурни камъните под нозете на своя народ.

Той беше избил вещици и магьосници и не се беше наложило да я заобикаля, за да се добере до тях, защото тя не се беше оказала никакво препятствие пред него. Не, тя бе замръзнала. „Чаках ножа на съдбата. Ножа на Йедан.“

„Забравих. И така се провалих. Трябва да си го върна. Нужен ми е моят Убиец на вещици.“

Зад нея влезе авангардът на народа й. Пули и Скуиш, пухкави и розови като девици — лицата им се отпуснаха, докато утаилата се магия се процеждаше през жалките им защити. Двамата офицери, командващи отряда на Стражата, Бревити и Пити, вече бяха започнали да разпращат отделения по страничните улици, за да огледат места, подходящи за приютяването на бежанците. Спокойните им провлечени заповеди стържеха като ковашка пила по грапавия ръб на страха и паниката.

Не можеше да види Йедан, нито коня му, но напред, близо до центъра на града, се издигаше огромно здание, отчасти храм, отчасти палат и крепост, от което се извисяваха пет кули и пронизваха тежкия сумрак на небето. Цитаделата. Заемаше остров, обкръжен от ров, който можеше да се прехвърли само по един мост, и до този мост се стигаше по този главен булевард.

Ян Товис погледна през рамо и каза на Пити:

— Настанете хората възможно най-добре, но не ги разпръсвайте прекалено. О, и кажете на вещиците, че няма да могат да мислят ясно, докато не вдигнат защитен кръг около себе си.

Пити кимна и Ян отново се обърна към центъра на града и пое натам.

Тръгнал беше към Цитаделата. Разбира се. Той беше Йедан Дериг. „И иска лично да види мястото на кръвопролитието.“

Някакво огромно сътресение бе пропукало мраморните колони от двете страни на Голямата зала. Зееха пукнатини, много от колоните се бяха наклонили застрашително, мозаичният под бе покрит с тънък слой бяла прах. На места прахта се беше слепила на мътни петна.

Йедан мина през просторната зала, без да обръща внимание на отломките. Усещаше, че го залива топлина, все едно му предстоеше да нагази в битка. Тук все още се носеха течения, наситени с разногласия чувства. Ужас, скръб, черен гняв и ужасно предсмъртно страдание. Лудост бе връхлетяла тази цитадела и кръв бе напоила света.

Стигна до коридор, чийто вход бе украсен със странни ваяния: жени, крачещи в тържествена процесия. Високи чернокожи жени. Щом влезе в прохода, образите по стените се преобразиха в чувствени сцени, които ставаха все по-лъстиви. След низ от сводести галерии, чието предназначение бе недвусмислено, Йедан се озова в куполовидна камера. Терондаи — това ли беше думата? Кой можеше да каже колко я бе изопачило времето? Свещеното око в мрака, свидетелят на всички неща.

Имало беше време, според тайните легенди, когато светлината не навестявала този свят и тъмнината била абсолютна. Но само истинските деца на Майката можели да оцелеят в такъв свят, а никоя кръв не остава вечно чиста. Нещо повече, в Нощ обитавали и други същества. Някои виждали вярно, други — не.

Светлината бе това, което се процеждаше в раната на Майката — рана, която тя бе избрала да позволи, рана, а после раждането от нея.

— Всички деца — каза тя — трябва да могат да виждат. Даряваме живота със светлина, мрак и сянка. Истината за нашето естество не може да се намери в отсъствието на онова, което не сме. Излез от мрака, тръгни в сянката, излез от нея в светлината. Това са истините на съществуването.

— Без земна твърд не може да има небе. — Тъй рекоха Азатанаи в прахта на своите каменоломни.

Тайни легенди, едва ли нещо повече от безсмислица. Думи, които да придадат смисъл на онова, което вече съществува, което съществува със или без насочващата ръка на разумни същества. На тази скала, на онази река, на течните огньове, изригващи отдолу, и на замръзналия дъжд, сипещ се отгоре. Йедан не се впечатляваше много от такива неща.

Терондаи беше зацапана с пепел и затрупана с изсъхнали листа. Само безформени купчини бяла прах бяха останали от телата, оставени там, където бяха паднали. Нямаше и помен от оръжия или скъпоценни накити, което накара Йедан да заключи, че в залата са влизали плячкаджии — както и навсякъде из Цитаделата навярно. Колкото и странно да беше, тайните легенди на родословието му не споменаваха нищо за такива крадци. „И все пак не бяхме ли ние тук в онзи кървав край? Без оръжия. Без героичен отпор. Само… какво? Да гледаме? Което налага въпроса: кои, в името на Брега, сме били ние? Техните проклети слуги? Техните роби?“

„Тайни легенди, кажете ни своите тайни истини.“

А тази древна претенция за някакво кралско родословие? Владетели на какво? На бараката за дърва? На острова-градина в реката? Да, щеше да изтъква справедливите уверения, че той и сестра му са годни да командват, ако това бе нужно, за да подчини другите на волята си. Имаха титли, нали? Сумрак. Страж. А и Ян Товис бе направила съвсем същото, като бе поела ролята на кралица на шейките. „Бремето на привилегията — виж как се огъваме под тежестта му.“

Стиснал челюсти, той огледа отново камерата, този път по-внимателно.

— Проклет глупак.

Обърна се и изгледа сестра си.

— В храма си, идиот — изкарай проклетия кон.

— Има висящи градини — каза той. — Намери няколко селяни и ги прати да започнат да ги разчистват. Ще пратя други долу при реката — имаме много мрежи.

— Искаш да заемем града?

— Защо не?

Тя сякаш онемя.

Йедан обърна коня си и я погледна в очите.

— Сумрак, ти ни изведе на Пътя на Галан. Пътят на Слепеца. Сега сме в царството на Мрака. Но този свят е мъртъв. Съхранен е в смърт и магия. Ако това е било нашият дом някога, можем да го направим отново наш дом. Това ли е предопределението ни?

— Предопределение? Кълна се в топките на Блудния, защо произнасянето на тази дума звучи като изваждане на меч от ножницата? Йедан, може би сме познавали някога този град. Може би родословната ни линия стига дотук и всяка история, която сме научили, е била вярна. Блясъкът на Карканас. Но нито една от тези истории не ни казва, че сме властвали тук. В този град. Че сме били господарите на този свят.

Той я изгледа.

— Тогава продължаваме.

— Да.

— Накъде?

— Към гората отвъд реката. През нея и от другата страна. Йедан, стигнахме толкова далече. Нека свършим пътуването си там, откъдето е започнало. В нашия истински дом. Първият бряг.

— Ние дори не знаем какво означава това.

— Ще го разберем.

— Реката все пак си струва да се види. Храната ни не достига.

— Разбира се. Сега, в чест на тези, които са паднали тук, братко, изведи навън проклетия кон!

Малко след като двамата излязоха, безмълвието, царило тук от хилядолетия, се наруши. Мъртви листа се раздвижиха и закръжиха, надигнати сякаш от малки вихрушки. Прах замъгли въздуха и странно приглушеният сумрак — сякаш самата светлина тук бе нежелан гост — изведнъж потрепери.

И нещо подобно на бавно поет дъх изпълни камерата. Отекна отчаяно като стон.

Бревити последва Пити в една задънена уличка. Носеха фенери и сенките подскачаха по стените на тесния проход. Спряха и зяпнаха телата.

— Мъртви ли са? — попита Бревити.

— Не, мила. В света на сънищата са, и двете.

— Кога е станало това?

— Не може да е отдавна — отвърна Пити. — Видях ги как влязоха тук, за да си направят ритуала или каквото е там. Малко след това надникнах и видях, че факлите им са угаснали. Тъй че реших да погледнем.

Бревити клекна и остави фенера на земята. Сграбчи по-близката вещица, обърна я и огледа лицето й.

— Мисля, че е Пули. Заприличали са на близначки вече.

— И все повече си заприличват — отвърна Пити. — И на мен ми направи впечатление.

— Клепачите им пърхат като полудели.

— В Света на сънищата са, нали казах.

— Легнали по очи? Може ритуалът да се е обърнал срещу тях.

— Може. Какво да правим?

— Мен ако питаш, да ги погребем.

— Но те не са мъртви.

— Знам. Но възможности като тази не възникват всеки ден.

„Прекършеното не може да се поправи. Ти ни прекърши, но това не е всичко — виж какво си направил.“

Галан беше изпаднал в ужас. Не можеше да понесе този нов свят. Искаше да се върне в мрака и когато избоде очите си, го намери. Сандалат, стиснала здраво малката ръчичка на своя син, стоеше и гледаше отгоре безумеца, виждаше, без да може да проумее, цялата тази кръв по лицето му и по пода — невъзможността й тук, на самия праг на Терондаи. Той плачеше и се давеше с нещо — но каквото и да имаше в устата му, не искаше да го изплюе — и устните му лъщяха посинели, зъбите му — като парчета червен кедър.

— Майко — промълви синът й, — какво се е случило?

„Светът се променя. Галан, глупак такъв. Това, което си направил, не може да се поправи.“

— Злополука — отвърна тя. — Трябва да намерим някой да помогне…

— Но защо той яде очите си?

— Върви намери жрица. Бързо, Орфантал!

Галан се давеше, мъчеше се да глътне очните си ябълки, но само ги изхрачваше обратно в устата си. Дупките в главата му плачеха с кървави сълзи.

„Вечният поетичен изказ, Галан. Грандиозният символ, изящно поднесен на входа на храма. Ще лежиш тук, докато не дойде някоя важна особа, и чак тогава ще ги преглътнеш тези проклети очи. Дори шедьовърът е слуга на точния разчет във времето.“

„Ще бъде ли Майката Тъма поразена в сърцето от това, Галан? Или просто ще се отврати?“

— Свършено е, старче — промълви тя. — Няма връщане.

Той явно не я разбра, защото започна да се смее.

Едното око изскочи от устата му и за един безумен миг сякаш се вторачи отдолу в нея.

„Прекършеното не може да се поправи. Ти ни прекърши, но това не е всичко — виж какво си направил.“

Изсъска, щом онова ехо отново нахлу в спомените й. Не му беше мястото в сцената, която бе възкресила. Мястото му беше някъде другаде, с някой друг. С някой друг, не при. Разбира се, точно това му беше ужасното. Чу онези думи и те всъщност идваха от нея, пристигаха в собствения й глас, и този глас бе на жена, която наистина разбираше какво е да си прекършен.

„И това е горчивата истина. Аз не съм се поправила. След всичкото това време…“

— Спиш ли? — попита лежащият зад нея Уидал.

Тя се замисли дали си струва да отговори, реши, че не, и не каза нищо.

— Пак говореше насън — промърмори той и се размърда под кожите. — И какво точно се прекърши?

Тя скочи като ужилена от скорпион.

— Какво?!

— Будна си все пак…

— Какво каза току-що?

— Какво значение има? Важното е, че си готова да ме скъсаш от бой…

Тя изръмжа, избута кожите настрана и стана. Трите демона Венат, незнайно защо, ровеха огромна дупка недалече от пътя. Мейп беше на дъното, вдигаше грамадни камъни и ги даваше на Райнд, който бе застанал на ръба. Райнд на свой ред се завърташе, за да ги даде на Пюл, който ги трупаше настрана. „Какво правят, в името на Гуглата?“ Сандалат се потърка по лицето.

„Говорила съм насън? Не и онези думи. О, дано да не са онези думи.“

Повървя малко по Пътя, нетърпелива да тръгнат. Но Уидал се нуждаеше от още сън. Човешките същества бяха нелепо крехки. Всяко тяхно достижение изглеждаше също толкова крехко. Ако не бяха толкова ужасно много и ако не проявяваха от време на време онази трескава като мравуняк жажда за творчество, отдавна щяха да са измрели. „По-важното, ако останалите от нас не се бяхме присмивали, докато гледаме разсеяно жалките им усилия — ако бяхме проявили малко повече благоразумие всъщност, отдавна щяхме да сме ги заличили. Тайст Андий, Джагът, К’Чаин Че’Малле, Форкрул Ассаил. Богове, Тайст Едур дори. Скабандари, ти уби погрешния враг. Дори ти, Аномандър — ти си играеш с тях все едно, че са домашни любимци. Но тези мили животинчета ще се обърнат против теб. Рано или късно.“

Знаеше, че отбягва люспестия звяр, който глождеше в корените на ума й. Тласкаше мислите си надалече, далече от мястото, където все още лъщеше родствена кръв. Но нямаше полза. Думите бяха изречени. Насилието бе получило отговор и вдигането и спадането на гърдите заглъхваше във вечна неподвижност. А онзи звяр, е, той имаше най-острите зъби.

Сандалат въздъхна. Карканас. Градът я очакваше. Не толкова далечен вече, нейният древен дом, нейната лична гробница, теснините й — здраво натъпкани с безполезните вещи от живота на една млада жена.

Виж как гоня сънищата си

в прехода към прахта…

Изсумтя, обърна се рязко и тръгна назад към съпруга си, който още спеше. Демоните — „Венат, които бяха някога съюзници на Джагът. Които отдадоха своята кръв на Трелл — а каква гадна смес се оказа това“ — се бяха скрили в дупката, която бяха изровили. Защо се бяха привързали тези проклети същества към Уидал? Той бе казал, че ги намерил на острова, където бил държан в плен от Сакатия бог. А това предполагаше, че Сакатия бог е призовал и обвързал демоните. Но след това нахтите бяха съдействали на Уидал в бягството му и като че ли всъщност бяха в съюз с Маел. „А сега… копаят дупка.“

— Уф! — въздъхна Уидал и се надигна от постелята. — По-лоша си от комар в стая. Щом бързаш толкова, дай просто да вървим, докато не стигнем. Тогава ще си почина.

— Изтощен си.

Той я погледна накриво.

— Не вървенето ме изтощава, скъпа.

— Няма да е зле да го обясниш това.

— Ще обясня. Но не точно сега.

Видя непокорството в очите му. „Мога да го накарам да говори. Но този поглед в очите му… хубав е.“

— Събирай си багажа тогава, мъжо. А докато го правиш, ще ти обясня нещо. Следваме пътя, който води до града, в който съм се родила. Значи, това само по себе си е достатъчно стъписващо. Но не е нещо, с което да не мога да се справя. Не с охота, забележи, но все пак. Има обаче още нещо.

Той навиваше походната постеля.

— Какво?

— Представи си езеро с черна вода. Бездънно, скрито в пещера, където никакъв въздух не се движи и нищо не капе. Повърхността на езерото не е познала и една вълничка от хиляди години. Идваш и коленичиш до него — цял живот, — но това, което виждаш, никога не се променя.

— Добре. И какво?

— Все още не виждам нищо да се променя, Уидал. Но… някъде далече под повърхността, в невъобразимите дълбини… нещо се движи.

— Ами тогава май трябва да бягаме в обратната посока.

— Може би си прав, но аз не мога.

— Този твой стар живот, Санд — казвала си ми, че не си боец, че нищо не знаеш за оръжия или за война. Тогава какво си била в този свой роден град?

— Имаше фракции… борба за власт. — Извърна очи по Пътя. — Поколения наред — да, може би е трудно да се повярва. Поколения сред Тайст Андий. След столетия би трябвало да са улегнали и може би са били, поне за известно време. Но в живота си не познавах нищо друго освен вълнения. Съюзи, предателства, примирия, коварства. Не можеш да си представиш как тези неща извратиха нашата цивилизация, културата ни.

— Санд…

— Бях заложничка, Уидал. Високо ценена, но заменима.

— Но това не е живот! Това е прекъсване в един живот!

— Всичко се разпадаше. — „Би трябвало да сме неприкосновени. Ценни.“ — Вече е все едно — добави тя. — Не е кариера, която бих избрала отново, нали?

Той се втренчи в нея.

— А би ли я избрала? Ако можеше?

— Глупав въпрос. — „Каквото е прекършено, не може да се поправи. Ти ни прекърши, но това не е всичко — виж какво си направил.“

— Санд?

— Разбира се, че не. Хайде, оседлавай.

— Но защо яде очите си?

— Някога, много отдавна, синко, нямаше нищо освен тъмнина. И това нищо, Орфантал, беше всичко.

— Но защо…

— Той е стар. Видял е твърде много.

— Можел е просто да ги затвори.

— Да, можеше.

— Майко?

— Да, Орфантал?

— Не си изяждай очите.

— Не се безпокой. Аз съм като повечето хора. Мога да си запазя очите и пак да не виждам нищо.

„Не лъжи, не каза такова нещо. И бъди благодарна за това. В сила е друго правило. Устата говори, без да казва нищо. И това е леснината, която намираме за себе си. В края на краищата, ако казвахме всичко, което можем да си кажем, отдавна да сме се избили един друг.“

„Галан, ти беше поет. Трябваше да си глътнеш езика.“

Беше наранил някого, веднъж. И беше разбрал, че го е направил, а разбирането го караше да се чувства зле. А на никого не му харесва да се чувства зле. По-добре да смениш чувството за вина и срам с нещо, насочено навън. Нещо, което изгаря всичко наоколо, нещо, което може да впрегне всичките ти енергии и да ги насочи извън самия теб. Нещо, наречено гняв. Когато свърши — когато гневът му се прибра в руслото си, — се озова обкръжен от пепелища и животът, който бе познавал, завинаги си бе отишъл.

Погледът назад е акт на върховна смелост, на каквато са способни малцина. Но когато всичко, което си оставил, е купчина натрошени кости, какво можеш да направиш?

Бягството само удължаваше мъчението. Спомените се вкопчваха в ужасите и единственото истинско бягство бе да се гмурне в лудостта — а лудостта беше последното, което би избрал за себе си. „Толкова по-жалко.“ Не, колкото по-ясно откроим бе вътрешният пейзаж, толкова по-жесток в чистотата си оставаше разумът.

Вярваше, че фамилното му име е Вийд. Беше някога грал, воин и съпруг. Беше направил ужасни неща. Кръв имаше на ръцете му и горчивият вкус на лъжи пареше езика му. Миризмата на опърлен плат още изпълваше главата му.

„Аз убих.“ В това признание имаше място, откъдето да започне.

После всички тези мисли се съчетаваха в рамката на бъдещето му.

„Ще убивам отново.“

Никой от тези, които бе набелязал сега, не можеше и да се надява да му се противопостави. Жалкото им кралство не беше по-внушително от мравуняк, но за самите насекоми то беше величаво и несъкрушимо, беше всички онези неща, които ги правеха гиганти в тяхното владение. Вийд беше ботушът, обкованият с бронз ток, който разбива стените и носи пълно разрушение. „Точно за това съм създаден.“

Пътят му бе непогрешим. Надолу в ямата и през входа, след това в залата, пълна с трупове на влечуги, гъмжащи от ортени и личинки. Прекоси помещението и спря пред вътрешния портал.

Бяха някъде горе — бяха го видели, сигурен беше в това. Наблюдавали го бяха от очите и устата на дракона. Не знаеха кой е, тъй че нямаха причина да се страхуват от него. При все това той знаеше, че ще са предпазливи. Ако просто се хвърлеше между тях и размахаше оръжията, някои можеше да избягат. Някои можеше да му се опълчат. Един късметлийски замах и… не, трябваше да прибегне до своя чар, до способността си да ги предразположи. „Възможно е да не се окаже толкова бързо. Вече го разбирам. Но съм проявявал търпение и преди, нали? Показвал съм истински талант да заблуждавам.“

„Не само празни колиби съм оставял след себе си в края на краищата.“

Извади оръжията си.

Плю на ръцете си и приглади косата си назад. И започна дългото изкачване.

Можеше да вие в лицата им и нямаше да чуят нищо. Можеше да стегне невидими ръце около гърлата им и те нямаше дори да ги усетят. „Убиец е дошъл! Онзи долу — носих се над бурята на неговата страст. Иска да ви избие!“ Окаяното му семейство оставаше в пълно неведение. Да, бяха видели непознатия. Видели бяха решителното му приближаване към огромното каменно здание, което си бяха присвоили. А след това бяха подновили рутинните си занимания, омагьосани сякаш от безгрижно равнодушие.

Таксилиан, Раутос и Брет бяха със Сулкит: търтеят К’Чаин се трудеше над безбройните механизми. Изглеждаше неподвластен на умора, сякаш целта, която го движеше, надмогваше потребностите на плътта. Дори Таксилиан не можеше да прецени дали усилията на търтея водят до някакъв резултат. Нищо не се раздвижваше внезапно, събудено за живот. Никакви скрити трансмисии не зацепваха и не се завъртаха с грохот. Тъмнината продължаваше да властва във всички коридори. Диви същества продължаваха да щъкат из тъмните помещения и да правят гнезда в сметта.

Когато не ловяха ортени или не събираха вода от капещите тръби, Ласт и Асейн бързаха да свият своето си гнездо. Шеб продължаваше да бди над празните руини от високия си пост, който наричаше Короната, а Напет обикаляше безцелно, мърмореше под нос и кълнеше лошия си късмет, че се е озовал в такава жалка компания.

Слепи глупци, всички до един!

Призракът, който блестеше някога със своето всезнание, избяга от чудатия ум на грала, наречен Вийд, и се запъти да намери тези, които придружаваха Сулкит. Вещицата Брет беше опитна, с усет към магията. Ако можеше да се добере до някого и да го разбуди за крайната си потребност, то това беше тя.

Намери ги в кръглата зала зад Очите, но просторното обиталище на мъртвата вече Матрона беше свят, преобразен до неузнаваемост. От тавана и стените капеше горчива слуз. Гъсти лепкави локви покриваха пода под издигнатия подиум и въздухът бе размътен от лютиви изпарения. Необятното ложе, властвало някога над подиума, сега изглеждаше посърнало от болест, изкривено като корените на паднало дърво. От краищата на провисналите пипала капеше. Атмосферата, загърнала уродливия кошмар на подиума, бе толкова сгъстена, че всичко вътре в нея бе размътено и смътно, сякаш самата реалност тук беше зацапана.

Сулкит стоеше неподвижен като статуя пред подиума. По люспите му се стичаше течност — сякаш се стапяше пред очите им — и от устата му изригваха странни гърлени звуци.

— … разбуждане зад всяка стена — говореше Таксилиан. — Сигурен съм.

— Но нищо като това! — каза Раутос и посочи Сулкит. — Богове на бездната, този въздух… едва мога да дишам!

— И двамата сте глупаци — сопна се Брет. — Това е ритуал. Това е най-старата магия от всички — магията на пот, мирис и сълзи. Срещу това сме безпомощни като деца! Да го убием, казвам аз! Забийте нож в гърба му, срежете му гърлото! Преди да е станало късно…

— Не! — прекъсна я Таксилиан. — Трябва да позволим да стане — усещам го. В това, което прави търтеят, ще намерим спасението си.

— Заблуди!

Раутос бе застанал между двамата, лицето му бе изопнато от страх и объркване.

— Има модел — заговори той на себе си. — Всичко, което прави търтеят — навсякъде — води към един определен момент. Модел… почти мога да го видя. Искам… искам…

Но не знаеше какво иска. Призракът се завъртя диво, понесен от теченията на неизразимите му искания.

— Ще има отговор — каза Таксилиан.

„Да! — изкрещя призракът. — И той идва с ножове в ръце! Идва да ви убие всички!“

Напет стоеше до някаква странна тръба, минаваща по дължината на коридора под нивото на Утробата. Беше вървял покрай нея доста време, преди да усети, че високата до кръста му бронзова обвивка е започнала да излъчва топлина. Даже горещина — вече целият беше потен. Поколеба се. Дали да се върне? Можеше да се разтопи, докато стигне до стълбите, по които беше слязъл. В тъмното отпред не можеше да различи нищо, което да издава страничен проход. Горещият сух въздух изгаряше дробовете му. Заля го паника.

Нещо в тръбата изкъркори и потече. От устата му се изтръгна стон — можеше да умре тук!

„Бягай, глупако! Но накъде? Побързай. Мисли!“

Най-сетне с усилие се затътри напред… някъде там, напред, щеше да има спасение. Трябваше да има. Сигурен беше.

Въздухът запращя, искри засвяткаха от повърхността на тръбата. Напет изпищя и затича. Мълния изтрещя в коридора и го заслепи. Сребристи корени изплющяха и го пронизаха, болката лумна в жилите му… писъците изригнаха от гърдите му и разкъсаха гърлото му и той замаха безпомощно с ръце. Дъги от мълнии засвяткаха между пръстите му. Нещо закипя — там напред — и заизригва пламъци.

„Грешната посока! Тръгнах в…“

Внезапен мрак. Тишина.

Напет спря. Пое си дълбоко дъх и го задържа.

В тръбата се чуха несвързани капещи звуци и бързо заглъхнаха.

Той издиша пресекнато.

Въздухът вонеше на нещо странно и горчиво, щипеше очите му. Какво се беше случило току-що? Беше убеден, че ще умре, изпечен като поразено от мълния псе. Усетил бе как енергиите потекоха през него, все едно киселина бе изпълнила жилите му. Потрепери.

Чу стъпки и се обърна. Някой идваше. Никакъв фенер не осветяваше коридора обаче. Чу стържене на желязо.

— Шеб? Ти ли си? Ласт? Проклет тъпак, запали фенер!

Фигурата не отвърна.

Напет облиза устни.

— Кой е там? Кажи нещо!

Призракът с ужас видя как Вийд пристъпи към Напет. Острието на брадвата блесна в свирепа дъга и го удари във врата. От устата на Напет изхвърча слюнка и той залитна. Кост изпращя, докато Вийд изтръгваше оръжието си. Кръв швирна от раната и Напет посегна към врата си, ококорил невярващо очи.

Вторият удар дойде от другата страна. Отсечената глава се задържа за миг върху рамото му, после се търкулна по гърба му. Обезглавеното тяло се свлече на пода.

— Няма смисъл да се губи време — измърмори Вийд и се наведе да почисти острието. След това се изправи и се обърна към призрака. — Спри да пищиш. Кой според теб ме призова тук, а?

Призракът се стъписа от ужас. „Аз… аз не…“

— Сега ме отведи при другите, Крадецо на живот.

Призракът нададе отчаян вой и побягна от ненавистното изчадие. Трябваше да предупреди другите!

Ухилен, Вийд го последва.

Смачка с крак последните догарящи въглени на жалкото огнище и се обърна към безжизнената старица. Взря се с гняв в люспестия й гръб, сякаш безмълвното му обвинение можеше да я посече на място.

— Това са кулите от легендите на моя народ — зъбите на Пустинните земи. Ти открадна звездите, вещице. Измами ме…

Олар Етил изсумтя, но не се обърна. Взираше се на юг — или поне той си мислеше, че е юг, но подобни уверености, които някога смяташе за неопровержими, вече се бяха оказали толкова уязвими за магията на немрящата, колкото самите камъни, която тя запалваше всяка нощ. Уязвими като туфите суха трева, от които сътворяваше късове сочно месо, и като скалата, от която избиваше вода с едно драсване на кокалестия си пръст.

Торент се почеса по рехавата брада. Беше свършил и последното масло, с което младите воини оули изгаряха мъха, та да им порасте истинска брада, и сигурно изглеждаше глупаво, но нищо не можеше да се направи. Не че някой го интересуваше, тъй или иначе. Никакви кикотещи се девойки с премрежени очи нямаше, никакви игриви отскоци от пътя му, докато крачи наперено през селото. Всичките тези стари порядки вече ги нямаше. Отишли си бяха и всичките бъдещи възможности, които му бяха обещавали те.

Представи си ледерийски войник, застанал над грамада от кости — планина от бяло, единственото, което бе останало от народа на Торент. Лицето на войника под ръба на шлема му беше бяло като кост и с нетрепваща усмивка.

Осъзна, че си е намерил любима и че нейното име е омраза. Подробностите около ледериеца бяха несъществени — можеше да е всеки и всякакъв. Но беше символ на алчност и потисничество. Беше Грабещата ръка, алчният блясък в очите, онзи, който отнема всичко, защото има достатъчно сила и мощ.

Торент мечтаеше за унищожение. Ужасяващо, всеобхватно унищожение, след което остават само кости.

„Защо ме искаш, вещице? Какво ще ми дадеш? Това е век на обещания, нали? Трябва да е така, защото иначе съществувам без причина.“

— Когато гласът ти се върне — продума тя, без да се обръща, — говори.

— Защо? Ти какво ще ми отговориш?

Смехът й беше хриплив и накъсан.

— Когато го направя, планините ще се срутят. Моретата ще изврят. Въздухът ще се налее с отрова. Моят отговор, воине, ще оглуши небесата. — Обърна се рязко, дрипите изплющяха по тялото й. — Усещаш ли го? Портала — пропуква се и пътят ще срещне с охота това, което мине по него. И какъв път! — Изсмя се отново.

— Омразата ми е безмълвна — каза Торент. — Няма какво да каже.

— Но аз все пак я подхранвам.

Очите му се разшириха.

— От теб ли идва тази треска, вещице?

— Не, винаги се е таила в душата ти като усойница в нощта. Аз само я съживих до праведност.

— Защо?

— Защото ме забавлява. Оседлай коня си, воине. Тръгваме към върховете на твоите легенди.

— Легенди, надживели народа, който ги разказва.

Тя кривна глава и го изгледа.

— Още не. Още не.

И се засмя отново.

— Къде е той? — изпищя Стейви, вдигнала юмручета, сякаш се канеше да я удари.

— Не знам — отвърна спокойно Сеток. — Досега винаги се е връщал.

— Но минаха толкова дни! Къде е той? Къде е Ток?

— Той служи на повече от един господар, Стейви. Цяло чудо беше, че можа да остане толкова дълго с нас.

Сестрата на Стейви изглеждаше готова да избухне в сълзи, но все още не беше проговорила. Момченцето се бе облегнало на безжизнения хълбок на Баалджаг — огромният звяр лежеше като заспал, отпуснал нос между предните си лапи — и си играеше с камъчета, все едно не забелязваше отчаянието на сестрите си, и тя се зачуди дали наистина не е малоумно. Въздъхна и каза:

— Той ни насочи на изток. Значи това е посоката, в която трябва да продължим…

— Но натам няма нищо!

— Знам, Стейви. Не знам защо иска да тръгнем натам. Не обясни. Но не бихте тръгнали против неговите желания, нали? — Знаеше, че това е нечестна тактика, от тези, които трябва да принудят децата да се подчинят.

Действаше, но както знаеше всеки възрастен, не задълго.

Сеток махна с ръка. Ай се изправи и затича напред. Сеток гушна момченцето и махна на близначките. Скоро жалкият бивак остана зад тях.

Зачуди се дали Ток изобщо ще се върне. Зачуди се дали има някаква цел зад решението му да се погрижи за тях, или всичко е само някаква утайка от чувството му за вина или усещането му за отговорност към децата на приятеля му? Беше оставил живота зад себе си и не можеше да се придържа към порядките му, нито да е подвластен на изискванията, които животът налага над всяка смъртна душа. Не, никакъв човешки мотив не можеше да има в действията на такова същество.

Окото, с което я бе погледнал, беше око на вълк. Но дори в глутницата имаше напрегната игра на подчинение и господство. Блаженството на братството и сестринството прикриваше политически машинации и безскрупулни решения. Жестокостта се нуждаеше само от удобен повод. Тъй че той водеше тази тяхна жалка глутница и господството му бе неоспоримо — в края на краищата едва ли можеше да бъде заплашен със смърт, нали?

Най-сетне разбра, че не може да му вярва. И че облекчението й, че бе поел командването, бе реакцията на дете, същество изгарящо от нетърпение да се свие в сянката на някой възрастен, да се моли за закрила и доброволно да си затвори очите пред възможността същинската заплаха да е в мъжа — или жената — до него. Разбира се, близначките бяха изгубили всичко. Отчаяната им преданост към един мъртвец, някогашен приятел на баща им, беше обоснована, предвид обстоятелствата. Стейви и Сторий искаха Ток да се върне. Разбира се, че го искаха, и бяха започнали да гледат на Сеток с известно негодувание, сякаш тя бе виновна, че го няма.

Глупаво беше, но близначките не виждаха спасение в Сеток. Не виждаха никаква закрилничка в нея. Всъщност им се искаше нея да я няма.

Момчето си имаше своя гигантски вълк. Щеше ли той да ги защити? На това едва ли можеше да се разчита.

„А имам сила, макар че все още не мога да различа формата й, нито предназначението й дори. Кой в сънищата си не е всемогъщ? Ако насън ми порастват крила и летя високо над земята, това не означава, че ще се събудя загърната в пера. Ние сме богове в сънищата си. Бедствието ни поразява, когато започнем да вярваме, че същото е вярно и в реалния ни живот.“

„Жалко, че Торент не е тук. Иска ми се изобщо да не ме беше напускал. Все още го виждам в ума си. Виждам го застанал над планина от кости, очите му тъмнеят под ръба на шлема.“

„Торент, къде си?“

— Изглеждат почти умрели — каза Йедан Дериг.

Ян Товис, която яздеше до брат си, се намръщи.

— Сигурно са пробудили нещо. Казах им да се защитят, но си мисля, че с това може да съм ги убила и двете.

— Може да приличат и да се държат като кикотещи се момиченца, Сумрак, но не са. Не си убила никого.

Тя се изви в седлото и се загледа назад по пътя. Светлината на факли и фенери образуваше ярък остров между сградите. Приличаше на рана. Отново се обърна напред. Тъмнина, но тъмнина, през която можеше да вижда — всеки детайл точен, всеки намек за цвят и тон изглеждаше странно наситен, плътен почти. Сякаш зрението, което бе имала през целия си живот — в онзи вече далечен, отдалечен свят, — бе всъщност нещо хилаво, осакатено. И все пак не го чувстваше като дар — зад очите й се трупаше напрежение.

— Освен това те все още не са мъртви — добави Йедан.

Яздеха в лек галоп през долината, през обрасли с бурени полета и покрай обвити с трънливи храсти стопански постройки. Пред тях се издигаше стената дървета, очертала началото на леса Ашайн. Ако приказките бяха верни, Ашайн беше паднал — до последното дърво — под безумната индустрия на града, а в левгите отвъд тази пустош големи пожари бяха унищожили останалото. Но лесът се беше върнал и стволовете бяха огромни — и дузина мъже, хванати за ръце, не биха могли да ги обхванат. Никаква следа нямаше от път или конска пътека, но земята под високия горски балдахин бе чиста от шубраци.

Щом навлязоха под извисилите се дървета, сумракът се сгъсти. Освен черното дърво имаше и други видове, с гладка кора чак до извитите като змии корени. Високо горе някакво паразитно растение образуваше острови от мъх, назъбени листа и черни цветове като огромни гнезда, надвиснали от дебелите плетеници. Въздухът бе мразовит, наситен с мириса на плесен, на мокър въглен и мъзга.

Третина левга, после половина, конските копита отекват, шумолене на ризници и скърцане на сбруи, но от самата гора — само безмълвие.

Сякаш шип беше забит в челото й. От движението на коня й призляваше. Тя дръпна юздите, избърса лицето си с ръка и видя светлата кръв, бликнала от ноздрите й.

— Йедан…

— Знам — изръмжа той. — Все едно. Спомени се връщат. Има нещо напред.

— Мисля, че не…

— Каза, че искаш да видиш Първия бряг.

— Не и ако от това ще ми се пръсне главата!

— Връщането е невъзможно — рече той и плю настрани. — Това, което ни мъчи, Ян, не идва от това, което ни очаква.

Тя успя да вдигне глава и го погледна.

Брат й плачеше кръв. Изплю се отново — светлочервена храчка — и каза:

— Карканас… празният мрак — погледна я — вече не е празен.

Тя си помисли за двете изпаднали в несвяст вещици в града зад тях. „Няма да преживеят това. Не могат. Доведох ги по целия този път само за да ги убия накрая.“

— Трябва да се върна…

— Не можеш. Още не. Подкараш ли натам, Сумрак, ще умреш. — И смуши коня си напред.

След миг тя го последва.

„Богиньо на Тъмата, завърна ли се? Събуди ли се в гняв? Ще убиеш ли всички, които докоснеш?“

Черните колони се точеха напред, катедрала, изоставена в някое безвременно селение, и вече можеха да чуят звук, идващ някъде отвъд накъсаната черна стена пред тях. Нещо като грохот на вълни.

„Първият бряг.“

„Откъдето водим началото си…“

Мъждукане между стволовете, бели проблясъци…

Брат и сестра излязоха от гората. Конете под тях забавиха, спряха, щом усетиха безжизнено отпуснатите юзди.

Със загърнати от червена мъгла погледи, сред тишина като рана, двамата се взираха неразбиращо.

Първият бряг.

Черните облаци на запад се бяха споили в непроницаема стена. Земята бе посребряла от слана, тревите хрущяха и се кършеха под краката. Изгърбен под коженото наметало, Страл гледаше как вражеските сили се строяват по полегатия склон срещу тях. На двеста крачки вдясно от него Марал Еб стоеше начело на елитните воини на клана Баран и смесените части на четири по-малки клана — беше поел командването на воините, вкусили унижението на разгрома. Достатъчно храбро решение, за да изгори няколко тръна в очите на Страл. Няколко, не всички.

Дъхът на хора и животни излизаше на бели облачета. Пряпорци висяха сиви и унили, щандартите бяха вкочанени като плоски дъски.

Железният вкус на паника витаеше в мразовития въздух и всички очи се вдигаха отново и отново, за да се взрат в ужасяващото небе — на запад кипяща черна стена, на изток светлосиньо, искрящо като лед и с нажежено до бяло слънце, обградено от гибелни лъжливи слънца. Точно отгоре раздрана бразда свързваше — или разделяше? — двете половини. Черното печелеше битката, виждаше Страл, изригваше напред пипала като корени, кървящи в утринното зарево.

По дъното на долината фаланги сафини с триъгълни щитове вече държаха центъра, дългите им копия бяха затъкнати в кожените гнезда на бедрата. Леката пехота на Д’рас се развръщаше около настръхналите карета и започваше бавно да се приближава. Конницата на ак’рините държеше крилата и се мъчеше да опази строя, докато настъпваше ходом.

Скиптър Иркулас не губеше време. Никакви лични предизвикателства на бойното поле, никакви насърчителни слова пред войските. Ак’рините искаха това сражение да започне, касапницата да се развихри, сякаш хорът от трясъка на оръжия и писъците на ранени и издъхващи можеше да върне света в нормалното му състояние, можеше да оправи небето горе, можеше да прогони студа и тъмнината.

„Кръв да плати, кръв да умилостиви. В това ли вярвате, ак’рини?“

Страл излезе на пет крачки пред бойния строй на сенаните. Обърна се рязко и огледа най-близките лица.

Войнственост под лъскавата пот на страха. Твърди погледи се впиваха в него, отместваха се и се връщаха на очите му. Боядисани в бяло лица, пропукващи се в студа. Помощник-командирите му пък го жилеха с проницателността си, сякаш търсеха първия знак за колебание, първия трепет на съмнение в лицето му. Не им го даде.

От сребристото небе отекна странно изпукване, като от замръзнало езеро, пропукало се в първото топене, и воините се заприсвиваха уплашени, че отгоре ще се изсипят ледени късове. Но нищо не последва зловещите звуци. „Юмруците на боговете блъскат по стъклото на небето. Цепнатини пропукват гледката. Скоро всичко ще се пръсне. Можете да се свивате, колкото щете. Това няма да помогне.“

— Бакал — каза Страл достатъчно високо, за да стресне бойците, срещу които стоеше, и видя как самотната дума се понесе като вълна по редиците и ги съживи. — А преди Бакал Онос Т’уулан. Преди него Хъмбръл Тор. Дойдохме да потърсим враг. Дойдохме, за да намерим война.

Зачака и видя в най-близките лица развихрилата се гмеж от лични войни. Видя в израженията им най-свирепите битки на волята. Видя разширяващото се петно на срама. И кимна.

— И ето ни, застанали тук, сенани. — Чуваше и усещаше зад себе си тътена на настъпващите пешаци, на вълните конници, изсипващи се на двата фланга. — И аз съм пред вас, сам. И ще изрека думите на онези преди мен.

Вдигна високо тълвара с дясната ръка, а с лявата — ножницата.

— Не този враг! Не тази война!

И с рязък замах натика оръжието в ножницата, а след това го вдигна високо с две ръце.

Блеснаха остриета. И се скриха. Отзад изреваха команди и бойците на клана Сенан се обърнаха кръгом.

„А сега се махаме.“

„Това ли искаше, Марал Еб? Ето ти го.“

Някой викаше, но очите на Марал Еб оставаха впити в настъпващия враг. Първите стрели засъскаха в блещукащия въздух, почти невидими в спускащия се сумрак. Фалангите се подготвяха за атака, дългите копия на първите три редици се наведоха напред. Крилата на конните стрелци се приближаваха бързо, всеки момент щяха да пуснат стрелите и да възвият обратно.

Биеха се като бебенца. Като страхливци. Виж, дойдеха ли още по-близо сафините, всичко щеше да се промени…

Виковете изведнъж се усилиха и нечия ръка го стисна за рамото и го дръпна. Той се взря с гняв в лицето на един от телохранителите си… но мъжът сочеше нещо, крещеше и от устата му хвърчаха слюнки. Какво му казваше? Проклетият му идиот… какво…

А после видя разширяващата се празнина в центъра на бойния си строй.

„Какво? Атакуват ли… не… нищо не виждам… но…“

— Те отстъпват! Боен водач! Сенаните!

— Глупости! — Разбута настрана струпаните плътно около него телохранители, докато нищо вече не закриваше гледката му. Сенаните наистина ги нямаше. Най-могъщите воини от Белите лица на Баргаст бягаха!

— Върнете ги! — изрева той. — Върнете ги веднага!

Скиптър Иркулас дръпна юздите на коня и смръщи чело под широкия ръб на шлема. Какво правеше центърът? „Примамвате ни да навлезем в онази паст? Наистина ли си мислите, че това ще подейства? Проклети варвари, никога ли не сте се изправяли срещу фаланга?“

— Вестоносец! Съобщи на командира на сафините да задържи каретата си — ако баргастите държат да се задавят с тях, да заповядат. — Обърна се към друг конен вестоносец. — Пиконосците да се задържат до центъра ни и да чакат моите заповеди за атака!

Друг вестоносец, върнал се от напредващите леки пехотинци и стрелци, спря пред него и отдаде чест.

— Скиптър! Централният клан се оттегля от битката!

— Това е уловка…

— Моля за извинение, Скиптър, но водачът им излезе пред воините си, прибра оръжието си в ножницата и го вдигна високо, сър. А те направиха същото, а след това се обърнаха и напуснаха бойната линия!

„Късметът на Блудния!“

— Сафините да настъпят! Преди кучите синове да са запушили зева! Тръбачи! При мен!

Секара Омразната се провираше през гъстото множество, за да види измяната с очите си. Командваше ариергарда, старците, непусналите още кръв млади и майките им, плюс осемстотин воини, които още не се бяха съвзели от раните си. Задачата им беше да бранят редицата фургони, ако ак’рините заобиколят, за да ударят отзад. Но след като центъра на фронта вече го нямаше, врагът щеше да ги удари в гръб.

Спря и засипа с проклятия оттеглящите се воини.

— Страхливци! Ще ви чакам при Портата!

Притича няколко крачки — последните редици на сенаните бяха почти в обсега й. Не на ноктите й — това щеше да е твърде рисковано, — но можеше да плюе като всяка баргастка жена, а сега…

Някой пристъпи до нея. Тя се обърна рязко, озъбена.

Облечената в метална ръкавица ръка се стовари в лицето й. Мълния изригна между очите й. Краката й поддадоха и тя се свлече на земята. Устата й беше пълна с натрошени зъби.

Гласът на Страл заговори точно над нея:

— Чакай при Портата колкото щеш, Секара. Но помни — съпругът ти вече е там. И чака точно теб. Мъртвите казват онова, което не са смеели да кажат приживе. А, и не забравяй да заведеш и ордата си с теб.

Чу как изскърцаха мокасините му в тревата, когато тръгна след клана си.

„Съпругът ми? Кога не се е свивал от страх пред мен? — Изплю слузеста кръв. — Ще стоим рамо до рамо, Страл, за да ви посрещнем. Да ви разкъсаме на парчета! Проклятие над Сенан! Каквото и да изберете, няма да видите зъбите, преди да е станало късно!“

Земята се разтресе. Крясъци изригнаха в замръзналия въздух. Битката бе започнала.

Секара се надигна и изкрещя:

— Оттатък фургоните! Всички! И дръжте здраво!

„Да задържат малко, да. Достатъчно, за да избягам. Благословена тъмнина!“

Нов дъжд от стрели и Сагал се присви зад кожения си щит. Два върха глухо изтупкаха в гъсто сплетените тръстики и той потрепери, когато единият прониза ръката му. Топла кръв бликна под металния предпазител и Сагал изруга. Брат му бе направил всичко, което можеше, за да избере най-удобната позиция за тази битка, но за да се справят с конните стрелци на ак’рините щеше да е по-добре да избере пресечен терен. Удобна верига хълмове, много скали, дерета и урви.

Вместо това на кучите синове дори не им се налагаше да се доближат — поне докато все още имаха стрели — и баргастите измираха, без дори да са удостоени с честта да сблъскат мечовете си с враговете. Конните стрелци се оттеглиха, за да се престроят за нов убийствен набег.

Следващия път Сагал щеше да се изправи и да поведе атака — точно на пътя на конниците. „Да видим как ще се оправите с три хиляди Бели лица!“

Пороят стрели спря и Сагал изчака още миг — все още чуваше конските копита, но пък тази сутрин звуците се държаха странно. Сякаш бяха… по-тежки отпреди. Той се изправи, примига и се взря в зловещия сумрак.

Нещо огромно се задвижи нагоре по склона и сякаш целият хълм потрепери…

Три клина пиконосци бяха настъпили зад паравана от стрелци. Нямаше време да стягат редиците. Той извади тълвара си и изрева:

— Идат! Идат!

От редиците на баргастите се понесе ръмжене като на огромен събудил се звяр. Хиляди снишени пики кипнаха нагоре по склона, а Белите лица отвърнаха с рев и в следващия миг огромната вълна на бараните се изля върху железните зъби. Предните линии изчезнаха, тежки остриета засякоха предните крака на конете. Върховете на настъпващите клинове се затъпиха в свирепия вихър на битката.

Сагал зави като демон. „Време е за клане! Глупаците се приближиха — атакуваха! Можеше да се задържат, докато бараните на този фланг се превърнат в грамада настръхнало от стрели месо — но тяхното нетърпение им измени!“ Посичаше със смях всичко, което се изпречеше пред погледа му. Сечеше дълбоко в бедра, сечеше китки и тъпчещите крака на конете.

Усети, че конницата се мъчи да се отскубне назад като гигантско заклещено оръжие с очукани и затъпени ръбове. Изрева и се вряза още по-надълбоко в гъстата гмеж: знаеше, че съратниците му правят същото. Нямаше да се дадат лесно, да, нямаше да го направят.

„Половината Свободни градове на Дженабакъз хвърлиха конницата си срещу нас — и ние ги унищожихме всичките!“

Скиптър Иркулас се взираше в редиците тежки пиконосци, които се мъчеха да се изтръгнат от фланговете на баргастката позиция. Десетки великолепни воини и превъзходно обучени коне падаха с всеки дъх, който поемаше в стегнатите си дробове, но нищо не можеше да се направи. Трябваше му това отстъпление — толкова грозно, колкото можеше да е, и достатъчно бавно, за да привлече все повече и повече враговете надолу по склона. Трябваше му целият фланг да се увлече в избиването, преди да може да заповяда на конните си стрелци да минат зад баргастите, последвани бързо от леката му пехота, а след това от фаланга сафини, които да ги отрежат от основното ядро. Тогава щеше да пусне напред пиконосците и конните бойци с брадви — чука върху сафинската наковалня.

Нещата на другия фланг също не вървяха добре: баргасткият командир бе успял да стегне щитовете и да вдигне пиките, за да отблъсне конната атака, и сега стрелците налитаха и отстъпваха, налитаха и отстъпваха — игра на изтощение, която служеше съвсем добре на ак’рините, но отнемаше повече време. Колко стрели можеха да понесат баргастите?

Накрая погледът му се спря на центъра и го заля вълна на задоволство, отми смразяващия студ на деня. Сафинските фаланги се бяха врязали дълбоко в празнината и успешно разсичаха вражеската линия на две. Баргастите бяха най-добрата пехота, която бе виждал, но губеха плътност, биеха се хаотично, докато сафинските копия ги изтласкваха назад и назад; в същото време сафинските кесандераи — сражаващите се с джалаки в близък ръкопашен бой — се врязваха дълбоко във всяка празнина и извитите им къси мечове сечаха и кълцаха.

Части на първата фаланга натискаха към ариергарда. От фургоните вече се вдигаха пламъци — сигурно ги бяха запалили самите баргасти, след като бяха разкъсали строя си. Фалангата се развръщаше в извита линия, за да пресече всякаква надежда за отстъпление.

Диваците бяха намерили сетния си ден и бяха добре дошли в него.

Иркулас вдигна поглед към небето. Гледката го ужаси. Денят умираше пред очите му. Назъбени черни жили като бавни мълнии се бяха врязали през утринното небе и ги бяха разсекли на сини парчета. „Троши се. Денят се троши!“

И се спускаше тъмнина: падаше и пропадаше надолу, все по-близо.

„Какво става? Въздухът — толкова студен, толкова празен — Блудния да ни опази… какво…“

Кашат се пресегна през рамо и изтръгна стрелата. Някой извика зад него, но той нямаше време за това.

— Държим! — изкрещя и се олюля, когато струята кръв бликна по гърба му. Дясната му ръка изведнъж увисна безпомощно, след миг и кракът му изтръпна. „Духове на бездната, та това е само една стрела — проклета жалка стрела…“ — Държим! — Викът изпълни ума му, но излезе от устата му слаб като шепот.

Армията беше разцепена на две. Скиптърът несъмнено беше повярвал, че това ще се окаже смъртоносно за баргастите. Чакаше го изненада обаче този глупак. Белите лица се сражаваха по кланове от поколения. Дори едно проклето семейство можеше да окаже отпор само. Истинската кървава баня все още не бе започнала.

Стисна зъби и се помъчи да се изправи.

— Проклета стрела. Проклета шиба…

Втора стрела го прониза през лявата буза, точно под костта и дълбоко в носоглътката. Главата му се отметна назад. Кръв изпълни гледката му. Кръв потече в гърлото му. Той хвана стрелата със здравата си ръка и я измъкна. Понечи да изругае, но от устата му излезе само глухо клокочене.

Помъчи се да намери прикритие зад щита си, но отгоре изсвистяха още стрели. Земята под него беше мокра от кръв — неговата кръв — и той зяпна черната локва. Преглъщаше лепкавата течност в устата си колкото може по-бързо, но започваше да се дави, а коремът му бе натежал като чувал със зърно.

„Опитайте нова атака, страхливци. Ще стегнем челюсти на гърлото ви. Ще изтръгнем живота от вас. Ще застанем върху планина от телата ви.“

Стрела улучи шлема на някакъв воин — почти на ръка разстояние — и Кашат видя как пръчката се пръсна все едно, че беше най-тънко късче лед. После видя как шлемът се хлъзна на две парчета от главата на мъжа. Воинът залитна назад, зяпна за миг към Кашат — с издути и заскрежени очи, — преди да рухне на земята.

Стрели се пръскаха навсякъде около него. Писъците на воините секнаха така внезапно, че ужас стегна душата на Кашат. Нов удар по щита му и ратанът под кожата се пръсна като стъкло.

„Какво става?“ Убийствената болка от раните му беше престанала. Почувства се странно топъл и усещането го замая.

Пред бойната линия падаха коне. Изпънатите жили на лъкове потръпваха и се разпадаха на искряща прах. Видя как войници ак’рини — с разкривени посинели лица — се свличат от седлата. Врагът се бе превърнал в объркана тълпа.

„Атака! Трябва да атакуваме!“ Кашат се надигна с усилие. Захвърли останките от щита си и издърпа меча в лявата си ръка. Натисна напред, сякаш дращеше да изплува от убийствено течение и вдигна оръжието.

Последваха го стотици, бавно като в сън.

Марал Еб поведе смесените кланове срещу настръхналата стена на сафините. Виждаше ужаса в очите им, неверието им пред дивашката ярост на Белите лица.

Въздухът бе станал необяснимо плътен, а и вече падаше нощта — толкова дълго ли се бяха сражавали? Възможно беше, да — виж редиците мъртви от всички страни! Сафини и баргасти, а там, на склона, купища мъртви ездачи и коне — върнали ли се бяха сенаните? Трябваше да са се върнали!

Каква касапница!

Свирепата атака напираше в стената от плът, кожа, дърво и желязо. Чуваше се глухото пращене и трясък на чупещи се копия. Марал Еб се вряза напред, размахал тълвара, видя тъмнокожо лице, видя замръзналата маска на изгубилия куража си глупак, изсмя се и посече отгоре…

Желязното острие се вряза точно в центъра на островърхия шлем.

Меч, шлем и глава се пръснаха. Марал Еб се олюля, щом десницата му отскочи настрани, невероятно олекнала. Очите му се впиха в чукана на мястото на китката му — замръзнали капки кръв се разсипаха като мъниста. Нещо се удари в рамото му, отхвърча настрани, а след това две преплетени тела се свлякоха на земята — сблъсъкът ги беше слял и Марал Еб зяпна неразбиращо слятата им плът, оголените мускули под разцепената кожа.

Чуваше предсмъртни стонове от всички страни, приглушени писъци.

Беше паднал на колене. Опита да се надигне, но бронята на прасците му бе замръзнала за земята. Кожените връзки се кършеха като пръчки. Вдигна глава… червеникава мъгла бе погълнала света. Какво беше това? Магия ли? Някаква отровна пара, която да изсмуче цялата им сила?

„Духове, не — мъглата е кръв — кръв от пръскащи се тела, слуз от спукани очни ябълки…“

И разбра. Откършената му китка, пълната липса на болка, дъхът, който се мъчеше да всмуче в дробовете си — този студ, този мрак…

Падна на земята и конят го настъпи с предния си крак — крак, останал без копито, само с щръкнали от коляното кости. Врязаха се през ризницата и в гърдите му и го заковаха в пръстта. Огромното животно изцвили от ужас, срути се на една страна и изхвърли от седлото безжизнената черупка на ездача си — тялото на ак’рина се натроши като глинена делва.

Сагал отхвърча на няколко крачки, примига и видя как мразът обели кожата на конвулсивно ритащия кон. В първия момент това му се стори смешно, но след това го заля тъга — не за нещастното животно, никога не беше обичал особено конете, а за всички на този склон. Подмамени от тази битка, от славата на праведната победа и от честта на доблестното поражение.

Боговете бяха жестоки. Но пък той винаги го беше знаел.

Отпусна се и се взря в зацапаната с червено тъмнина. Натискът отгоре се усилваше. Усещаше го върху гърдите си, в черепа си. Жътваря стоеше над него и натискаше гърдите му с пета. Сагал изпъшка, щом ребрата му изпращяха, ръцете и краката му потрепериха.

Камъкът от прашката улучи зайчето и го превъртя във въздуха. Сърцето ми тупкаше от радост, докато тичах, лек като шепот, към тревите, където бе паднало. И стоях, и го гледах, тупкащите му гърдички, капчиците кръв, опръскали муцунката му. Гръбчето му беше прекършено и дългите задни крачета бяха съвършено застинали. Но предните лапички мърдаха.

Първата ми жертва.

Стоях над него — великан, бог — и гледах как животът го напуска. Гледах как дълбините в очите му се проясняват и си проличава колко са плитки.

Майка ми дойде. Лицето й изобщо не показваше радостта, която трябваше да покаже, нито гордостта. Казах й за плиткото, което бях открил.

А тя каза:

— Лесно е да повярваш, че кладенецът на живота е бездънен и че само духовете могат да се взрат до другия край на очите. До края, който е душата. Въпреки това цял живот се опитваме да надникнем до долу. Но скоро откриваме, че когато душата напусне плътта, отнася дълбочината със себе си. В това зайче, Сагал, ти просто си видял истината. И ще я виждаш много пъти. Във всяко животно, което убиеш. В очите на всеки враг, който посечеш.

Гласът й бе спокоен и жесток. Говореше, сякаш всичко, което струва нещо на този свят, не заслужава да се говори за него.

Осъзна, че все още не я разбира.

Все едно. Плиткото идваше да го посрещне.

Скиптър Иркулас изпълзя изпод и встрани от трупа на коня си. Не можеше да понася повече писъците му, тъй че му беше прерязал гърлото с ножа си. Разбира се, трябваше да го направи, след като слезе, вместо просто да се наведе от седлото, но умът му бе станал размътен, муден и глупав.

А сега пълзеше и счупената му бедрена кост стърчеше от крачола на кожените му гащи. Поне не болеше. „Не си пожелавай лек живот, лека смърт си пожелай“, имаше такава поговорка. Той мразеше поговорките. Особено когато идеално пасваха на действителността.

„Но това само ни напомня, че пътеката, по която вървим, е стара. И новото е само собственото ни невежество, което развяваме като знаме. Ха!“

Бойното поле бе почти неподвижно. Хиляди воини бяха замръзнали в убийствени прегръдки, сякаш някой безумен художник се бе постарал да нарисува гнева във всичките му уродливи изблици на безсмислено унищожение. Той отново си помисли за грамадата от заблуди, която бе натрупал, и как всяка от тези заблуди бе довела до тази битка. Натрошени, помлени, разпадащи се в хаос… толкова му се искаше да се изсмее, но дъхът не излизаше, беше се вледенил в гърлото му.

Долината бе загърната в полумрак, свличащото се отгоре небе смазваше всичко с убийствената си тежест.

Успя да седне, изпънал счупения си крак напред, и се огледа.

Десетки хиляди трупове и парчета от трупове, всичко покрито с убийствена слана. Нищо не се движеше, нищичко. Пепел се сипеше от беззвездните непроницаеми небеса.

— Свършвай тогава — изхриптя той. — Всички са си отишли… освен мен. Свършвай, моля те. Умолявам те…

Отпусна се на земята и затвори очи.

Идваше ли някой? Студеният събирач на души? Чуваше ли скърцане на ботуши, самотни приближаващи се стъпки — или някой идваше от мрака на ума му? „Очите ми са затворени. Сигурно така трябва да бъде.“

Идваше ли нещо? Не смееше да погледне.

Беше селяк някога. Сигурен бе в това. Но го беше сполетяла някаква беда. Дълг? Може би, въпреки че думата бе лишена от жило, ако питаха Ласт, а това подсказваше, че не е натрапчиво присъствие в ума му, а след като спомените бяха толкова малко и разхвърляни като неговите, това трябваше да означава нещо.

Откъслечни неща: воня на горяща смет, пепеляви петна по разчистената земя, навсякъде боклуци. Струпани на купчини клони, мъх по клоните. Корени, от които капе лепкава тиня. Кал и в нея огромни стволове, оголени от кората. Зацапано от червена мъзга дърво и черни ръбати камъни, щръкнали от разровената пръст.

Земята можеше да се надига и да носи такива разрушения, но не беше го направила тя. Само беше потреперила, но не от изригнал от дълбините трус, а от падащите дървета, от рева на воловете, напрягащи се да изтръгнат пъновете, и от стъпките на улисани хора.

„Променяй всичко, което видиш. Това е, което те кара да чувстваш. Да чувстваш… каквото и да е.“

Помнеше ръцете си, заровени дълбоко в топлата пръст. Помнеше как затваря очи — само за миг — и усеща онзи пулс на живот, на обещание и цел. Щяха да засеят със зърно разчистената земя и да пожънат обилие за бъдещия си живот. Това беше справедливо. Беше праведно. Ръката, която сече, изкоренява и после сее, е ръката, която пожънва. Това беше чисто. Въздъхна, усмихна се и отвори очи. Издърпа ръцете си от топлата земя.

И видя, че са плувнали в кръв.

Никога не се беше смятал за умен. Умът му стигаше, за да знае това, и не му трябваше много повече. Но светът си имаше пластове. На простоватия предлагаше простота. На мъдрия предлагаше дълбочина. И единствената мяра за достоен за признание кураж бе в това да приемеш мястото си в тази схема — с твърда и непоклатима честност, колкото и унизително да е то.

Загледа се в ръцете си и осъзна, че споменът не е негов. Беше измислица, небрежно, дори грубо натрапване на нещо дълбоко. Лишено от изтънченост, и то съзнателно, което правеше нещата още по-сложни.

Дори тези мисли бяха чужди. Ласт не беше мислител.

Сърцето изпитва потребност, а умът намира основание да я оправдае. Умът казва: унищожението води до сътворение, така ни показва светът. Но светът ни показва нещо повече от това. Понякога унищожението води до забвение. До заличаване. Но пък какво му е толкова лошото на това? Ако глупостта не заслужава заличаване, какво друго тогава? Умът никога не е толкова умен, че да заблуди някой и нещо друго освен самия себе си и собствения си вид.

Ласт реши, че не го е страх от правосъдие, така че не направи нищо и дори не трепна, когато убиецът се появи в другия край на коридора. Писъците на Асейн бяха заглъхнали. Знаеше, че е мъртва. Всичките й страхове най-сетне се бяха сбъднали и в забравата тя бе намерила облекчение. Мир.

Убийството може да носи наистина хубави маски.

Убиецът го погледна в очите и в този сетен миг двамата споделиха разбирането си. Необходимостта на нещата. И Ласт падна под меча без звук.

Имало бе кръв по ръцете му. Достатъчно основание. Правосъдието беше въздадено.

Шеб не можеше да си спомни какъв е бил. Длъжник, затворник, човек, презрял закона — това да, но къде бяха подробностите? Всичко му бе избягало в усилващата се паника. Чул беше смъртта на Асейн, отекнала по коридора. Знаеше, че го дебне убиец. Нямаше никаква причина за това. Не беше направил нищо, за да го заслужи.

Освен ако не се броеше това, че бе прекарал целия си живот в подлост, разбира се. Но винаги беше имал добро основание да прави всичко, което правеше. Сигурен бе в това. Избягване на затвора — е, че кой иска да загуби свободата си? Никой, освен ако не е идиот, а Шеб не беше идиот. Бягство от отговорност? Разбира се. Насилниците не печелят много съчувствие, а виж, жертвите ги утешават и глезят под път и над път. По-добре да си жертвата, отколкото насилникът, стига бъркотията да е приключила, цялата заплаха за опасност да е отминала и да е време за обяснения, приказки за самозащита и извинения, и честно казано, всичко това е без значение, а ако можеш да убедиш самия себе си с извиненията си, толкова по-добре. По-леко се спи нощем, още по-леко е да се изправиш върху струпаната купчина праведно възмущение. „Никой не е по-благочестив от виновника. И точно аз би трябвало да го знам.“

„И никой не е по-добър лъжец от обвиняемия.“

Така че не бе направил нищо, за да заслужи това. Беше правил само каквото трябваше, за да се измъкне, да се провре и да се шмугне. Да продължи да живее, като задоволява всичките си навици, всичките си искания и нужди. Убиецът нямаше причина!

Тичаше задъхан по безкрайни коридори, по виещи се на спирали изкачвания и спускания. Казваше си, че вече толкова се е изгубил, че никой изобщо няма да го намери.

„Изгубен в своя бълвоч от извинения… Не! Не си помислих това! Изобщо не казах това! Намери ли ме той? Намери ли ме кучият син?“

Незнайно как си беше оставил оръжията някъде — всички до едно. Как се беше случило това? Шеб изхлипа и продължи да тича напред. Имаше нещо като мост ей там, минаваше през мрачна като пещера зала, която сякаш се изпълваше с облаци.

„Цял живот се опитвах да съм незабележим. Изобщо не исках да ме забелязват. Просто грабвам каквото мога и се измъквам, докато не се появи следващото нещо, което ми трябва. Толкова просто. Толкова логично. Никой не би трябвало да ме убие за това.“

Никога не си беше и представял колко изтощително може да е мисленето. Залиташе по моста, под ботушите му заскърца желязо… какво му ставаше на проклетото дърво? Закашлян в отровните пари на облаците, с подлютени очи и пламнал нос, той се олюля и спря.

Беше стигнал достатъчно далече. Всичко, което беше правил, го беше правил с основание. Беше толкова просто.

„Но толкова много пострадаха, Шеб.“

— Не съм аз виновен, че не можаха да се отдръпнат от пътя ми. Ако имаха малко мозък в главите, щяха да видят, че идвам.

„Начинът ти на живот превърна живота на други в мизерия, Шеб.“

— Какво да правя, като не са могли да се справят по-добре?

„Не можаха. Те дори не бяха хора.“

— Какво? — Вдигна глава нагоре, към очите на убиеца. — Не, не е честно.

— Точно така, Шеб. Не е и никога не е било.

Мечът замахна.

Призракът запищя. Изведнъж се бе оказал пленен в залата на Матроната. Вихреше се мъгла. Раутос беше на колене и плачеше неудържимо. Брет хвърляше плочите си, които вече не бяха плочи, а монети, лъскави и блестящи — но всяка фигура, която оглеждаше, изтръгваше от нея глухо ръмжене и тя ги замиташе отново с ръка — влудяващо дрънчене на монети изпълваше въздуха.

— Никакви отговори — изсъска тя. — Никакви, никакви отговори!

Таксилиан стоеше пред огромния трон и мърмореше:

— Сулкит го преобрази… и сега той чака… Всичко чака. Не разбирам.

Сулкит стоеше наблизо. Цялото му тяло се беше преобразило, издължено, с изгърбени рамене, муцуната му скъсена и по-широка, ноктите блестяха покрити с масла. Сивите очи на влечуго бяха впити в една точка, немигащи — търтеят не беше повече търтей. Срещу призрака вече стоеше Страж Дж’ан.

Нечовешкият поглед беше непоносим.

Вийд пристъпи в залата и спря. От меча капеше кръв, предницата на кожения елек с метални шипове бе зацапана и ожулена. Лицето му беше безжизнено. Очите му бяха очи на слепец.

— Здравей, стари приятелю — рече той. — Откъде да започна?

Призракът се присви от ужас.

Раутос стоеше смълчан пред жена си. Поредната нощ, прекарана в мълчание, но този път във въздуха имаше нещо горчиво. Тя се взираше в лицето му и в изражението й имаше нещо странно и студено.

— Никаква жалост ли нямаш, съпруже?

— Нищо друго нямам освен жалост — отвърна той.

Тя извърна очи.

— Разбирам.

— Ти се предаде отдавна — каза той. — Така и не го разбрах.

— Не всеки се предава доброволно, Раутос.

Той я изгледа.

— Но къде намери радостта си, Ескил? Ден след ден, нощ след нощ, къде намери радостта си от живота?

— Ти отдавна престана да търсиш това.

— В смисъл?

— Намери своите увлечения. Единствения път, когато очите ти оживяваха. Моята радост, мъжо, беше в теб. Докато си отиде.

Да, сега си го спомни. Една нощ, една-единствена нощ.

— Онова беше грешно — изхриптя той. — Да вложа всичко онова… в друга.

Равнодушно свитите й рамене го ужасиха.

— Потиснат беше, нали? Но, Раутос, това просто не е така, нали? В края на краищата не можеш да си потиснат от нещо, което дори не си правиш труда да забележиш.

— Забелязвах го.

— И затова се отчужди от мен. Докато, както каза, ето те тук пред мен, с нищо в сърцето си освен жал. Някога казваше, че ме обичаш.

— Някога те обичах.

— Раутос Хиванар, какви са тези неща, които изравяш от речния бряг?

— Механизми. Мисля.

— Какво му е толкова възхитителното в тях?

— Не знам. Не мога да отгатна предназначението им, функцията им… Но защо говорим за това?

— Раутос, чуй. Това са просто парчета. Машината, каквото и да е била, каквото и да е правила, е счупена.

— Ескил, легни си.

И тя си легна, и приключи последния истински разговор помежду им. Помнеше как седна, с ръце на лицето, външно смълчан и неподвижен, но вътрешно разтърсван от хлипове. Машината беше счупена, да. Знаеше го. И нито едно парче нямаше смисъл. И цялата тази жалост… е, оказа се, че тя е единственото, което има и за себе си.

Мечът изсвистя и в мига преди да нахлуе болката, Раутос успя да се усмихне.

Погледът на Вийд се люшна към Таксилиан, задържа се за миг върху него, после вниманието му се отклони към Брет. Тя беше на колене и събираше монетите.

— Никакви решения. Никакви отговори. Би трябвало да са тук, да, тук! Тези монети оправят всичко — всички го знаят! Къде е магията?

— Илюзиите искаш да кажеш — каза Вийд и се усмихна широко.

— От най-добрите! Водата се вдига — не мога да дишам!

— Той изобщо не трябваше да те приеме, Перната вещице. Разбираш това, нали? Да, всички те бяха грешки, откъслеци чужд живот, които той пое в себе си като дим и прах, но ти бе най-лошата от всички. Блудния те удави — а след това си отиде от душата ти. Не трябваше да прави това, защото ти беше твърде силна, твърде опасна. Ти изяде проклетото му око!

Главата й се извърна рязко, безумна усмивка разкриви лицето й.

— Древна кръв! Аз държа дълга му!

Вийд кимна към призрака.

— Той се опита да направи онова, което преди много време направи К’рул. Но Икариум не е Древен бог. — Погледна отново Пернатата вещица. — Искаше свои лабиринти, достатъчно, за да го пленят на едно място като в паяжина. Да го задържат на място. Да го задържат във времето.

— Дългът е мой! — изпищя Пернатата вещица.

— Вече не — отвърна Вийд. — Вече е на Икариум Крадеца на живот.

— Той е прекършен!

— Да.

— Вината не е негова!

— Да, не е, и не е честно освен това. Но на ръцете му има кръв, и ужас в сърцето му. Изглежда, всички ние трябва да го захраним с нещо, нали? Или беше обратното? Но призракът сега е тук, с нас. Време е да умрете, Перната вещице, Таксилиан.

— А ти? — попита Таксилиан.

Вийд се усмихна.

— Аз също.

— Защо? — настоя Таксилиан. — Защо точно сега?

— Защото Крадеца на живот е там, където трябва да бъде. В този момент той е на мястото си. И всички ние трябва да се отдръпнем. — Вийд се обърна към призрака. — Дж’ан вижда само теб, Икариум. Гнездото е готово, миризмите са променени… за твоя вкус. — Махна с ръка и Пернатата вещица и Таксилиан изчезнаха. — Не си мисли, че напълно си се отървал от нас — ние просто отново сме в ума ти, стари приятелю. Ние сме петната по душата ти.

Призракът погледна надолу и видя сиво-зелена кожа, дългопръсти нашарени с белези ръце. Вдигна ги, за да пипне лицето си, и пръстите му погладиха бивните, стърчащи от долната челюст.

— Какво трябва да направя?

Но Вийд вече го нямаше. Беше сам в залата.

Стражът Дж’ан, Сулкит, стоеше в другия край и го гледаше. Чакаше.

Икариум се обърна към трона. Машина. Създание от вени и артерии, и горчиви масла. Споител на времето, създател на сигурност.

Миризмите се завихриха около него. Целият гигантски град от камък и желязо потрепери.

„Аз съм пробуден… не. Аз съм… прероден.“

Икариум Крадеца на живот закрачи напред, за да заеме трона си.

Брегът бе тъмен, небето — оникс над главите, като беззвездна нощ и все пак зацапано с калаени облаци. Целият свят бе като необятно обещание за чистота. Но брегът и сияеше и когато Ян Товис тръгна по него, ботушите й затънаха в искрящия пясък. Тя се наведе — все още не бе готова да погледне онова, което бе отвъд бреговата линия — и гребна шепа. Хладен и изумително светъл пясък. Тя примижа.

Не беше натрошен корал. Нито камък.

— Кости — каза Йедан Дериг, застанал на няколко крачки вляво от нея. — Виждаш ли онзи плавей? Дълги кости, предимно. Онези заоблените там са…

— Да — отсече тя. — Знам. — Захвърли шепата кости.

— Беше по-лесно оттам — продължи той. — Бяхме твърде близо…

— Ще млъкнеш ли?

Изведнъж обзета от непокорство, тя се насили да погледне… и залитна назад, дъхът й излезе на съсък между зъбите.

Море, но море, което се издигаше като стена, вълните се завихряха надолу и покриваха брега с пяна. Ян Товис изпъшка. Но това изобщо не беше вода. Беше… светлина.

Зад нея Йедан Дериг заговори:

— Спомени. Връщат се. Когато са излезли от Светлината, чистотата им ни е заслепила. Помислили сме, че е благословия, докато всъщност е било атака. И като сме заслонили очи, сме им позволили да наложат коварството си.

— Йедан, историята ми е известна…

— Различно.

Тя само дето не въздъхна облекчено, обърна гръб на огромната пропадаща стена и погледна брат си.

— Какво имаш предвид?

— Стражът служи на Брега по свой начин.

— Тогава на свой ред аз трябва да притежавам знание, което ти нямаш — това ли ми казваш, братко?

— Кралицата е Сумрак, защото не може да бъде нищо друго. Тя задържа падането на нощта. Тя е първата защитничка срещу легионите светлина, които искат да унищожат самата тъмнина. Но ние не молим за това. Майката Тъма отстъпва и за да означи това отстъпление, Сумрак го съживява.

— Отново и отново. Вечно.

Брадатите челюсти на Йедан се стегнаха.

— Нищо не е вечно, сестро.

— Наистина ли ни е липсвала разсъдливост, Йедан? Наистина ли сме били толкова суеверни, толкова невежи?

Той повдигна вежди.

Ян махна с ръка към кипналия свят зад себе си.

— Това е истинската граница на Тирлан. И нищо повече. Първият бряг е брегът между Тъмата и Светлината. Мислехме си, че сме родени на този бряг — точно тук, — но това не може да е вярно! Този бряг унищожава — не можеш ли да го усетиш? Откъде според теб са дошли всичките тези кости?

— Това не е дар за никого — отвърна Йедан. — Погледни във водата, сестро. Погледни надълбоко.

Нямаше да го направи. Видяла беше каквото трябваше да види.

— Не е възможно да се давят — както и да изглежда…

— Грешиш. Кажи ми, защо има толкова малко Лиосан? Защо силата, която е Светлина, е толкова слаба в другите светове?

— Ако не беше, всички ние щяхме да умрем — никъде нямаше да има живот!

Той сви рамене.

— Нямам отговори на това, сестро. Но мисля, че Майката Тъма и Бащата Светлина, свързвайки се един с друг, са свързали и съдбите си. И когато тя обръща гръб, той прави същото. Нямат никакъв избор — станали са преплетени една в друга сили, съвършени отражения. Бащата Светлина изоставя децата си и те се превръщат в изгубен народ… и си остават изгубени.

Тя трепереше. Проникновението на Йедан бе чудовищно.

— Не може да бъде! Тайст Андий не са били пленени. Измъкнали са се.

— Намерили са изход, да.

— Как? Къде?

Той кривна глава.

— В нас, разбира се.

— Какво искаш да кажеш?!

— В Сумрака се роди Сянката.

— Нищо такова не ми е казано! Не ти вярвам! Това, което казваш, е безсмислено, Йедан. Сянката е незаконната рожба на Тъмата и Светлината — неподвластна на нито един от двамата…

— Сумрак, Сянката е всичко, което изобщо сме познавали някога. Всъщност тя е навсякъде.

— Но е била унищожена!

— Разбита, да. Погледни брега. Тези кости — те са на шейките. Били сме ударени от двете страни — без никакъв шанс. Това, че някои от нас изобщо са оцелели, е чудо. Сянката е разбита от легионите на андиите и легионите на Лиосан. Чистотата не може да търпи несъвършенство. В очите на чистотата то е нечестиво.

Ян клатеше глава.

— Сянката е селението на Едур — нищо общо няма с нас, шейките.

Йедан се усмихна — тя не можеше дори да си спомни кога за последен път се е усмихвал и се стъписа — и кимна.

— Тя е нашата незаконна рожба.

Ян се смъкна на колене в натрошените кости. Вече можеше да чуе морето, можеше да чуе загръщащите се надолу вълни — а под всичко това можеше да чуе удавените гласове на обречените под повърхността. „Той е обърнал гръб, когато и тя е обърнала гръб. Но децата му са нямали изход. Срещу нас, тук. Тук сме стояли и тук сме загивали, бранейки нашия свят.“

— Кръвта ни е кралска — прошепна тя.

Брат й вече беше до нея. Отпусна ръка на рамото й.

— Скар Бандарис, последният принц на Едур. Вече крал по това време, предполагам. Видял е в нас греховете не на бащата, а на майката. Оставил ни е и взел със себе си всички едури. Казал ни е да държим, за да осигурим бягството му. Казал ни е, че това е всичко, което сме заслужили, защото сме деца на майка си, а не е ли тя съблазнителката, а бащата съблазнителят? — Помълча за миг, след това изсумтя: — Чудя се дали последните останали от нас са тръгнали по дирята му с мисълта за отмъщение или защото е нямало къде другаде да отидат? В края на краищата по това време Сянката се е била превърнала в бойното поле за всяка сила на Едур, не само Тайст — разкъсвали са я, плувналите в кръв сили са си делили всяка плячка, всяка територия… как ги наричаха? Да, лабиринти. Всеки свят е бил превърнат в остров, изолиран сред океан от хаос.

Очите й горяха, но нито една сълза не потече от тях.

— Не сме могли да преживеем това — промълви тя. — Нападението, което описа. Нарече го чудо, че сме оцелели, но вече знам как — макар изобщо да не разбирах смисъла му — не и преди днешните ти думи.

— Стражът е командвал легионите — каза Йедан. — И сме държали, докато не ни е било казано да се оттеглим. Казано е, че само шепа от нас са оцелели тогава, всички елитни офицери, до един. Те са били Стражата. Пътят вече е бил отворен — ние само сме тръгнали в поход.

— Отворен заради Слепия Галан.

— Да.

— Защото… — Тя вдигна очи към него. — Било му е казано да ни спаси.

— Галан е бил поет…

— И сенешал на Двора на маговете в Карканас.

Той се замисли над това. Извърна очи и се загледа в кипналата стена светлина и безбройните фигури в дълбините й, в лицата, разкривени в безмълвни писъци — цяла цивилизация, пленена във вечно изтезание, — но тя не видя никакво чувство да трепне по лицето му.

— Велика сила значи.

— Да.

— Имало е гражданска война. Кой е могъл да му заповяда да направи каквото и да било?

— Някой с кръвта на Тиам и принц на Карканас.

Видя как очите му бавно се разшириха, но продължаваше да гледа в стената.

— А защо един принц Андий трябва да е направил това?

Ян поклати глава.

— Казано е, че е слязъл до Първия бряг ужасно ранен, плувнал в кръв. Казано е, че погледнал шейките и как сме били останали едва малцина, и разрухата около нас — гибелта на горите, овъглените останки от домовете ни. Държал прекършен меч в едната си ръка, меч Хуст, и видели как изпаднал от ръката му. Оставил го тук.

— Това ли е всичко? Тогава откъде знаеш, че е заповядал на Галан да направи каквото и да било?

— Когато пристигнал Галан, казал на Сумрак — вече бил изтръгнал очите си и го придружавала жена андийка, която го извела за ръка от унищожената гора… наглед умирал от треска, но когато проговорил, гласът му бил ясен и чист като музика. Казал й следните думи:

В Тъмата няма скръб.

Замина тя към небесата.

Оставя свят от пепелища и провал.

Отправя се да търси нови светове,

тъй както длъжна е скръбта.

Крилата скръб ми повелява:

Път отвори за оцелелите на този Бряг

да извървят те всичките

пътеки на тъгата

и възложи им да запомнят

прекършения този ден

какъвто ще го видят нявга:

като рождение на светове безкрайни,

където скръб очаква всички ни

в душата на тъмата.

Изправи се и изтръска костената прах от коленете си.

— Тогава го попитали кой е тази Крилата скръб? А Галан рекъл: „Има само един, който би дръзнал да ми заповяда. Един, който не би заплакал и все пак е поел в душата си скръбта на цял народ, скръбта на цял свят. Името му е Силхас Руин.“

Йедан огледа пясъчния бряг.

— Какво е станало с прекършения меч?

Тя се сепна и се взря в него. Защо след толкова време брат й все още можеше да я изненада?

— Жената с Галан го взела и го хвърлила в морето.

Той рязко извърна глава към нея.

— Защо?

Ян Товис безпомощно разпери ръце.

— Така и не е обяснила.

Йедан се обърна отново към блестящата стена, сякаш се мъчеше да прониже с поглед дълбините, сякаш търсеше меч, счупен при това.

— Било е само един прекършен меч…

— Меч Хуст — така каза.

— Дори не знам какво означава това, освен че е име за оръжието на Руин.

— Трябва да се е изцерил вече — промълви той с гримаса и тръгна по брега, очите му обхождаха бялата ивица. — Светлината трябва да го е отхвърлила.

Тя зяпна след него. Изцерен?

— Йедан!

Той я погледна през рамо.

— Какво?

— Не можем да живеем тук.

— Разбира се, че не можем.

— Но нещо става в Карканас — дори не знам дали изобщо мога да се върна там.

— Щом тя се завърне напълно — каза Йедан и отново й обърна гръб, — силата ще се освободи.

— Тя? Коя тя?

— Не ставай глупава, сестро. Майката Тъма. Кой друг идва като юмрук в черепите ни?

И продължи да търси по Първия бряг.

— Ерастас — прошепна старицата. — Какво ще правиш сега?

Торент я погледна навъсено.

— Слушаш ли ме изобщо?

Олар Етил се изправи и придърпа наметалото си от гнила козина и люспеста кожа.

— Такъв красив килим, такова щедро богатство, всички тези наситени цветове!

„Съсухреният орех на този вещерски мозък най-после се пропука.“

— Казах, че тези дири от впряг са пресни, вероятно от не повече от ден.

Олар Етил беше вдигнала едната си ръка, сякаш се канеше да махне на някого на хоризонта. Вместо това ноктестият й пръст започна да изписва фигури във въздуха.

— Заобиколете, приятели, забавете стъпките си. Изчакайте да мине единият, да мине и замине. Няма смисъл от сблъсъци на воли, щом всичко това е безцелно. Каква оживена равнина! Все едно, ако някой има причина да я разтърси, не съм аз, ха!

— Огромен впряг — продължи Торент, — натоварен тежко. Но макар това да е интересно, факт е, че дирите просто започват — сякаш от нищото — и виж как земята се е пропукала, все едно проклетото нещо е паднало от небето, с конете и всичко останало. Не възбужда ли любопитството ти това?

— А? О, скоро, много скоро. — Тя смъкна ръката си и след миг същият пръст посочи към него. — Първият храм е бъркотия. Превзет преди десетилетие, само една изгоряла коруба вече. Никой не беше пощаден. На Матроната й трябваха седмици, докато умре — не е лесно да ги избиеш, знаеш ли. Трябва да продължим напред, да намерим друг.

Торент изръмжа и яхна коня си.

— Бива ли те в бягането, вещице? Толкова по-зле.

И препусна по дирята на впряга. Нека кокалите на съществото да тракат в прахта след него — най-доброто решение на всичките му беди. Или можеше просто да си стои там, да зяпа от един хоризонт към друг и да ломоти колкото си ще — сякаш небето изобщо щеше да й отвърне.

Впряг. Хора. Живи хора. Точно това му трябваше сега. Връщането към здравия разум… „Чакай, паднал е от небето, не забравяй. Какво му е нормалното на това?“

— Все едно — промърмори Торент. — Поне са живи.

Сандалат стигна до моста и рухна. Уидал изруга, коленичи до нея, вдигна главата й и я положи в скута си. Кръв течеше от носа й, от ушите и ъгълчетата на очите й. Устните й лъщяха като боядисани.

Трите нахти — или както там се наричаха в това селение — бяха изчезнали, избягали, предположи той, от онова, което мъчеше жена му. Колкото до самия него, не изпитваше нищо. Този свят беше пуст, безжизнен, безводен.

А жена му като че ли умираше.

От устата й бликна червена пяна и тя започна да ломоти нещо. Той се наведе по-близо… думи, да, разговор. Когато си мислеше, че е заспал, тя непрекъснато повтаряше същите фрази. Сякаш бяха някаква молитва — или началото на молитва.

— Прекършеното не може да се поправи. Ти ни прекърши, но това не е всичко — виж какво си направил.

Имаше нотка на скръб в гласа й, но толкова лишена от чувство, че режеше като нож. Вопъл, да, но изпълнен с омраза, нащърбена буца лед. Сложен, да, напластен — освен ако не си въобразяваше разни неща. Истината можеше да се окаже глупава като песен от детството, пята на счупена кукла, главата й се люшка нелепо, глупавите очи те зяпат над нарисуваната уста…

Уидал тръсна глава. Най-старите спомени можеше да са миризми, вкусове или откъслечни картини — но рядко и трите наведнъж, поне доколкото знаеше от собствения си опит. Струпани в черепа му, гъста гмеж, и всичко е толкова плътно натикано в дъното, че всички мебели са натрошени и когато се добереш до тях, можеш да измъкнеш само парчета, които не носят никакъв смисъл…

Богове, беше уморен. А и тя да го влачи по целия този път само за да му умре в скута и да го изостави пред портите на мъртъв град.

— … виж какво си направил.

Дъхът й бе станал по-дълбок. Кръвта бе спряла да блика… Той забърса устата й с мръсния си ръкав и тя изведнъж въздъхна.

— Санд? Чуваш ли ме?

— Хубава възглавница… освен миризмата.

— Нали няма да умреш?

— Вече се свърши — промълви тя и отвори очи, но изохка и ги затвори отново. — О, колко боли!

— Да ти донеса ли вода? От реката…

— Да, донеси.

Той я вдигна от скута си и я сложи да легне на пътя.

— Радвам се, че е свършило, Санд. Между другото, какво е свършило?

Тя въздъхна.

— Майката Тъма. Върнала се е в Карканас.

— О, много мило.

Тръгна към осеяния с отломки бряг с меховете и изкриви лице в дивашка гримаса.

— О, здрасти, Майко Тъма, радвам се, че се появи. Ти и всички останали там, богове и богини. Върнахте се, за да прецакате отново хиляди и хиляди милиони, а? Значи, имам нещо наум за вас, м-да. Знаете ли, вземете се разкарайте някъде. Изчезнете. По-добре ще е да не виним вас за нашата си бъркотия. Разбираш ли ме, Майко Тъма? — Наведе се над черната вода, натика първия мях под повърхността и се заслуша в гъргоренето. — А колкото до жена ми, не страда ли тя достатъчно?

Глас изпълни главата му:

„Да.“

Реката се носеше надолу, мехурите бликаха от натопения мях, докато не останаха мехури. Но Уидал продължаваше да го държи, все едно давеше сакато куче. Замръзнал. Не беше сигурен дали изобщо ще помръдне отново.

Спускащият се мрак кършеше замръзнала кост и плът из цялата долина, изсипваше се зад северния хребет и поглъщаше последните мъждукащи пламъци от горящите фургони на баргастите.

Огромното бойно поле проблясваше и искреше, трупове и леш се свиваха, изгубили последните останки влага, а земята се надигаше в дълги клинове твърда като камък глина и подмяташе тела. Желязо димеше и просветваше между мъртвите.

Небето бе лишено от всякаква светлина, но сипещата се надолу пепел се виждаше, сякаш всяка частица бе огряна отвътре. Налягането продължи да притиска всичко към земята, докато коне и мъже и жени в броня не се превърнаха в смачкани, сплескани фигури. Оръжия избухваха и нажежени до бяло късове изсъскваха във въздуха.

Хълмовете застенаха и се отдръпнаха, когато нещо се завихри в самия център на долината — толкова дълбок мрак, че сякаш бе плътен.

Един хълм се пропука с гръмовен грохот. Въздухът сякаш се раздра.

От вихрещото се петно се появи фигура, първо един ботуш, после другият, заскърцаха по съсухрена плът, кожа и кост и съществото излезе от цепнатината с тежки като камък стъпки.

Мракът закипя, запулсира. Фигурата спря и протегна лявата си, облечена в метал ръка.

Мълния прониза чернилката с грохота на хиляди барабани. Самият въздух нададе вой и мракът се оттече. Сухи черупки, доскоро били живи същества, се завихриха нагоре като преродени, изскубнаха се от земната твърд и се понесоха към небето като рояци есенни листа.

Вятър запищя, накъсани пряпорци мрак закръжиха, заизвиваха се и се скупчваха. Студен въздух се изля като потоп през пропукан яз и всичко, през което помете, се пръсна на прах.

Оглушителен трясък разтърси хълмовете, преряза склоновете и груби канари се затъркаляха и заподскачаха през останките от касапницата. А мракът продължаваше да се свлича надолу, да се слива и да се стапя в издължена ивица в протегнатата ръка на фигурата.

Последен грохот, силен като пращене на гръбнака на дракон, а след него — внезапна тишина.

Меч, от който кърви мрак и капе студ.

Слънчевата светлина на късния следобед прогори небето.

Сухите късове кожа и плът заваляха от небесата. Той бавно огледа земята, а след това пристъпи напред, наведе се, вдигна очукана ножница и хлъзна острието в нея.

Лъхна зноен вятър и подгони валма пара.

Той бавно огледа долината.

— Ах, любов моя. Прости ми.

И тръгна. Ботушите заскърцаха по мъртвите.

Върна се в света.

Драконъс.

Четвърта книга

Пътеката вечно вървяна

Когато свършиш покаянието

намери ме

когато всичките съдии в тоги каменни

лица извърнат

търси потока скътан

нишките от малки бисери

във гънките на святи хълмове

сред брястовете

де зверове и птици дом намират

намери ме

посред треви нестъпкани

от рицарите със сърца разбити

и братя на крале

без нито корен да е скъсан

от треперещата скръб

на барда

намери ме

по тъмната следа

на зимата избягала

и си вземи каквото искаш

от тези цветове

цветята ми лежат и чакат теб

и никой друг.

Намери ме

Фишер

19.

Посред лудия бяг

от невидим враг

чух глухия стон

на злочестите.

Дъха си събрахме

да станем на песен.

Нека сетните стъпки

са танц!

Преди да ни пронижат копия

и мечовете да ни посекат

със факли ще търчим

и ще изписваме нощта

с възторга си преситен

с гирляндите си бляскави

от дързък смях за да удавим

клането във конюшните

на хромите и нищите.

Ръце сплетете да се понесем в небето!

И никой няма и да чуе

предсмъртен стон и сетен хрип

не ще погали никой

застиналите долу

в скръб лица.

Да бягаме в лудешка радост —

невидим враг се приближава

отвсякъде

и никой няма да се отзове

на този зов предвестен

понеже бягаме във кръг

проклинаме съдбите,

вас, хитрите убийци!

Аз съм с вас!

Невидим враг

Ефлит Тарн

Бавно и на пресекулки, като пребита със сопа, Килмандарос се надигна, изплю червена слуз, огледа се и видя Ерастас, свит на кълбо в сухите треви, вкочанен като мъртвородено теле. До него стоеше пребледнелият Секул Лат.

Тя изплю още слуз и каза:

— Той е.

— Крайно неочаквано призоваване — каза Секул. — Странно, Ерастас не изглежда никак доволен от собствената си ефикасност.

Килмандарос се изправи и залитна.

— Може да е по-изтънчен, когато поиска — отрони с известно раздразнение. — Но се постара да разберем.

— Не само ние — отвърна Секул. — По-скоро небрежно, отколкото глупаво.

— Мислиш ли, че е гняв?

— Последния път, когато Драконъс се събуди за гнева, майко, нищо не оцеля непокътнато. Нищо. — Замълча, после поклати глава. — Все пак не е гняв, все още. Просто поиска всички да разберем. Поиска всички да се разхвърчим от пътя му.

— Невъзпитан кучи син — изсумтя Килмандарос.

Стояха в края на дълъг низ изправени камъни, които извеждаха до широк разтеглен кръг от десетки по-малки камъни, кръжащи на спирала навътре към плосък олтар, зацапан в черно. Малко от това оставаше в реалния свят, разбира се. Няколко съборени менхира, смачкани туфи и бразди, оставени от скитащи бедерини. Ерастас ги беше привлякъл до място, където самото време се разпадаше в бъркотия. Връхлетяна от хаоса и напрегната под заплахата на забравата, дори земята под краката им изглеждаше шуплива, готова да пропадне под тежестта им.

Строителите на това светилище отдавна си бяха отишли. Но от присъствието им бе останал отзвук. Смъдеше я кожата, сърбеж, който не можеше да махне с чесане. Това помрачи настроението й още повече. Тя погледна ядосано лежащия в тревата Ерастас и попита:

— Ще се съвземе ли? Или ще трябва да го влачим за едната пета?

— Приятен образ — съгласи се Секул. — Но той вече идва на себе си. След шока умът му работи трескаво. — Обърна се към Блудния. — Хайде, Ерастас. Ставай. Имаме работа и тя трябва да се свърши сега, непременно.

— Тя взе окото — изхриптя фигурата в тревата. — С него щях да мога да видя…

— Само каквото искаше да видиш — довърши вместо него Секул. — Вече е все едно. Връщане няма. Няма да разберем какво замисля Драконъс, преди да ни се покаже… или да ни намери, Бездната да не дава дано. — Сви рамене. — Хвърлил е ръкавицата…

Ерастас изсумтя.

— Ръкавица ли? Сек, това беше юмрукът му.

— Фрасни го и ти тогава — сопна се Секул.

— Добре съм го учила, нали? — изсмя се Килмандарос.

Блудния се надигна, седна и загледа унило към каменния олтар.

— Не можем просто да го пренебрегнем. Нито това, което ни казва идването му. Той е освободен. Мечът Драгнипур е счупен — друг изход няма. А щом мечът е счупен, тогава…

— Рейк е мъртъв — каза Килмандарос.

Последва мълчание. Тя ясно виждаше на лицата на двамата мъже водопадите от чувства, докато осъзнаваха и осмисляха смъртта на Аномандър Рейк. Неверие, отрицание, удивление, задоволство, радост. А накрая… страх.

— Да — каза тя. — Велики промени, ужасни промени.

— Но… — Ерастас вдигна очи към нея. — Как е възможно? Кой може да е направил такова нещо? Ако Оссерк се е върнал… не, щяхме да го усетим това. — Изправи се. — Нещо се е объркало. Чувствам го.

— Господарю на Крепостите, покажи ни майсторството си — каза Секул. — Трябва да погледнеш ръцете си и силата в тях.

— Послушай сина ми — рече Килмандарос. — Потърси истината в Крепостите, Ерастас. Трябва да разберем как стоят нещата. Кой го е поразил? Защо? И как се е счупил мечът?

— Има ирония в това — каза с крива усмивка Секул. — Премахването на Аномандър Рейк е като събаряне на порта — за миг пътят зад нея тръгва прав и чист. Но веднага пристъпва Драконъс и запушва пробойната. Също толкова ужасен като Рейк, но много по-жесток и много по-близо до хаоса. Появата му според мен е предвестник за предстоящата лудост. Примижи с това единствено око, Ерастас, и ми кажи, че не виждаш напред само разруха.

Но Блудния клатеше глава.

— Мога да ви кажа кой е счупил Драгнипур. Не може да е друг. Бойният главатар.

Дъхът на Килмандарос излезе на съсък.

— Бруд. Да, разбирам. Оръжието, което държи — той и никой друг. Но това само обърква нещата още повече. Рейк не би предал драговолно меча, дори на Каладън Бруд. — Изгледа двамата. — Съгласихме се, че Синът на Тъмата е мъртъв. Въпреки това убиецът му не е взел Драгнипур. Възможно ли е да го е убил Бойният главатар?

Секул Лат изсумтя.

— Столетия размишления — кой беше по-гибелен от двамата? Имаме ли отговор? Това е нелепо — може ли някой от нас изобщо да си представи кауза, която толкова да раздели двамата? С общата им история?

— Може би каузата е бил самият Драгнипур…

Килмандарос поклати глава.

— Помисли добре, Ерастас. Бруд е трябвало да знае, че счупването на меча ще освободи Драконъс и хиляди други асценденти… — Ръцете й се свиха в юмруци. — И Елейнт. Нямаше да го направи, ако е имал избор. Нищо друго не би могло така да разбие онзи древен съюз, защото беше нещо повече от съюз. Беше приятелство. — Въздъхна тежко и извърна очи. — Сблъсквали сме се, да, но дори аз… не, не бих убила Аномандър Рейк, ако ми се предложеше възможност. Не бих. Неговото съществуване… имаше цел. Той беше този, на когото можеш да разчиташ, когато правосъдието се нуждае от сигурното острие на меч. — Прокара длан по очите си. — Светът изгуби част от цвета си, да.

— Грешиш — каза Секул. — Драконъс се е върнал. Но чуйте как си говорим само. Въртим и въртим около тази ужасна яма на истината. Ерастас, колко още ще стоиш така, изплашен като заек? Не мислиш ли, че на Господаря на Колодата вече му тече кръв от ушите? Удари бързо, приятелю — той няма да е в състояние да те спре. Всъщност, накарай го да се уплаши, че ние сме замислили това — всичко това, — накарай го да повярва, че ние сме подготвили бягството на Консорта от Драгнипур.

Килмандарос зяпна изумена сина си.

Ерастас кимна замислено.

— Маневра, да. За щастие, скромна. Елате с мен.

— Аз ще остана тук — заяви Килмандарос и като видя изненадата и подозрението на лицето на Блудния, вдигна юмруци. — Толкова близо до Елейнт… губя контрол. Разбира се, ти не мислеше да дойда с теб през последния портал. Оставете ме тук. Върнете се, щом свърши.

Ерастас огледа изправените камъни на светилището.

— Не бих си помислил, че това място те устройва, Килмандарос.

— Тъканта е изтъняла. Моето присъствие я отслабва още повече — това ми харесва.

— Защо такава омраза към човешките същества, Килмандарос?

Тя повдигна вежди.

— Ерастас, хайде стига. Коя от всички раси най-бързо претендира за правото да съди? Да съди всекиго и всичко? Кои най-много държат, че това право принадлежи на тях и само на тях? Секач влиза дълбоко в гората и го изяжда пъстра котка — какво казват приятелите му? Казват: „Котката е зла и трябва да бъде наказана. Котката трябва да отговаря за престъплението си, тя и всички от нейния вид трябва да отговорят на омразата ни.“ Скоро в тази гора вече не остават никакви котки. И хората смятат това за справедливо. За праведно. Да можех, Ерастас, щях да събера всички хора на света и щях да ги даря с моето правосъдие — и това правосъдие е тук, в тези два юмрука.

Ерастас опипа празната дупка на изваденото си око и се усмихна вяло.

— Добър отговор, Килмандарос. — Обърна се към Секул Лат. — Въоръжи се, приятелю. Крепостите са подивели.

— Коя ще претърсиш най-напред?

— Онази под камъка на Джагът, разбира се.

Тя видя как ги погълна мътният мрак. След заминаването на Блудния ефимерната крехкост на древния олтар бавно се стопи и руините му станаха по-плътни за погледа й. Съборени камъни, изтъркани, очукани и олющени — образите по тях бяха заличени. Приближи се до каменния олтар. Беше преднамерено разсечен на две. Тежък дъх и лъснали от пот мускули, сериозна решимост да се оскверни това място.

Знаеше всичко за оскверняването. Беше любимото й занимание в края на краищата, непреодолима съблазън, която я привличаше непрекъснато с безсмислената сила на магнит.

Преди няколко хиляди години хора се бяха събрали тук, за да построят своето светилище. Някой бе спечелил величествения ранг на тиран, способен да застраши живот и душа, и така бе принудил стотици да се подчинят на неговата или нейната воля. Да изкъртят от скалите огромни камъни, да ги довлекат тук и да ги изправят щръкнали като проклети фалоси. И кой сред тези поклонници наистина бе повярвал на повика на тирана? На гласа на боговете в небето, на стона на кучките в земята, на небесните коне, препускащи през сезоните, на митологиите на идентичност — на всичките тези суетни заблуди. Хората в древни времена не бяха повече глупци от тези в настоящето, а невежеството никога не е удобно състояние на съществуване.

Тъй че бяха построили този храм, работни групи от циници с трезви погледи, бяха пожертвали своя труд за славата на боговете, но не богове се бяха къпали в тази слава — беше проклетият тиран, изпитвал необходимостта да изтъкне силата си да принуждава, опитал се да символизира могъществото си за цяла вечност.

Килмандарос можеше да разбере всеобщия гняв, унищожил това място. Всеки тиран стига до един и същ ръб на пропастта, състарен до немощ или докато гледа наперените си наследници и разпознава алчното нетърпение в погледите им. Този ръб е смъртта и с нея цялата слава се разсипва на прах. Дори камъкът не може да устои на гнева на смъртните, когато е захранен с отрицанието.

Природата е безразлична към храмове и светилища. Не спира разяждащите си ветрове и опустошителните дъждове. Поглъща свещените места със същата неумолима воля, с която унищожава палати и градски стени, жалки колиби и огромни акведукти. Но щом изваеш лице в един камък, някой непременно ще го унищожи много преди да е започнала ерозията на природата.

Разбираше този подтик да бъдат отречени монументални достижения, било облечени в камък или в одеянието на поезия. Властта има хиляди лица и е трудно да се намери поне едно красиво между тях. Не, всички до едно са грозни и ако успеят да сътворят нещо удивително, то паметта за създателя му трябва да бъде накарана да страда още повече заради това.

— За всяка душа, опитваща се да измете прахта — заговори глас зад нея, — има хиляда, които го разпръсват с шепи.

Килмандарос не се обърна, но все пак изръмжа през зъби:

— Започвах да губя търпение.

— Не е валяло от доста време. Само корените на камъните все още таят влага. Проследих пътуването ви в утринните мъгли, във влажното дихание на зверовете. — Маел застана до нея, очите му се спряха на осквернения олтар. — Виждам, че не е дело на твоята ръка. Чувстваш ли се измамена?

— Презирам самонадеяността.

— Затова всяко смъртно творение трябва да бъде съкрушено от твоите юмруци. Да, наглостта на всички тези глупци.

— Знаеш ли какво са направили, Маел?

Той въздъхна.

— Крепостите не са каквото бяха. Помисли ли, че може да не се върнат?

— Ерастас е техният Господар…

— Беше всъщност. Крепостите не са имали господар от десетки хиляди години, Килмандарос. Знаеш ли, ти принуди Блудния да се оттегли от Крепостите. Уплаши се, че идваш за него, да унищожиш него и скъпите му творения.

— Да. За това идвах.

— Виж как се обърнаха нещата. Призивът му не принуди никого от нас — трябва да си осъзнала това.

— Това е без значение.

— Защото заблуждението му продължава да служи на твоите цели. А сега Ашици върви до него. Или по-точно, на стъпка зад него. Кога ще удари ножът?

— Синът ми разбира изкуството на дискретността.

— Не е изкуство, Килмандарос, просто една от многото тактики, за да постигнеш каквото искаш. Най-добрата дискретност е когато никой изобщо не забележи какво си направил, никога. Може ли Секул Лат да постигне това?

— Ти можеш ли? — не му остана длъжна тя.

Маел се усмихна.

— Познавам малцина, способни на такова нещо. Единият е смъртен и е мой най-близък приятел. Другият не беше смъртен, но вече е мъртъв. И, разбира се, винаги го има Драконъс.

Тя го изгледа намръщено.

— Той? Да не си полудял!?

Маел сви рамене.

— Помисли малко. Драконъс е имал нужда от нещо — в смисъл да се направи нещо. И, както изглежда, вече го е постигнал. Без да си мръдне пръста. Без някой изобщо да забележи намесата му. Само един можеше изобщо да го надвие. Само един можеше да притежава Драгнипур, но никога да не коленичи пред него. Само един можеше да се погрижи за неговото унищожение — на каквато и да било цена. Само един можеше да наложи край на отричането на Майката Тъма. И само един можеше да застане срещу хаоса и да не трепне.

Дъхът й излезе с ръмжене.

— А сега този един е мъртъв.

— А Драконъс е освободен. Разбил е проклятието на Каллор. Държи Тъмата в оръжието на унищожението. Вече не е окован, вече не бяга, вече не е терзан от ужасната грешка в присъдата, която беше Драгнипур.

— И всичко това от неговата ръка? Не го вярвам, Маел.

— Но точно това е идеята ми, Килмандарос. За истинската дискретност. Ще разберем ли изобщо някога дали всичко това, което описах току-що, е дело на консорта? Не.

— Освен ако не го признае.

— Но кой не би го признал?

— Мразя думите ти, Маел. Разяждат като вълните, които толкова много обичаш.

— Всички сме уязвими, Килмандарос. Не си мисли, че Драконъс се кани да си вдигне малка ферма в някоя планинска долина и да прекара остатъка от дните си в дялкане на свирки, докато птиците гнездят в косата му. Той знае, че сме тук. Знае, че кроим нещо. Или вече се е досетил, в който случай ще дойде да ни намери, или в момента се е заел да разнищи всичките ни тайни амбиции.

— Кой уби Аномандър Рейк?

— Десемврий, с меч, изкован от ръката на самия Рейк.

Това я потресе. Умът й заработи бясно.

— Мъст ли?!

— Нищо друго.

— Онова оръжие винаги ме е ужасявало — каза тя. — Така и не можах да разбера защо той го остави.

— Нима? Ръката, която го държи, трябва да е чиста в порива си. Килмандарос, Рейк го отстъпи на брат си, защото сърцето му вече бе сломено, докато Андарист… е, знаем историята.

Килмандарос най-после осъзна какво й казва и се разтрепери.

— Андарист — прошепна тя. — Този… този… — Но нямаше думи, с които да опише чувството си. Ръцете й се вдигнаха към лицето. — Няма го — изхлипа тя. — Аномандър Рейк го няма вече!

— Остави Десемврий на мира. Той е точно толкова жертва, колкото и всички други замесени. Нещо повече, той беше измамен и използван, а сега страданието му е неизмеримо.

Тя поклати глава, мускулите на челюстите й изпукаха.

— Не мислех за Десемврий.

— Килмандарос, чуй ме добре. Мислите ми за Драконъс — разсъжденията ми за възможната му вина — са недоказани. Спекулации, нищо повече. Ако търсиш противопоставяне с Драконъс — ако търсиш мъст, — ще загинеш. И вероятно ще се окаже за нищо, защото може би Драконъс е напълно невинен.

— Не го вярваш.

— Само ти напомних за опасността, която той представлява за нас. От колко време беше затворен в Драгнипур? Какво му е причинило това? На ума му? Дали изобщо е с ума си вече? Още нещо, и помисли добре над това, Килмандарос. Възможно ли е Рейк да е освободил случайно един луд Драконъс? Показвал ли е изобщо някога липса на мисъл в решенията си? Изобщо?

Тя присви очи.

— Имал е цел.

Усмивката на Маел беше кисела.

— Макар да е мъртъв, оказва се, че се уповаваме на него. Необичайно, нали?

— Майката Тъма…

— Вече не извръща лице, а както е с Тъмата, така е и с…

— Със Светлината. Богове на бездната, Маел. Какво ни е наложил той?

— Окончателно разчистване на сметки, мен ако питаш. Край на глупавите игри. Все едно, че ни е заключил всичките в едно помещение — и никой не може да излезе, докато нещата не се решат веднъж завинаги.

— Кучият син!

— Скръбта ти беше доста краткотрайна, Килмандарос.

— Защото това, което казваш, изглежда вярно — да! Рейк би разсъждавал точно така, нали?

— Иначе не би позволил собствената си смърт — премахването му от сцената. Освен че слага край на необуздания изблик на честолюбие на Майката Тъма, сега той ни принуждава — и всички са се раздвижили, Древни и деца, смъртни и безсмъртни.

— С каква цел? Още кръв ли? Колкото цял проклет океан?

— Не и ако може да се избегне — отвърна Маел. — С каква цел, питаш. Тази, мисля: иска да се справим със Сакатия бог.

— Онова жалко същество? Не говориш сериозно, Маел.

— Раната продължава да забира, отровата се разпростира. Силата на този чужд бог е анатема. Трябва да изцерим това — преди да потърсим каквото и да е друго. Преди да изгубим завинаги дара на К’рул.

— Ерастас има други идеи.

— Ти и Сек също. Както и Олар Етил. И Ардата.

— Вероятно и Драконъс също.

— Не можем да знаем дали Аномандър Рейк и Драконъс са говорили — дали е сключена сделка между тях в Драгнипур. „Ще те освободя, Драконъс, ако…“

— Не може да са разговаряли — каза Килмандарос. — Защото Рейк е убит от Мъст. Сам го каза.

Маел седна на един от блоковете на каменния олтар.

— Е, има още да се каже по това. Наред с други неща. Кажи ми, Килмандарос, коя Крепост избра Ерастас?

Тя примига.

— Ами, очевидната. Смърт.

— Тогава ще започна с една любопитна подробност — защото бих искал да разбера какво мислиш за, хм, изводите. — Вдигна глава и нещо блесна в очите му. — Преди Рейк да срещне Десемврий, той срещна Гуглата. Срещна го и го уби. С Драгнипур.

Тя го зяпна.

Маел продължи:

— Доколкото знам, присъствали са два бога.

— Кои? — Думите изхриптяха сухо.

— Сенкотрон и Котильон.

О, как й се искаше някой висок, импозантен изправен камък в обхвата й — гордо извисен паметник на самонадеяността, — точно там, под замахналия й за дивашко опустошение юмрук.

— Те значи!!!

Маел я гледаше как беснее и блъска, гледаше как събаря менхир след менхир, удря ги с юмруци и ги троши. Почеса наболата четина по брадичката си.

„О, умна си и още как, Килмандарос. Всичко се намества, нали?“

„Всичко се намества идеално.“

Поискал бе от нея да помисли над изводите. „Е, дотук с дискретността.“

Страданието може да се понесе. Когато кръвта е чиста, очистена от несправедливости.

Брейдерал не беше като другите, не беше като Рут, нито като вредната Бадале със Садик вечно до нея. Само тя притежаваше завещаното от Инквизиторите, блеснало ярко под почти прозрачната й кожа. А сред всички други само Бадале подозираше истината. „Аз съм дете на Квидаторите. Тук съм, за да свърша тяхната работа.“

Най-после бе зърнала близките си по пътя и сега се чудеше защо просто не влязат сред Чал Манагал и да вземат последните няколко жалки живота.

„Искам да се върна у дома. Да се върна в Естобанси. Моля ви, елате и ме вземете, преди да е станало късно.“

Страданието можеше да се понесе. Но дори нечовешката й плът се предаваше. Всяка сутрин поглеждаше преживелите поредната нощ и потреперваше от неверие. Гледаше как прибират труповете, гледаше как вадят костите, а след това ги разцепват, за да изсмучат алчно мозъка им.

„Децата най-бързо се поддават на нуждата. Те могат да направят всеки свят нормален. Внимавай, дъще, с тези човешки същества. За да живеят, те са готови на всичко.“

Гледаше света на Рут и виждаше истината в думите на баща си. Вечно с Хелд на ръце, той привикваше най-силните и оглеждаше отпуснатите торбички човешка кожа, в които вече пъхаха елитри, щом някой рояк намереше ребърчатата змия. Тези безплътни безкостни тела, разхвърчали се из въздуха, привличаха тварите, както пламъци привличат мушици, а щом кипящата маса се спускаше на земята, децата тупаха с ръце и крака и тъпчеха с шепи скакалците в устите си. Рут беше намерил начин да обърне войната на изтощение, да лови ловците на тази стъклена пустиня.

Следовниците му вече се бяха втвърдили, само ъгли и безчувствени очи. Стиховете на Бадале бяха станали жестоки и яростни. Запуснатостта бе наточила остри ръбове; слънцето, зноят и кристалните хоризонти бяха изковали ужасно оръжие. Брейдерал искаше да изкрещи на своите, там, в смътната омара по дирите им. Искаше да им каже: „Побързайте! Вижте тези оцелели? Побързайте! Преди да е станало късно!“

Но не смееше да се измъкне, дори в най-тъмната нощ под нефритените копия. Щяха да разберат. Бадале се беше погрижила да я следят. Бадале знаеше.

„Тя трябва да умре. Трябва да я убия. Би трябвало да е лесно. Аз съм толкова по-силна от тях. Мога да й прекърша врата. Мога да изригна Свещения си глас за първи път и да накарам моите да ми се притекат на помощ, докато Рут и Садик, и всички други ме обкръжават. Мога да сложа край на всичко това.“

И все пак Инквизиторите се държаха на разстояние. Трябваше да имат причина. Едно прибързано действие — и Брейдерал можеше да провали всичко. Трябваше да е търпелива.

Свита под дрипите, винаги нащрек да стои като хората — толкова ограничени, толкова обвързани от физическите си несъвършенства, — тя гледаше как Рут крачи пред змийската глава, пърхащият език, както щеше да каже Бадале, преди да отвори рязко уста и да засмуче мухи, след което ги схрускваше с явна наслада.

Градът, който ги очакваше отпред, не изглеждаше реален. Всяка мъждукаща линия, всеки трепкащ ъгъл сякаш хапеше очите на Брейдерал — почти не можеше да гледа натам, толкова силно бе чувството за нещо сбъркано. В развалини ли беше? Като че ли не. Безжизнен ли беше? Трябваше да е. Нямаше никакви ферми, никакви дървета, никакви реки. Небето беше чисто, без прах и без дим. Откъде идеше тогава този ужас и страх?

Човешките същества не го чувстваха като нея. Те поглеждаха далечните кули и открити фасади на сгради, както щяха да поглеждат приближаването на някое ново изтезание — диаманти и рубини, геми и елитри — и тя долавяше преценяващия поглед в очите им, сякаш безмълвно се питаха: „Ще ни нападне ли това? Може ли да ни изяде? Неговата потребност по ли е голяма от нашата? Има ли потребност, която да е по-голяма от нашата?“

Скована от страх, Брейдерал гледаше как Рут крачи неумолимо по леко издигащия се път, извиващ се около незащитения със стени град.

„Той е решил. Влизаме. И нищо не мога да направя, за да го спра.“

— В знание — шепнеше Бадале, — в знание съм, винаги. Виждаш ли я, Садик? Тя мрази това. Страхува се от това. Не сме толкова слаби, колкото се надява. Садик, слушай, ние имаме пленник в ребърчатата змия. Тя е окована към нас, макар да се преструва на свободна под дрипите си. Виж как се държи. Губи самообладание. Малодушната се събужда.

„Убий я тогава“, молеше я Садик с очи.

Но Бадале поклати глава.

— Ще премахне твърде много от нас. А и другите ще й помогнат. Помниш ли как заповядват Квидаторите? Помниш ли гласа, който кара човек да падне на колене? Не, да я оставим на пустинята — и на града, да, на града.

„Но вярно ли е изобщо това? Мога да… мога да…“ Беше избягала от Квидаторите, превърнала ги бе в част от миналото си, а миналото беше мъртво завинаги. Нямаше власт над нея. И все пак всичко това не се беше оказало вярно. Миналото ги преследваше. Миналото бързо ги настигаше.

Накъсани парчета плуваха в ума й, острови памет, обкръжени от бездънните морета на страха. Високи мършави фигури, думи за избиване, писъци за клане. Квидаторите.

Улови муха и я схруска.

— Тайната е в неговите ръце — заговори тя. — Хелд. Хелд е тайната. Един ден всички ще разберат. Мислиш ли, че това е важно, Садик? Ще се родят неща, живот ще пламне.

Бадале виждаше, че той не разбира, все още не. Но той бе като другите. Времето им идваше. „Градът ни повика. Само онези, които той избере, могат да го намерят. Някога гиганти са крачели по света. Слънчевите лъчи са били впримчени в очите им. Те са основали този град и са го направили храм. Не място, в което да се живее. Направен е, за да съществува сам за себе си.“

Беше научила толкова много. Докато бе имала крила, беше пропътувала по целия свят. Крадеше мисли, грабеше представи. Лудостта беше дар. Също както спомените бяха проклятие. Трябваше да намери сила. Но единственото, което можеше да намери в себе си, беше заплетено кълбо от думи. Стиховете не бяха мечове. Нали?

— Помниш ли храмовете — попита тя момчето до себе си. — Отците с раса, купите, пълнещи се с монети, които никой не може да яде. А по стените — скъпоценни камъни, които блещукат като капки кръв. Онези храмове… те бяха като гигантски юмруци, построени, за да ни смажат, да отнемат духа ни и да го оковат към светски страхове. Трябваше да съдираме кожата от душите си и да приемаме болката и наказанието като справедливи. Храмовете ни казваха, че сме несъвършени, а след това обещаваха да ни изцерят. Трябваше само да плащаме и да се молим. Монети за опрощение и мазоли на коленете — но помниш колко великолепни бяха онези раса, нали? Затова плащахме.

„А Квидаторите дойдоха сред нас от север. Вървяха като прекършените, а когато говореха, души се трошаха като яйчни черупки. Дойдоха с бели ръце и си отидоха с червени ръце.“

„Думите имат сила.“

Вдигна ръка и посочи към града.

— Но този храм е различен. Той не е построен за молитви. Построен е да ни предупреди. Помниш ли градовете, Садик? Градовете съществуват, за да съберат страдащите под меча на убиеца. Мечове — повече, отколкото можеш да преброиш. Толкова много мечове. В ръцете на жреци и Квидатори и търговски къщи и благородни воини и търговци на роби и държачи на дългове и пазачи на храна и вода — толкова много. Градовете са усти, Садик, пълни с остри зъби.

Хвана нова муха във въздуха. Сдъвка. Преглътна.

— Сега ги поведи — каза на момчето до себе си. — Следвай Рут. И дръж под око Брейдерал. Опасност иде. Времето на Квидаторите се върна. Хайде, поведи ги след Рут. Върви!

Той я погледна с тревога, но тя му махна с ръка и тръгна към опашката на змията.

Квидаторите идеха.

Да започнат последното избиване.

Инквизитор Севър[5] стоеше и гледаше тялото на брат Белийг все едно, че виждаше за първи път жалкото измършавяло подобие на младия мъж, когото бе познавала и обичала. Вляво от нея беше брат Адройт, задъхан и прегърбен, трепереше. Костите на гръбнака и раменете му се бяха огънали като на старец, завещанието от ужасните оскъдици на това пътуване. Носът му беше загнил и по него бяха накацали мухи.

Вдясно от нея беше сестра Рейл, бледа и изпита, очите й в бледоморави кръгове. Малко коса й беше останала — буйната й грива отдавна бе окапала, а с нея и последните следи от красотата, която бе притежавала някога.

Сестра Скорн беше взела тоягата на Белийг и се беше подпряла на нея като хрома. Ставите на лактите и китките й бяха възпалени и подути от течност, но Севър знаеше, че в нея е останала сила. Скорн беше последният Съдник сред тях.

Когато се бяха отправили да наложат мир над последните обитатели на Юга — тези деца, — бяха дванадесетима. Три от петте жени все още бяха живи и само един от седмината мъже. Инквизитор Севър поемаше отговорността за тази трагична грешка в преценката. Защото кой можеше да си представи, че хилядите безпомощни деца ще вървят левга след левга през тази изтерзана земя, без подслон, без храна и вода, без нищо? Че ще надживеят дивите псета, нападателите човекоядци сред последните оцелели възрастни и отвратителните паразити, гъмжащи по земята и в небесата над нея — не, нито един Инквизитор нямаше да може да предвиди тази ужасна воля за оцеляване.

Поражението беше лесният избор, най-простото решение. Трябваше да са се предали отдавна.

„А ние вече щяхме да сме си у дома. И моят самец щеше да стои пред своята дъщеря и да изпитва такава гордост от нейния кураж и чистота — че е избрала да върви с тези човешки деца, че е избрала да води своите ближни към налагането на мир.“

„А аз нямаше да стоя сега над тялото на своя мъртъв син.“

Беше ясно — открай време, — че никое човешко същество не може да се сравни с Форкрул Ассаил. Доказателството се налагаше по хиляда пъти на ден — а към края по десет хиляди, докато умиротворяването на южните кралства вървеше към блажения си свършек. Нито веднъж Изповяданите не бяха отказали да се покорят. Нито веднъж нито едно жалко човешко същество не се беше изправило пред тях в предизвикателство. Йерархията беше непоклатима.

Но тези не приемаха праведната истина. В невежеството намираха сила. В глупостта намираха непокорство.

— Градът — отрони Скорн. — Не можем да го позволим.

— Вложеното е абсолютно — каза Севър. — Не можем да се надяваме да го вземем с щурм.

— Самата му красота, да — каза Адройт. — Да я предизвикаме ще е самоубийство.

При думите му жените се обърнаха към него и той се дръпна уплашено.

— Отричате яснотата на взора ми?

Севър въздъхна и очите й се върнаха на мъртвия й син.

— Не можем. Абсолютна е. Блести.

— А момчето с бебето вече ги води към него — каза сестра Рейл. — Неприемливо.

— Съгласни сме — заяви Севър. — Може да не се върнем, но няма да се провалим в това, за което тръгнахме. Съдник, ще ни поведеш ли към мир?

— Готова съм — отвърна Скорн и й подаде тоягата. — Нека това бъде в твое владение, Инквизитор. Нуждата ми от него свърши.

Копнееше да откаже, да отхвърли предложението на Скорн. „Оръжието на моя син. Сътворено от моите ръце и след това предадено на него. Би трябвало изобщо да не го докосна повече.“

— Почети го — каза Скорн.

— Ще го направя. — Стисна обкованата с желязо тояга и се обърна към всички: — Съберете последните остатъци от силата си. Според преценката ми остават към четири хиляди — чака ни дълъг ден на избиване.

— Те са невъоръжени — каза Рейл. — Слаби.

— Да. В нанасянето на мир ще им напомним тази истина.

Скорн тръгна, Севър и другите я последваха. Щом се приближаха, щяха да се развърнат, за да отворят място за яростта, която щяха да развихрят.

Никой от Изповяданите нямаше да стигне до града. А момчето с бебето щеше да умре последно. „От ръката на дъщерята на моя съпруг. Защото тя е жива, все още е жива.“

Нещо като паника обхвана децата и повлече напред Брейдерал като буйна вълна. Плувнала в пот, тя се опита да се отскубне, но се протегнаха ръце, вкопчиха се здраво и я задърпаха. Би трябвало да може да им се опълчи, на всички, но бе надценила резервите си от сила — беше пострадала повече, отколкото си мислеше.

Садик, да, Садик водеше този щурм. Бързаше след Рут, който вече почти бе стигнал до града. Но от Бадале нямаше и следа. Тази подробност я уплаши. „Има нещо в нея. Тя се преобрази, но не знам как. Някак си е… забързана.“

Ближните й най-после бяха осъзнали опасността. Вече не чакаха.

Теглена, бутана и дърпана, Брейдерал зачака да чуе първите писъци зад себе си.

„Думи. Нямам нищо освен думи. Захвърлих много от тях, но ме намериха други. Какво могат да постигнат думите? Тук, в тази сурова реалност? Но самите съмнения не са нещо повече от думи, тревожна песен в главата ми. Когато говоря, змиите слушат. Очите им са широко отворени. Но какво става с всичко, което кажа, след като думите се просмучат в тях? Незнайни алхимии. Понякога сместа се пени и бълбука. Понякога кипва. Понякога нищо не се раздвижва и отварата остава мъртва, студена и сива като кал. Кой може да знае? Кой може да предскаже?“

„Говоря тихо, макар че всичко, което казвам, е вой. Тупам с юмруци по кост, а те чуват само шепот. Жестоки думи отекват от мъртва плът. Но бавно капещата кръв, ах, тогава са доволни като котки привечер.“

Бадале крачеше бързо назад, а змията сякаш се раздвояваше, все едно преминаването й я разкъсваше на две. Виждаше изпити лица, трескаво блеснали очи, крайници, останали само кости и изсъхнала кожа. Виждаше бедрени кости на ребърчати, вдигнати по пътя — държаха ги като оръжия, — но какво можеха да помогнат те срещу Квидаторите?

„Имам думи и нищо друго. И не се уповавам на тези думи. Те не могат да събарят стени. Не могат да разбиват планини на прах.“ Лицата плуваха покрай нея. Познаваше ги всички, а бяха само мътни петна, размити в сълзи.

„Но какво друго има? Какво друго мога да използвам срещу тях? Те са Квидатори. Имат сила в гласа.“

Островите в ума й потъваха.

„Аз също търся сила в думите си.“

„От тях ли съм се научила? Така изглежда. Така ли е?“

Изостаналите. Болните, изнемощелите. И изведнъж ги бе подминала всичките и вече стоеше сама на стъклената равнина. Слънцето правеше света бял, убийствен с чистотата си. Това бе съвършенството, толкова обичано от Квидаторите. „Но не Квидаторите покосиха нашия свят. Те дойдоха само в отговор на смъртта на нашите богове — на вярата ни, — когато дъждовете спряха, когато последното зелено повехна и умря. Дойдоха в отговор на нашите молитви. Спасете ни! Спасете ни от самите нас!“

От тръпнещия зной се появиха четири фигури. Приближаваха се бързо. Като разтърсвани от вятъра кукли — всеки крайник се люшка като прекършен, а смъртта кръжи на вихрушки около тях. Чудовищни, изпълзели от спомените й. Вихрушки от сила. Видя отварящите се уста…

— ПОКОРИ СЕ!

Заповедта връхлетя през Бадале, засъбаря като убийствена вълна децата зад нея. Завикаха гласове, безпомощни, изпълнени с ужас. Тя усети как закипя срещу волята й, отслаби коленете й. Усети как нещо в нея изплющя, все едно въже се беше скъсало, и изведнъж се понесе нагоре свободна — видя ребърчатата змия, изпъната и запълзяла напред с копнеж. Но вече се гърчеше в болка, къс по къс.

И докато тази заповед отекваше от кост на кост, Бадале намери своя глас. „Сила в думата, но аз мога да й отвърна.“

… пред пристъпа на чудото

смирение държи те за ръка…

Завъртя се замаяна и се понесе надолу, за да се скрие зад очите си. Видя завихрени енергии, изригнали в мълнии далече встрани.

— СПРИ!

Удари я като юмрук. Устните й се разцепиха, потече кръв. Бадале изплю и натисна напред. Една стъпка, само една.

… в най-тихо безмълвие

обгърни пълзящото съмнение…

Видя как думите й ги поразиха. Накараха ги да залитнат. Най-сетне бе достатъчно близо, за да види опустошените им лица, неверието, стъписването и нарастващото отчаяние. Възмущението. И да, това го разбираше. Игри на значение и увъртане. Ловка подмяна на смисъла и извъртане.

Бадале направи нова стъпка напред.

Покори се на безсилието —

неизпълнима е целта.

Спри в сянката, хвърлена

под игото на страха…

Усети огън в крайниците си, видя ослепителните мълнии, изригнали от ръцете й. Истината бе такова рядко оръжие — и толкова по-гибелна заради това.

Не ми давай думите си!

Те са мъртви с низостта

на празните ти добродетели.

ПОКОРИ СЕ на собствените си лъжи!

СПРИ в бездиханния миг.

Пищят дробовете ти

и им отвръща тишина,

сърцето ти барабани

по стъклени парчета…

КЪРВИ!

Залитнаха назад като заслепени. От разкъсаните стави бликна синя течност, блъвна от зяпналите усти. Мъчителна болка разкриви изпитите лица. Един от Квидаторите падна, загърчи се и зарита. Друг — жена, по-близо до Бадале от останалите — се смъкна на колене и при съприкосновението с кристалната повърхност изригна синкава кръв… Квидаторката запищя. Другите двама, мъж и жена, залитаха, сякаш блъскани от невидими юмруци, и заотстъпваха, въртяха се замаяни, препъваха се и бягаха назад.

Кипналите в Бадале огньове лумнаха ярко и замряха.

Квидаторите заслужаваха много по-лошо — но не можа да намери воля в себе си да им нанесе по-сурово наказание. Бяха й дали само две думи. Не достатъчно. „Две думи. Покорство пред привилегията да умреш. Приеми съдбата си. Но… няма да приемем. Ние отказваме. Отказваме какви ли не неща вече от много дълго. Ние сме вярващите в отказа.“

„Вече няма да се доближат. За много дълго. За тези тук може би никога. Аз ги нараних. Взех думите им и ги направих свои. Накарах силата да се обърне в ръцете им и да ги пореже. Трябва да е достатъчно.“

Обърна се. Ребърчатата змия бе тръгнала отново, напираше напред странно обезумяла като пребита от камшиците на говедари, безчувствена като стадо, прехвърлящо… „Река? Но откога не съм виждала река?“

Примига. Облиза солената кръв от устните си. Закръжиха мухи.

Градът ги очакваше.

— Той е това, което можем да понесем — прошепна тя. — Но животът не е само страдание.

„Сега трябва да го разберем.“

Мракът отмина и все пак остана. Безукорно чиста резка, обещаваща унищожение. Онос Т’уулан можеше да я усети някъде напред, като мъждукащо, колебливо присъствие. Стъпките му, от толкова дълго уверени, се разколебаха. Горчивият му гняв сякаш залитна, изцеден от силата си. Унинието се надигна като прилив и погълна всякакво чувство за цел. Върхът на меча му заора в земята.

Мъстта не означава нищо — дори когато импулсът е всепоглъщащ. Тя е път, който — ако тръгнеш по него — може да се проточи до безкрай. Виновните може да стоят в редица, стигаща до хоризонта, а маршът на отмъстителя да бъде безкраен. Точно това бе станало с възмездието срещу Джагът: а Онос Т’уулан изобщо не беше сляп за неговата безполезност. Нима не беше нищо повече от автомат, тласнат да върви напред, без никога да забави крачка?

Изведнъж усети натиск: блъсна го отзад, заля го.

Стреснат и изведнъж уплашен, Първият меч бавно се обърна.

Можеше да отхвърли. Можеше да откаже. Но тези възможности нямаше да го доведат до знанието, което търсеше. Беше отхвърлен от селенията на смъртта. Кръвните връзки, избрани от него, бяха прекъснати. Вече не беше съпруг, баща, брат. Бяха му дали правото на възмездие, но какво възмездие можеше да намери, докато крачи през задръстена от трупове долина? Имаше други цели, други причини да върви отново по този жалък свят. Беше му отказан полагащият се край — и той беше решен да разбере защо.

Нито един от около хилядата Т’лан Имасс, които се приближаваха към него, все още не бе докоснал мислите му. Крачеха загърнати в безмълвие, призраци, събратя, превърнали се в чужди.

Той чакаше.

Деца на Ритуала, да, но усещането му за мнозина от тях му говореше друго. Загадка имаше тук. Т’лан Имасс и все пак…

А после всички спряха. Шестима гадатели на кости обаче продължиха към него.

Познаваше трима от тях. Бролос Харан, Улаг Тогтил, Илм Абсинос. Гадатели на кости от Оршайн Т’лан Имасс. Оршайните не бяха дошли на Сбора на Силвърфокс. Такъв провал предполагаше загуба. Заличаване. Съдби като на клановете Ифайли, Бентракт и Керлум. Предположението се бе оказало грешно.

Оцелелите трима по свой начин бяха грешни. Бяха загърнати в кожи на бялата мечка — звяр, появил се късно в епохата на Имасс — и лицата им бяха по-плоски, костите по-деликатни от тези на истинските Имасс. Оръжията им бяха предимно от кост, бивни и еленови рога, с набити в нея късове кварц и кремък. Оръжия, отхвърлящи всякаква представа за изящество: сложни в изработката си, но в същото време намекващи за примитивна жестокост.

Гадателят на кости Улаг Тогтил заговори:

— Първият меч. Не предполагахме, че прахта може да е толкова интересна.

— Той настоява да говори от наше име, но никога не казва това, което желаем да каже — изсъска Бролос Харан. — Защо изобщо се примиряваме е загадка.

— Имам си свои подходи — отвърна Улаг. — И не мисля, че на Първия меч му липсва търпение.

— Не търпение — изсумтя Бролос. — Може би търпимост?

— Костта се огъва, преди да се счупи, Бролос Харан. Е, бих искал сега да кажа още нещо на Първия меч, преди всички да зачакаме проникновеното му слово. Може ли?

Бролос Харан се извърна към Илм Абсинос и вдигна ръка в странен жест, който озадачи Онос Т’уулан. Но само за миг — защото в следващия разбра.

Безпомощност.

— Първи меч — продължи Улаг. — Не стигаме до теб посредством Телланн, защото нямаме права над теб. Призовани сме, да — в това сме убедени, — но не от твоята ръка. Би могъл да ни откажеш. Не е в сърцата ни да се покоряваме на волята на другиго.

— Кои са тези чужди? — попита Онос Т’уулан.

— Проникновено, наистина — каза Улаг. — Първи меч, те са Т’лан Имасс от втори Ритуал. Потомците на онези, които предпочетоха да последват Килава Онасс, когато тя отхвърли първия Ритуал. Техен провал беше да не се определят преди изявеното от Килава желание да бъде придружена. Но ако в леда остане само една дупка, всички трябва да дишат през нея.

— Сестра ми не покани никого.

— Уви. Тъй че се стигна до това. Тези трима са гадатели на кости от Бролд Т’лан Имасс. Лид Гер, Лера Епар и Ном Кала. Броят на Бролд е две хиляди седемстотин и дванайсет. Повечето от тях са в прахта след нас. Нашите Оршайн наброяват шестстотин и дванайсет — виждаш ги тук. Ако сме ти нужни, ще ти служим.

Ном Кала огледа Първия меч, воина, за когото някога беше вярвала, че не е нищо повече от измислица, мит. И заключи, че е по-добре да си беше останал такъв. Костите му бяха натрошени на парчета… а някои от тези кости дори не бяха негови.

Първият меч не беше великанът от легендите. Не носеше наметало от лед. От главата му не стърчаха рога на карибу. Нямаше дъх, който ти носи дара на огъня. Нито имаше вид на воин, който ще изрежда подвизите си три дни и три нощи, докато не унизи всеки възгордял се герой. Започваше да подозира, че малко от древните приказки изобщо могат да се свържат с тази фигура. Танцувал над морето по гърбовете на китове? Кръстосвал меч с демонски моржове в подводните им кули? Тайният изкусител на жени, останали сами в нощта?

Колко деца от нейния клан, поколение след поколение, бяха носили някаква разновидност на името Онос заради невъзможно забременяване?

Внезапното й стъписано ахване привлече вниманието на всички.

Бролос Харан тъкмо говореше — Ном Кала нямаше представа за какво — и не остана доволен.

— Ном Кала, какво те развесели толкова?

— Нищо — отвърна тя. — Извинявам се. Извинявам се, Бролос Харан. Странична мисъл. Е, няколко странични мисли всъщност.

Другите зачакаха.

Тя предпочете да не доизяснява.

Вятърът простена, зашепна през останките козина по наметалата им.

Онос Т’уулан заговори:

— Оршайн. Бролд. Отрекъл съм войните с Джагът. Не търся битка. Не ви каня да се присъедините към мен, защото това, което търся, е равносметка. Като вас бях призован от прахта и в прахта желая да се върна. Но първо ще намеря онази, която така ме наказа с това възкресение. Гадателката на кости на Логрос Т’лан Имасс Олар Етил.

— Сигурен ли си, че е тя, Първи меч? — попита Улаг.

Онос Т’уулан кривна глава.

— Улаг Тогтил, след всичкото това време все още ли смяташ сигурността за добродетел?

— Не сме водили никаква война срещу Джагът — каза Ном Кала.

Гадателите на кости на Оршайн реагираха с хладна вълна на неодобрение. Тя ги пренебрегна.

— Улаг — заговори Онос Т’уулан. — Виждам Бойния водач на Оршайн след вашите родственици. Защо Инистрал Оуван не излезе напред?

— Засрамен е, Първи меч. Загубите при Червените шпилове…

— Ном Кала — прекъсна го Онос, — нямате ли водач на клана Бролд?

— Само ние сме — отвърна тя. — Дори войната, която водихме срещу хората, не беше война, която да изисква боен водач. Ясно беше, че не можем да ги надвием на бойно поле. Бяха твърде много.

— Как се сражавахте тогава?

— Като пазехме живи сказанията си, начина си на живот. И като се криехме, защото криейки се, оцеляхме. Устояхме. Това само по себе си беше победа.

— И все пак — намеси се Илм Абсинос — накрая сте се провалили. Иначе нямаше да прибегнете до Ритуала на Телланн.

— Вярно е — отвърна тя. — Свършиха ни местата за криене.

— Първи меч, все пак бихме искали да те придружим — каза Улаг. — Също като теб искаме да разберем целта на завръщането ни.

— Включите ли се в моето търсене — каза Онос Т’уулан, — се прекланяте пред желанията на Олар Етил.

— Този възглед може да доведе до непредпазливост от нейна страна — отвърна Улаг.

Застанала сред другите Т’лан Имасс, Ристале Ев гледаше, слушаше и си представяше свят, напрегнат от смисъл и цел. Такъв беше светът някога за нея, за всичките й ближни. Но това бе изчезнало отдавна. Навярно Първият меч можеше да ги обвърже всички към това свое търсене. Навярно отговорите можеха да облекчат бремето на отчаянието. Основания, заради които да устоиш, причини, срещу които да устояваш.

Но прахта зовеше с обещанието си за забрава. Пътеката към края на нещата беше чиста, отъпкана и равна. Копнееше да тръгне по нея.

Калт Урманал до нея проговори:

— Виж меча, който носи. Виж как върхът му боде земята. Онос Т’уулан… не е позьор. И никога не е бил. Помня последния път, когато го видях. Тъкмо беше надвил онзи, който го бе предизвикал. Показа такова умение, че десет хиляди Имасс стояха онемели от благоговение. Но стоеше като победен.

— Уморен — промълви Ристале.

— Да, но не от битката. Беше уморен, Ристале, от нейната необходимост.

Тя премисли това и кимна.

А Калт добави:

— Аз ще последвам този воин.

— Да.

Атри-Цеда Араникт седеше върху пирамида от три сгънати топа платно, свита в нощната си дреха. И продължаваше да трепери. Гледаше мъждукащия връх на пушилото си — подскачаше като светулка до пръстите й. Слушаше приглушените звуци от лагера на малазанците. Уморена и потресена. Войници бяха изпопадали в колоната, залитащи като под удари. Рухваха в несвяст или падаха на колене и храчеха кръв. Паника беше заляла редиците — атака ли беше това?

„Не сама по себе си.“

Поразените войници, всички до един, бяха магове. А врагът, сляп и безразличен, беше сила.

Гаденето отшумяваше. Умът й бавно се събуждаше — залитащ сред пепелищата като след тежко пиянство — и мисълта й се върна към първата среща с Висшия маг Бен Адефон Делат. Беше се оказала жалка. Не стига, че беше припаднала пред командир Брис Бедикт. Едва се беше съвзела от това, преди да я отведат при Бързия Бен.

А сега, седмици по-късно, помнеше само откъслеци от последвалия разговор. Беше й се сторил разсеян, но когато видя оживялата пръст в шепата й, тъмните му очи се бяха втвърдили като оникс.

Беше изругал и тя помнеше тази ругатня:

— Безумните ташаци на Гуглата на жар.

След това бе открила, че Гуглата е богът на смъртта и че ако някой бог заслужава името му да се изрича в най-горчиви проклятия, това е той. В онзи момент обаче бе приела възмутената фраза на Висшия маг някак по-буквално.

Жар, беше си помислила. Да, огън в пръстта, зной, събран в шепата й.

И се бе втренчила във Висшия маг, изумена от мигновеното му проникновение, убедена — в онзи миг — в гениалността му. Нямаше място за нея до него. Умът й в най-добрия случай пълзеше бавно, особено рано сутрин, преди да е запалила първото си пушило. Бързината на мисълта (точно това, беше решила тя, бе причината за името му) сама по себе си бе нещо магично, деликатна магия, на която тя можеше да гледа само със суеверно благоговение.

Такова високо мнение може да се съхрани само в света на загадката обаче, а загадката рядко надживява фамилиарността. Висшият маг официално бе помолил временно да я зачислят в кадъра му. Оттогава беше чула много ругатни от Бен Адефон Делат и бе стигнала до заключението, че бързината му не е толкова магична, колкото импулсивна.

О, беше невероятен, наистина. Също така имаше навика да си мърмори сам с всевъзможни различни гласове и да си играе с кукли на конци. А колкото до компанията му…

Дръпна свирепо от пушилото си, загледана в приближаващия се. Вървеше като пиян — и беше мръсен, ужасно мръсен и целият в прах. Странно детинското му лице изглеждаше почти мъртвешко.

„Ето, че се почва. Поредният непонятен разговор между тях. Ох, колко не му харесва, че и аз ще съм с тях. Е, ставаме двама.“

— Диша ли? — попита Ботъл, щом спря пред палатката.

Тя кимна към дръпнатото платнище на входа.

— Каза ми да изляза.

— Ще иска да ме види.

— Иска да знае как е Фидлър.

Ботъл завъртя очи от досада, извърна ги настрани, после отново я изгледа.

— Чувствителна си, Атри-Цеда. Глътка ром ще успокои нервите ти.

— Вече ударих една.

Той кимна, сякаш това не го изненада.

— Фидлър още бълва останалото му от вечерята. Ще му трябва нова палатка.

— Но той дори не е маг.

— Не е.

Тя впи очи в неговите.

— Всички ли малазанци сте толкова потайни?

Той се усмихна.

— И още по-лоши ставаме, Атри-Цеда.

— Защо така?

Усмивката изчезна.

— Много просто. Колкото по-малко знаем, толкова по-малко говорим. Очаквам скоро да станем армия от неми.

„Нямам търпение.“ Тя въздъхна, изтръска пушилото и бавно се изправи.

Звездите се връщаха в небето на североизток. Това поне беше нещо. „Но там има някой. Държи оръжие… богове, какво оръжие!“

— Подскачащото око на Блудния, та той е Висшият маг. Не може да се крие вечно.

Ботъл я зяпна ококорен.

— Никога не бях чувал тази ругатня.

— Току-що си я измислих.

— Звучи странно непочтително от ледерийска уста. Леко съм шокиран всъщност.

— Въпрос на бедно въображение. — Тя отиде до входа на палатката и драсна с нокти по кожата. — Влизаме.

— Чудесно! — сопнаха й се отвътре в отговор.

Тясната вътрешност бе задимена от благоуханните свещи, мъждукащи по пода в кръг около седналия кръстато Бърз Бен. Висшият маг беше плувнал в пот.

— Кучият син посяга към мен — застърга гласът му. — Искам ли разговор? Не, не искам. Какво да говорим? Аномандър уби Гуглата, Дасем уби Аномандър, Бруд строши Драгнипур, а сега Драконъс се вихри на свобода. Бърн трепери, Порталът към Старвалд Демелайн гори и жестоки усукани лабиринти чакат и дебнат — кога ще се съживят? Какво ще донесат?… А има и още. Осъзнаваш ли го? Още има… стига си зяпал, просто слушай. Кой пробута цялата тази проклета бъркотия? Ботъл, тебе питам!

— Съжалявам, слушах, не мислех. Откъде да знам? Не, чакай…

— Точно тъй. Сенкотрон и Котильон. Адюнктата наистина ли вярва, че сама избира пътя си? Нашия път? Тласка ни упорито напред, още откакто дебаркирахме — всичко е въпрос на логистика, разбира се. Не че търговците ак’рини с радост са ни предали всичко, което имат, нали? Не че нещата няма да станат по-лоши, колкото по на изток вървим — Пустинните земи сигурно с право са наречени така.

— Бързак…

— Разбира се, че дърдоря безсмислици! Слушай! Там има Т’лан Имасс! — Безумният му поглед изведнъж се впи напрегнато в Араникт. — Прахта ще затанцува! Кой ги командва? Какво иска? Знаеш ли какво искам да направя с оная прах? Искам да я изхвърля. Кой иска да знае? Не и аз!

— Т’лан Имасс коленичиха пред императора — каза Ботъл. — Той взе Първия трон и не го отстъпи.

— Точно така!

— Подведени сме. Трябва да говорим с Тавори. Веднага.

Но Висшият маг клатеше глава.

— Няма полза. Тя е взела решението си.

— За какво? — повиши глас Ботъл.

— Смята, че може да ги измами. Знаеш ли, че беше най-изтъкнатият изследовател на биографиите на Келанвед, на Танцьора и на Дасем? Не го знаеше, нали? Преди да я направят адюнкта. Преди дори да наследи властта на Дома Паран. Изследовател на войната — имперската война. Завоеванията — не просто полевата тактика, а мотивите на императора и безумните му съратници. Житиетата — на всички до един. Кръст, Ток-старши, Урко, Амерон, адмирал Нок, Въслата, дори Тайсхрен — защо мислиш, че държи Банашар близо до себе си? Този пиян глупак е потенциалният й емисар в случай, че Тайсхрен най-сетне реши да направи нещо.

Но Ботъл явно бе поразен от първото откровение на Бързия Бен.

— Да ги измами? Да измами Боговете на Сянката? Да ги измами за какво?

Зъбите на Бързия Бен блеснаха като злато на мъждукащата светлина на свещите.

— Не смея да кажа.

— Не ни вярваш, че ще си държим устите затворени?

— Не. Защо да ви вярвам? — Изпъна дълъг пръст към Ботъл. — Ти ще си първият, който ще хукне към хълмовете.

— Ако е толкова зле, защо още си тук?

— Защото Драконъс променя всичко, а аз съм единственият, който може да му се противопостави.

Ботъл зяпна, а после думата едва се изтръгна от устата му:

— Ти?!

— Но и за миг не си помисляй, че го правя заради Сенкотрон и Котильон. И не си помисляй, че го правя дори за адюнктата. Всичкото това време вътре в Драгнипур — променило го е. Никога не е бил толкова лукав — представяш ли си, учтива покана за разговор — той за идиоти ли ни мисли? Но чакай… — Замаха с ръце. — Щеше да е лукавство, ако не беше толкова очевидно! Защо не помислихме за това?

— Защото е нелогично, проклет тъпак!

Но Висшият маг не реагира на избухването му.

— Не, той наистина иска да разговаряме! Ето ти тебе лукавство! Добре, ние можем да отговорим на това, нали? Разговори? Изключено! И да видим как ще изтълкува това, просто да видим!

Араникт приглади гъстата си коса, след това бръкна в кесийката на колана си за пушило. Наведе се и взе една от свещите на Бързия Бен. Докато запалваше, видя, че Висшият маг се е вторачил невярващо в нея.

Ботъл се изсмя дрезгаво.

— Не е вече толкова свенлива, а? Добре. Вече ще открием истинската Атри-Цеда. Точно както искаше Брис.

Араникт присви очи към Бързия Бен зад булото на дима. Бавно нагласи свещта в локвичката й восък на кожения под. „Брис? За това ли е всичко?“

Висшият маг хвърли презрителен поглед на Ботъл.

— Невежество е, не е перчене.

— Перченето обикновено е невежество — отсече Ботъл.

— Така е — отстъпи Бързия Бен. — И си прав — добави с въздишка. — Малко повече скромност няма да ни дойде зле.

— Скромност? — изсумтя Араникт. — Не и у мен.

— Може би — отвърна Висшият маг. — Но пък успяваше да я докараш. Тази свещ, която взе от защитния кръг, отвори път към Драконъс. Той го усети моментално. И все пак…

— Не го използва — каза Ботъл.

— Не го използва.

— Хитро.

— Ха-ха, Ботъл, по-прав си, отколкото разбираш. Работата е, че тя ни накара да се заемем с този ужасно парещ въпрос, нали?

— Неволно.

Бързия Бен я погледна замислен и някак любопитно.

Араникт сви рамене.

— Просто ми трябваше огънче.

Отговорът като че ли задоволи и двамата, макар и по различен начин. Тя реши да остави нещата така. Какъв смисъл имаше да обяснява, че няма представа за какво говорят? Всичките имена, които спомена Бързия Бен — дори Драконъс, — не означаваха нищо за нея. Е, почти нищо. „Драконъс. Той беше този, който пристигна в мрак, който направи портал, откраднал половината небе, който държи в ръката си оръжие от мрак и студ, от най-черния лед.“

„А Бързия Бен се кани да застане на пътя му.“

„Кълна се в смачканите топки на Блудния, присъединих се само защото жадувам за Брис Бедикт. Също като хиляди други жени.“

Бързия Бен рече:

— Атри-Цеда, твоят командир, Брис…

Тя го зяпна гузно. Беше ли прочел мислите й?

— Той веднъж умря, нали?

— Какво? Да, така казват. В смисъл, да, умря.

Висшият маг кимна.

— Най-добре ще е да идеш да го видиш тогава — може би има нужда от теб точно сега.

— От мен? Защо?

— Защото Гуглата го няма — каза Ботъл.

— Какво означава това за командир Бедикт?

Ботъл и Бързия Бен се спогледаха, после войникът кимна и отвърна:

— Мъртвите никога не се връщат изцяло, Араникт. Не и докато имаше бог на смъртта. Възможно е Брис вече да се е… съживил. Да се е пробудил за всичко, което е бил преди. Ще има неща, които да каже на своята Атри-Цеда.

— Ще се видим пак — добави Бързия Бен. — Или не.

„Те ме освобождават. О, добре.“ Обърна се и излезе от палатката. Спря в знойната тъмнина на лагера, дръпна от пушилото и тръгна към стана на ледериите.

„Брис ме иска. Каква приятна мисъл.“

— Тъпи патрули — изсумтя Смайлс. — Никой не ни дебне. Ак’ринските търговци са само грохнали старци и сополиви изтърсаци. — Погледна насядалите около огъня. — Видяхте ли селото, през което минахме вчера?

— Никакви воини — рече Кътъл. — Всички са заминали да се бият с Белите лица. В момента ак’рините не могат да поддържат контрол над тази Свободна търговия Крин, а това обяснява и всичките тия търговци д’рас, дето идват от юг.

— Чух от едни съгледвачи за баргастки лагер, на който се натъкнали — място на голямо сражение и изглежда, Белите лица са пострадали здраво — каза Тар. — Може да бягат, точно както твърдят ак’рините.

— Трудно ми е да го повярвам — възрази Кътъл. — Бил съм се с баргасти и никак не е забавно, а за Белите лица казват, че са най-коравите от всички.

Смайлс развърза шлема си и го смъкна.

— А Корик къде е?

— Изчезна някъде — отвърна Тар и хвърли нова буца суха тор в огъня. — Пак.

— Тая треска го повреди — отсече Смайлс. — В главата.

— Трябва му просто един хубав бой — подхвърли Кътъл. — Само бой ще го оправи него.

— Може да чакаме дълго — рече Тар. — Имаме седмици и седмици пътуване още, през предимно враждебна територия. Да, движим се ужасно бързо, но щом приключим с териториите на тези равнинни племена, ще сме в Пустинните земи. Никой даже не знае докъде стигат, нито какво има след тях — всеки ти казва различно. — Сви рамене. — Най-опасният враг за една армия е скуката, а напоследък ни мъчи точно тя.

— Коураб още ли не се е върнал? — Смайлс поклати глава. — Излезе на обиколка с тежките. Може да са се изгубили.

— Ще се намерят — отвърна Кътъл и се надигна. — Ще ида пак да си видя сержанта.

Смайлс погледа след него, докато се скри в тъмното, после въздъхна.

— Не съм се била с ножове от месеци… Престоят в Ледерас ни размекна, а на баржите беше още по-зле. — Протегна крака по-близо до огъня. — Нямам нищо против марша, след като пришките вече ми минаха. Поне сме отделения отново.

— Трябва ни някоя нова шашма — рече Тар. — Да виждате скорпиони наоколо?

— Колкото щеш — отвърна Смайлс. — Но само два вида. От малките, гадните, и големите, черните. Обаче ако го опитаме пак, хората ще станат подозрителни — дори да измислим добра измама. — Помисли малко и поклати глава. — Не става, Тар. Няма го настроението.

Той примижа към нея.

— Права си. Сякаш сме го подминали това и няма да се върне вече. Изумително е, че изпитвам тази носталгия по Седемте града и онзи тъп безполезен поход. Здравата ни понасиниха, да, но това, което се опитвахме да направим, имаше смисъл. Там е разликата. Имаше смисъл.

— Дъх на Гуглата, Тар…

— Какво?

— Кътъл е прав. Нищо няма смисъл. Никога не е имало и няма да има. Виж ни само. Ходим насам-натам и избиваме разни хора, и те правят същото с нас, ако могат. Виж Ледер. Да, сега си има приличен крал и хората могат да си поемат дъх и да си гледат живота — но какво има в тоя живот? Трепеш се за още една кесия жалки монети, за следващото ядене. И се молиш на проклетите богове за следващия улов и кротко море. Няма смисъл, Тар, това е истината. Никакъв.

— Онова рибарско село, от което си дошла, е било адски задръстена дупка, а?

— Няма значение.

— Ти повдигна въпроса, войник. Ти.

— Не беше по-различно, отколкото навсякъде другаде, това искам да кажа. Бас слагам, че и ти не си съжалявал да се махнеш оттам, откъдето си дошъл. Ако е било всичко, което си искал, нямаше да си тук, нали?

— Някои хора вървят през живота, без да търсят, Смайлс. Аз не търся, защото не очаквам да намеря нищо. Искаш смисъл? Съчини си го. Искаш истина? Измисли я. Не че има значение. Слънце изгрява, слънце залязва. Виждаме едно, може да не видим другото, но на слънцето му е все едно, нали?

— Точно — отвърна тя. — Значи сме на едно мнение.

— Не съвсем. Аз не казвам, че не си струва. Обратното казвам. Правиш светове, светове вътре в главата ти и светове отвън, но само тия вътре си струват. Там намираш мир, приемане. Смисъл. А ти ми говориш, че всичко е безполезно. При това започваш със себе си. Това е лош подход, Смайлс. По-лош, отколкото на Кътъл.

— Накъде вървим тогава?

— Съдбата има лице и отиваме да го срещнем очи в очи. Останалото не ме интересува.

— Значи следваш адюнктата. Като куче по петите на господаря.

— Защо не? За мен е все едно.

— Не те разбирам.

— Нищо няма за разбиране. Аз съм войник, също като теб. Какво повече искаш?

— Искам проклета война!

— Тя иде.

— Защо си толкова сигурен?

— Защото сме армия в поход. Ако на адюнктата не й трябваше армия, щеше да я разпусне още в Ледер.

— Може би. А може би не.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че може би просто е себична.

Огънят догаряше. Мълчание загърна двамата войници, които нямаха повече какво да си кажат. Поне за тази нощ.

Сержантът лежеше на пода до празна бутилка ром. Вонеше на повръщано, а сладникавата миризма на рома беше още по-гадна.

— Проклятие, Фид, това няма да помогне на стомаха ти.

— Нямам стомах вече — отвърна замаяно Фидлър. — Избълвах го преди камбана.

— Утре заран черепът ти ще се пръсне.

— Чак тогава? Махай се, Кътъл.

Сапьорът седна на походната постеля.

— Добре де, какво толкова е станало?

— Всичко се промени, Кътъл. Всичко се прецака.

— Мислиш, че ми казваш нещо ново ли? Този бърз марш не е току-така, не сме вчерашни. Адюнктата има нюх — и може да надушва нещата по-добре от теб, така мисля. А тебе те измъчва нещо, тормози те. — Почеса брадясалата си буза. — С теб съм, Фид, знаеш го. Пазя ти гърба, винаги.

— Мене ме остави, Кътъл. Младите, техните гърбове трябва да пазиш, не моя.

— Много мъртви лица виждаш, а?

— Не съм ясновидец.

— Ей, един път и ти да си мълчиш. Отделението е важното, непрекъснато им го повтаряш. Войникът до тебе, оня, дето му дишаш вонята на пот всеки проклет ден. Ние сме семейство, така казваш. Сержант, изнервяш ни.

Фидлър бавно се надигна и се стисна за главата.

— Риболов.

— Какво?

— Има демон в дълбокото. С лукави очи… наблюдава стръвта, схващаш ли? Просто наблюдава. Бързия Бен си знае работата. Трябват ни, трябват ни всичките.

— Фид, ти си пиян.

— Мракът има острие. Остро, най-черният лед — студ, какъвто не можеш да си представиш. Не схващаш. И ние там, врещим и подскачаме, но най-големият вълк от всички се е върнал. Игрите свършиха, Кътъл.

— Ами адюнктата? Фидлър?

Сержантът го погледна със зачервените си подпухнали очи.

— Тя няма шанс. Богове на бездната, няма шанс.

— Това там ли е лагерът? Това трябва да е. — Коураб погледна спътниците си. Зяпнаха го три безизразни лица. — Твърде голямо е за кервансарай. Хайде.

Поведе ги надолу по тревистия склон и замаха с ръка срещу рояка мушици, вдигнал се да ги погълне.

— Изобщо не трябваше да вървим след оня заек — тука е много лошо да се изгубиш, нали ви казах? Теренът е твърде нагънат. Цели армии можеш да скриеш в тия долини.

— Може точно това да са направили — рече Солтлик. — Ей, Коураб, не си ли го помисли това? Въртят ни номер.

— Цялата армия? Ловците на кости? Тъпо.

— Голям заек беше — подхвърли Дроуфърст.

— Никакъв заек не беше — настоя Солтлик. — Вълк беше. На зайците не им светят очите, муцуните им не са целите в кръв и не ръмжат.

— И искаше да те ухапе — изтъкна Дроуфърст.

— Мина точно покрай мен — кой няма да му скочи, като е толкова близо? Вярно, че беше тъмно, обаче аз съм скачал на много зайци и едно ще ви кажа: това не беше заек.

— Животните тук са различни — каза Дроуфърст. — Чуваме ги да вият, обаче може да са зайци, откъде да знаем? Видяхте ли ония гущерски кожи, дето ги продават д’рас? А бе тия гущери са по-големи и от гущерите, дето ги видяхме от баржата. Могат и кон да изядат.

— Те точно така ги хващат на юг, така каза търговецът. Набодат коня на голяма кука и го хвърлят в реката…

— Няма да стане, трябва да вържат куката с въже.

— Това не го каза, но то си се подразбира.

Приближиха се към морето лагерни огньове — е, не чак море, отстъпи Коураб. По-скоро голямо езеро. Но ужасно голямо езеро. Погледна Флашуит, която не беше казала много, но пък тя рядко говореше. Само му се усмихна и не беше ли мила усмивката й? Беше.

— Ако сложим заек на куката, можем да хванем вълци — каза Солтлик.

— А ако сложим кон, ще хванем още по-голям вълк, бас държа.

— И освен това коне имаме. Това е идея, Дроуфърст, определено. Ей, Коураб, ще скочим на следващия голям гущер, който видим. За кожата му. Влизаш ли в играта?

— Не.

Далечен вой се разнесе скръбно в нощта.

— Чухте ли? — попита Солтлик. — Още зайци! Отваряй си очите, Дроуфърст. Ти също, Флашуит.

— А бе виеше по-скоро като кон на кука — измърмори Дроуфърст.

— Престанете, всички! — викна Коураб. — Стига вече. Аз съм тежкият на Фид, нали? С нищо не ви отстъпвам, нали? — Посочи Флашуит. — Да не си и помислила да намигаш. Половината ми живот мина в правене на грешки за разни хора и съм се заклел никога да не ги повтарям. Тъй че си кротувам, но внимавам, нали? И аз съм тежък. Тъй че стига.

— Просто си правехме майтап, Коураб — каза Солтлик. — Да минава времето.

— Не вярвам аз на майтапите. Хайде, свърши ни обиколката.

След двайсетина крачки часовият в сумрака пред тях изджавка нещо — на ледерийски.

— Дъх на Гуглата — изсъска Коураб. — Намерили сме другата армия.

— Никой не може да се скрие от Ловците на кости — подхвърли Дроуфърст.

Корик стоеше в тъмното, на сто крачки от най-близкия пост. Имаше спомен, който може да беше истински, а може и да беше измислен — не можеше да е сигурен. Десетина младоци, изкарани да копаят нужници за някакъв гарнизонен отряд, изкаран на маневри. Сети и полукръвни сети, още толкова млади, че нямаше разлика между двете, нито повод за презрение, завист и така нататък.

Той беше от дребосъците, тъй че приятелите му го пратиха при един грамаден камък да се напъва, да се поти и да се провали. И той се бъхти цяла сутрин да я откърти проклетата му канара, а другите го поглеждаха от време на време, подхвърляха шеги и се смееха.

Провалът не е приятен. Жили. Изгаря като киселина. В онзи ден младият Корик бе решил никога повече да не приема провала. Накрая беше отместил камъка — вече се смрачаваше, другите момчета отдавна си бяха отишли, отряд ездачи, чието упражнение в самостоятелна тактика беше приключило, се връщаше сред облак, надвиснал над пътя като насмешлив божи дъх от златен прах.

Онзи камък наистина си тежеше на мястото. Защото беше крил съкровище. По здрач Корик бе коленичил над огромно имане. Повечето монети бяха от сребро, и няколко златни също, и нито една не му бе позната от жалкия му жизнен опит. Беше съкровище на духовете, направо от легендите на сетите. „Под всеки камък, момче…“ Да, курвите, които го бяха отгледали, имаха много приказки. Можеше целият този спомен да е просто една от онези приказки. Жалка история, но…

Беше намерил съкровище, това бе смисълът й. Нещо ценно, чудесно, рядко.

И какво бе направил със съкровището на духовете?

„Пропилях го. До последната шибана монета. Няма го. Нищо не остана от него, за да го покажа?“

„Курвите са топли на допир, но крият душите си в студени крепости. Точно когато се отдадеш на този свят, разбираш, че си истински изгубен, че си… сам.“

„Всичко е студено на допир напоследък. Всичко. А сега си прекарвам остатъка от годините да обвинявам всяка проклета монета.“

„Но никой не се лъже. Освен мен. Винаги аз. Вечно аз.“

Копнееше да извади меча си и да се гмурне в безумния вихър на някоя битка. Тогава можеше да посича всяко лице на всяка монета, да вие, че не е все едно, че животът не е празен, макар и да е пълен с боклук. Можеше да крещи и проклина, и да не вижда нито един приятел — само врагове. Да оправдава всяко посичане, всяко проливане на кръв. Най-малкото, заклеваше се, щеше да е последният устоял.

Смайлс казваше, че треската го е повредила. Може би. А може би щеше да го направи тепърва. Но едно нещо бе направила със сигурност: беше му показала истината за самотата. И тази истина беше жигосана в душата му. Слушаше как Фидлър говори ли говори за това тъй наречено семейство от приятели и не вярваше нито дума. Измени дебнеха бъдещето — усещаше го в костите си. Идваше време, когато всичко щеше да се разкрие ясно, и тогава той можеше да застане пред всички и да изрече високо неверието си. „Всеки един от нас е сам. Винаги сме били сами. Писна ми от всичките ви лъжи. Хайде, спасявайте се сами. Както смятам да направя и аз.“

Не го интересуваше никакъв последен отпор. Адюнктата искаше вяра, преданост. Искаше честност, колкото и да е брутална. Искаше твърде много. А не даваше нищо в замяна.

Корик стоеше насред пустата земя в пустата нощ и мислеше за дезертьорство.

„Всичко, което ми дадоха, беше лъжа, измама, измяна. Съкровището на духовете, да. Онези монети. Някой ги е сложил там, за да ме подмами, да ме хване. Отровиха ме — не е моя вината, как би могла да е моя?“

„Вижте го под онази канара! Внимавай, Корик, може да те смаже!“

„Твърде късно. Онези шибани монети ме смазаха. Не можеш просто ей така да напълниш шепите на едно момче с такава тежест. Просто не можеш.“

Беше спомен. Може би истински, може би не.

Курвите — те просто намигаха.

По спящата Сканароу пропълзяха сенки — някой мина покрай палатката с фенер. Процедилата се през платното светлина беше студена и придаде на гъвкавото тяло на Сканароу мъртвешки цвят. Смразен от гледката, Рутан Гъд извърна очи. Надигна се бавно, за да не я събуди.

Потта отпреди малко съхнеше по кожата му.

Нямаше смисъл да премисля причината за състоянието си — Гуглата знаеше, не беше от правенето на любов. Колкото и приятна да беше — с внезапната си усмивка, която можеше да разтопи планини от лед, — Сканароу го нямаше у себе си онова, което да накара сърцето му да затупти като преди толкова време. Можеше да донесе наслада, можеше да го отвлече от мислите му, от спомените му за един мрачен и изпълнен с премеждия живот; можеше, с ярки, стъписващи проблясъци светлина да му върне живота.

Но тази нощ мракът бе отворил цветето си с мирис, който можеше да смрази и душата на бог. „Още ли си жив, Греймейн? Усети ли го? Дори да си мъртъв и изгнил, стари приятелю, пак щеше да го усетиш.“

„Драконъс.“

„Мамка му!“

Зачеса брадата си с пръсти.

„Светът се разтърси. Падащите огнени кълба, ужасната светлина, изпълваща небето. Юмруци, блъскащи по света.“

„Жалко, че не го видях.“

Но помнеше предсмъртния вик на Азата. Помнеше чворестите дървета, погълнати в стълбове от огън, жестокия зной на пръстта, през която бе изпълзял. Помнеше как се олюля, измъкнал се под безумно небе от зловещ дим, мълнии и порой от пепел. Помнеше първата си мисъл, яхнал дъха на ненадейната свобода.

„Джакуруку, променила си се.“

Човек намира вярност при най-странни обстоятелства. Разкаяние и благодарност, сплетени ръце, миг на страстно ликуване, припознат с преклонение. Погледът му пробяга към Сканароу. Сенките и бледата светлина си бяха отишли. Тя спеше, самата красота в безметежен покой. Толкова скъпа невинност. „Но не си мисли, че съм влюбен, жено. Не ми налагай миг на признание, истината на глупавите клетви, изречени преди цял живот.“

„Нека поиграем още малко играта на блажена забрава.“

— „Така е по-добре, Драконъс.“

— „Това е империята на Каллор, приятелю. Няма ли да премислиш?“

„Премисляне. Да, това е.“

— „Брегът изглежда съвсем гостоприемен. Ако си гледам моята работа…“

„Усмихна се на това.“

„И аз му отвърнах с усмивка.“

„Драконъс се върна на онзи континент — усетих стъпките му в своя уж вечен затвор. Върна се, за да види сам лудостта на Каллор.“

„Ти беше прав, Драконъс. Трябваше да си гледам моята работа. Най-после.“

„Можеш ли да ме чуеш сега? Драконъс? Слушаш ли ме?“

„Аз премислих. Най-сетне. И затова ти давам следния избор. Намери ме и един от двама ни ще умре.“

— Всичко е в сплъстиците в козината на кучето.

Балм зяпна.

— Какво?

Уидършинс се намръщи.

— Искаш ли го това прорицание, или не?

— Вече не съм сигурен.

Магът се вторачи в проскубаното същество, което държеше за врата, изръмжа и го запокити във въздуха.

Детсмел, Балм и Троутслитър видяха как животинчето се изви ловко и в последния възможен миг успя да се пльосне на земята на четирите си широко разперени лапи, след което махна с рунтавата си опашка и драсна в нощта.

— Точно като някоя проклета котка — изсумтя Троутслитър.

— Даже не беше и куче — подхвърли Детсмел.

Уидършинс махна пренебрежително с ръка.

— Куче, лисица, каква разлика? Сега ще трябва да намеря нещо друго.

— Овча кожа става ли? — попита Балм.

— Овчите кожи живи ли са? Не. Няма да стане. Трябва да диша.

— Щото дишането разпухва сплъстиците — каза Балм. — Схващам.

Уидършинс се обърна безпомощно към Детсмел, но той само сви рамене.

— Все едно, цялата тази работа е губене на време. Всеки прорицател и гадател в целия проклет свят е с размътен мозък в момента. — Опипа плахо врата си. — Заклевам се, че усетих удара на оня меч. Какво си мислеше Гуглата? Това е безумно!

— Зарежи го Гуглата — изръмжа Уидършинс. — Не той ме накара да подмокря гащите.

Балм го зяпна ококорен.

— Сериозно? Богове на бездната…

Троутслитър изведнъж избухна в звънък смях. После се присви.

— Извинявай. Просто… е, все едно.

Уидършинс се изплю на земята.

— Никак не е смешно, Троутслитър. Не го схващаш. Онова… онова нещо. Не се показа на другия край на света. Показа се тук.

Балм се опули и се огледа.

— Къде? Дайте ми бронята… кой… какво…

— Спокойно, сержант — каза Детсмел. — Нямаше предвид „тук“ в смисъл точно ей тук. Искаше да каже, като… Уид, какво точно имаше предвид?

— Пак ли шегички? По-лош си и от Троутслитър. Не знам защо изобщо говоря с вас.

— Искахме прорицание — подсказа Троутслитър.

— Отказах се. Беше глупава идея. Мислите, че Фид си играе с Колодата в момента ли? Изключено. Забравете, аз си лягам. Не че ще мога да заспя. Всъщност…

Балм пристъпи към него и го цапардоса с юмрук. Уидършинс се свлече на земята.

— Сержант! Защо го направи това? — попита Троутслитър.

Балм потърка кокалчетата на пръстите си и се намръщи.

— Каза, че нямало да заспи. Е, вече спи. Вие двамата, замъкнете го до палатката му. Време е някой да поеме командата и точно това правя. Щом го натикате вътре, ще намерим Иброн. Ще го получим проклетото прорицание тая нощ, та ако ще да ни убие.

— Трябват ми още ефрейтори — заяви Хелиан на нощното небе. Беше седяла до огъня, забила поглед в пламъците. Но сега лежеше на гръб под кръжащите звезди. Светът можеше да се промени за миг. Кой ги решаваше тия неща? — Балгърд, вече си ефрейтор. И ти, Бейби.

— Мейби.

— Мейби, Бейби — все тая.

— И Балгрид.

— Нали това казах. Щом свърши земетресението, се заемаме с това. Кого пропускам? Колко сте в отделението ми? Четирима сте, нали? Оня последния, и той ефрейтор. Искам четирима ефрейтори, да ми поемат заповедите.

— Какви заповеди?

— Дето ги издавам. Първо, всички сте ми охрана. Писна ми от Скълдет — дръжте го далече от мен.

— Той е убеден, че си кралска особа, сержант.

— И съм, тъй че трябва да правите каквото кажа. Къде ми е първоначалният ефрейтор? Тъчи Брет? Тук ли си?

— Да, сержант.

— Тук, сержант.

— Не мога да я гледам тая бъркотия повече. Занесете ме до палатката ми — не, не ме вдигайте, идиоти. Хванете ме за краката и ме влачете. Бавно и внимателно… О, кой ги сложи тия камъни под мен? Веднага ги разкарайте! Богове, къде ми е палатката? В Ледерас?

— Търсим я, сержант… Ти вдигна ли си я?

— Аз?! Ти си ми ефрейторът, това ти е работата.

— Кротко, сержант. Просто се отпусни тука — ей сегичка я вдигаме.

— Така си и мислех. Неизпълнение на служебните задължения. Разжалвам те. Понижавам те в… ъъ, подефрейтор. Какво е това бухане?

— Набиваме коловете, сержант. Ей сега.

— Ей! Виж ония неща там, зелените! В небето! Кой ги сложи там — разкарай ги!

— Де да можех, сержант.

— Вече си подпод’фрейтор — за неподчинение на заповеди. Изповеди. Проп… пов… Чакай. — Завъртя се на хълбок и й призля, но мързеливо някак. — Заповеди. Ха. Ей, къде ме мъкнете сега? Не бях свършила там. Нещо в небето — видях го — сряза точно през ония зелените. Видях го, фрейтори, слушш ли? Големи криле — видях… о, все едно. Някой е загазил, но не съм аз. И я проверете тая палатка — никакви паяци вътре… тъпи звезди, откъде се навряха тук?

Геслер приближи фенера.

— Виждаш ли го това? Някой от плъховете на Ботъл го е направил, бас слагам. Издъвкал е проклетия от Гуглата ремък. Ще го спипам и ще му извия главичката.

— На плъха или на Ботъл? — попита Сторми.

— Или на плъха, или неговата. Или и на двамата. Знаех си, че виси странно от едното рамо…

— Да де. Нелепо изглежда. Усукан. Като на някой зелен новобранец.

Геслер го погледна ядосано.

— И целия ден нищо не каза — голям приятел си, няма що. Ако имах сопол под носа, пак ли щеше да си мълчиш?

— Естествено — отвърна Сторми. — Стига да се сдържа да не се разсмея.

— Другия път като видя трева да ти виси от задника, нищо няма да кажа.

— Струва си да проверява човек — научих го от опит. Да ида ли да потърся Флашуит? Много се забави.

— Прати Мейфлай и Шортноус.

— Не говориш сериозно.

— Ъ? М-да. Добре, върви.

— Сигурен ли си, че не ти трябва помощ тук?

— Не, достатъчно направи вече.

— Точно така. Скапан съм, Гес. Много съм стар вече да вървя, както вървим сега. Ако продължи така още дълго, ще остана без крака и ще залазя на четири крака.

— Тъкмо ще отговаря на интелектуалния ти ръст. Знаеш ли какъв ти е проблемът, Сторми? Като моя. Всички сме изнервени.

— Гес, току-що видяхме стотина отдельонни магове да излизат от строя, подбелили очи, ритат и се задушават — изсумтя огромният фалариец. — А страшният ни Висш маг залита като пиян и само дето не си пръсна тиквата в ръба на оня фургон. Фид пък изповръща поне пет яденета.

— Всичко това няма нищо общо с приказките ти, че някой ни шпионира, Сторми.

— Просто ти казвам какво чувствам. Като сърбеж между плешките, знаеш как е. И стана само по-лошо след онова, дето стана… да де, дето стана.

— Фид каза, че просто си въобразяваш…

— Не каза. Нищо не каза — не искаше дори да ме погледне в очите. Ти беше там, видя.

— Е, може да не каза нищо, но нямаше и нужда.

— Спохождат ме странни сънища, Гес.

— И какво?

— Нещо пада от небето. Поглеждам нагоре и съм точно под него, и няма къде да избягам. Не мога да избягам достатъчно далече, нито достатъчно бързо, нищо не мога да направя, освен да гледам как пада отгоре ми. — Наведе се бързо, тупна с ръка по земята и Геслер подскочи. — Ето така. Ще си помислиш, че тогава се събуждам. Но не. Просто лежа, смазан, и усещам цялата оная тежест. Не мога да задвижа и един мускул, не мога да вдишам…

Геслер хвърли настрана ризницата и ремъците.

— Ставай, Сторми. Идваш с мен.

— Къде?

— Тръгвай, ефрейтор. Заповед.

Поведе го през лагера, между огнищата със свитите около тях мърморещи войници. Минаха през походния лазарет, където уморените лечители церяха изприщени ходила, разтегнати глезени и какво ли още не, след това покрай първите коневръзи. Малко встрани имаше три тежко натоварени фургона, голяма карета и петнайсетина палатки.

Щом се приближиха, Геслер подвикна:

— Хедж?

От единия край на каретата в тъмното се измъкна фигура.

— Геслер? Дезертирате от Ловците на кости? Идвате да се включите в Подпалвачите на мостове? Умни момчета — легендата е точно тук и никъде другаде. Поизпотих войничетата, но и твоята тренировка няма да им дойде зле, факт.

— Зарежи тия глупости — каза Геслер. — Къде са ти двете красавици?

— Ау, Геслер, скапани са, честно…

— Събуди ги. И двете. Сторми тука има нужда.

— Имате нужда, искаш да кажеш…

— Не, и двете са за него. Като дойда да си прибера ефрейтора, искам маркучът му да е така източен, че да му се плете около глезените. Искам да видя блажен блясък в сините му очички и къдрави черни косми в брадата му. Кажи на миличките, че плащам тройно.

— Добре. Ти обаче обмисли каквото ти казах. За дезертирането имам предвид.

— Това е престъпление, Хедж.

— Неофициално прехвърляне тогава.

— Кенеб никога няма да разреши.

— Добре, тогава просто повърви с отделенията ми седмица примерно, покрай тях, нали разбираш? Да даваш по някой съвет и такова…

— Съвет? — Геслер изсумтя. — Какъв например? „Войници, не мрете.“ „При първия намек за неприятност стягай халката.“ „Оръжието е това, което ти е навряно в гъза.“ Как ти се струва?

— Страхотно!

— Хедж, ти пък какво правиш тук, в името на Гуглата? — възкликна Сторми.

Сапьорът го погледна, после го сграбчи за ръката.

— Виждаш ли ония палатки ей там, големите? Върви, ефрейтор. Кажи на девойките, че е специална заповед.

Сторми се навъси на Геслер и той му отвърна със същото.

— Никога досега не съм се въргалял с толкова тлъсти жени…

— Страхотно е — увери го Хедж. — Слагаш едната под теб, другата отгоре и става като възглавници. Върви, Сторми, ние с Гес си имаме приказка тук.

— Възглавници, а?

— Аха. Хубави топли възглавници. Хайде, чевръсто, ефрейтор. Марш.

Фалариецът се затътри към палатките, а Хедж се огледа подозрително и даде знак на Геслер да го последва.

— Ботъл използва плъхове — замърмори, докато се отдалечаваха от светлината на огъня. — За малко да му намушкам единия, тъй че вече е станал по-предпазлив.

— Какво толкова си намислил, че да му привлечеш любопитството, Хедж?

— Нищо. Честно.

— Богове на бездната, не ставаш за лъжец.

— Става просто защото си легенда, Гес, всичкото това умилкване и шпиониране. Свикнал съм му, тъй че предпазните мерки си дойдоха естествено. Е, тук е добре.

Хедж го бе довел до някакъв кръг от камъни в тревата — Геслер реши, че са от някое старо типи. Застанаха в кръга.

— Ботъл може да използва каквото поиска тук, Хедж…

— Не може. Накарах ротния ми маг да запечата тоя кръг. Правим го всяка нощ, за служебните ни заседания.

— За какво?!

— За заседанията. Аз, сержантите ми, ефрейторите и Бейвдикт. Ежедневни доклади, нали разбираш. Да съм в течение на нещата.

— Какви неща?

— Неща. Значи, слушай, чул ли си нещо за онова, дето стана?

Геслер сви рамене.

— Имаше портал и някой мина през него. Някой, който вони на сила.

— Това ясно. И не е важното, че се е появил някой гаден и значи сега е тук, в реалния свят. Всеки тук в реалния свят може да пукне от проклет зъб или от нож, или от каквото и да е. Една стрела на арбалет в окото може да прецака деня и на бог. Не, това, което наистина е важното, е случилото се преди той да се появи.

— Казвай.

— Гуглата.

— Какво Гуглата? О, да де, вие с него сте първи приятели напоследък — или смъртни врагове? Той как прие връщането ти, между другото?

— Вероятно не добре, но това вече не е важно. Аз спечелих.

— Какво си спечелил?

— Спечелих! Жътваря го няма, утрепан е! Богът на смъртта е мъртъв! Клъцнаха му главата! Труп, но не ухилен, търкаля се по склона, търкул, подскок, и се цъкли…

— Чакай малко, Хедж! Какво… кой… но това е безсмислено! Как…

— Не знам и не ми пука! Подробности? Клякай и сери на подробностите! Качулатия е мъртъв!

— Но тогава кой взима Трона?

— Никой и всеки!

Дясната ръка на Геслер го засърбя. Богове, как му се искаше да фрасне в лицето тоя ухилен глупак! Носът на Хедж обаче сигурно беше чупен вече десетки пъти и той изобщо нямаше да забележи.

— Какво искаш да кажеш, Хедж? — попита предпазливо Геслер.

— Казвам, че са цяла банда. Държат портата. Нищо не е ясно още. Всичко е мътно. Но едно мога да ти кажа — и можеш да питаш Фид, ако искаш. И той ще ти каже същото, освен ако не те излъже. Едно нещо, Гес. Мога да ги усетя. Мога да усетя него.

Геслер се взря в блесналите му очи.

— Кого?

— Падналите Подпалвачи на мостове, Гес. И да, Уискиджак. Той е — ще я позная киселата му физиономия навсякъде, колкото и да е тъмно. Яхнал е кон. Той е в Портата, Геслер.

— Чакай. Той ли е, дето премина?

— Не, оня го остави. Оня не си е помислял нещо, което да не е недостижимо от десет хиляди години. Все едно, порталът е друг. Говоря за Уискиджак. Иди умри, Гес, и кой мислиш ще те срещне при Портата? Гуглата или Уискиджак?

— Тогава защо не си прережеш гърлото, като си толкова възбуден от всичко това?

Хедж се намръщи.

— Не се заяждай де. Аз бях сапьор, забрави ли? Сапьорите разбират колко важно е търпението.

Откъм палатките някой изпищя. Не можа да се разбере мъж или жена.

— Смей се колкото си щеш — изсумтя Хедж. — Ще си благодарен, когато главата ти се изтъркаля до оная порта.

— Мислех, че мразиш да се прекланяш пред когото и да било, Хедж.

— Това е друго.

— Щом казваш. Е, нещо друго имаш ли да ми кажеш?

— Нищо, което би те интересувало. Можеш да ми дадеш парите обаче. Тройна тарифа, нали? Вади ги, Гес, че става късно.

Командир Брис затегна токата на наметалото на гърдите си.

— Обикалям лагера, преди да си легна, Атри-Цеда. Придружете ме, ако обичате.

— За мен е чест, принце.

Той излезе от командната шатра и тя го последва. Тръгнаха към най-близката редица легионерски палатки.

— Тази титла малко ме притеснява, Атри-Цеда — заговори той. — „Командир“ или „сър“ е по-добре. Всъщност, когато сме само двамата, може и просто Брис.

Тя се зачуди дали е доловил приглушеното й ахване, дали е забелязал как омекнаха коленете й.

— При условие, че ми позволите да ви наричам Араникт — добави той.

— Разбира се, сър. — Тя се поколеба, усети, че я изчаква, и каза: — Разбира се, Брис.

Последва леко замайване, сякаш беше гаврътнала чаша бренди. Умът й за миг закръжи диво и тя си пое дълбоко дъх, за да се успокои.

Беше нелепо. Смущаващо. Дразнещо. Засърбя я да си запали пушило, но това сигурно щеше да наруши протокола.

— Спокойно, Араникт.

— Сър?

— Отпусни се. Моля те. Започваш да ме притесняваш. Не хапя.

„Пробвай с подходящото зърно. О, богове, млъкни, жено!“

— Извинете.

— Надявах се, че престоят ви с малазанския Висш маг може да ви е успокоил донякъде.

— О, успокои ме, сър. В смисъл, по-добре съм.

— Никакви припадъци повече?

— Не. Е, веднъж само.

— Какво се случи?

— В края на деня направих грешката да остана в палатката му, докато си смъкваше ботушите.

— Аха. — Погледна я стреснато и лицето му се озари от внезапна усмивка. — Напомни ми да те отпратя навън, преди да направя същото.

— О, сър, сигурна съм, че вие не… ъъ, тоест, не е същото…

Но той се смееше. Войниците около огньовете се обръщаха и ги гледаха. Някои се подхилваха и се споглеждаха. Лицето й пламна като жарава.

— Араникт, уверявам те, след толкова дни бърз марш от дебаркирането насам чорапите ми могат да зашеметят и кон. Всички сме еднакви в тези неща.

— Защото предпочиташ да вървиш с войниците си, Брис. След като би могъл да яздиш или дори да седиш в някой от впряговете, и никой няма да помисли нещо лошо за тебе…

— Грешиш, Араникт. О, външно може и да не се променят, ще отдават чест както винаги и така нататък. Със сигурност ще изпълняват всяка заповед, която издавам, да. Но някъде дълбоко във всеки от тях има едно зрънце, един камък на вярност — стане ли въпрос за повечето от тези, които издават заповеди, този камък остава гладък и нищо не полепва, всичко се отмива. Така ще стане и с мен, ако избера друг път вместо този, по който съм тръгнал. Но виждаш ли, може да дойде време, когато ще се наложи да поискам от войниците си нещо… невъзможно. Ако камъкът все още е гладък — ако името ми не е издълбано на него, — вероятно ще ги загубя.

— Те никога не биха се разбунтували…

— Не формално. Но ако поискам невъзможното, ще очаквам да успеят да го постигнат. Невъзможното и изпращането им на смърт не е едно и също. Това никога не бих направил. Но ако искам от тях нещо повече, отколкото който и да е командир има изобщо право да иска от войниците си, трябва да съм с тях и да ме виждат, че съм с тях.

— Тази нощ — продължи той — ти отново трябва да станеш моята Атри-Цеда за известно време, а аз твоят командир. Когато говорим с войниците ни. Когато ги питаме как са се справили днес. Когато се стараем да отвърнем на въпросите и на грижите им по най-добрия начин. — Замълча, стъпките му се забавиха. — Особено тази нощ. Объркани са от бедата, поразила малазанските магове.

— Да, командире. Разбирам. Всъщност Висш маг Делат се чудеше… ъъ, по-скоро ме попита. За вас. Каза, че може би ще изглеждате… вече различно… сър.

— А ти какво ще му кажеш, като се срещнете отново?

— Не съм сигурна, сър. Може би…

— Той е умен мъж — каза Бедикт. — Тази вечер, Араникт, се почувствах все едно… все едно съм се събудил извън някакво тъмно и студено място. Място, за което си бях мислил, че е истинският свят, честният свят — студът, бях си мислил, беше просто нещо, което никога дотогава не бях забелязвал — преди смъртта ми и възкресението имам предвид. Но сега разбирам, че онзи студ и мрак са били вътре в мен, били са допирът на самата смърт до душата ми.

Тя го загледа с обожание, с блеснали очи.

— И махнаха ли се вече, сър?

Усмивката, с която й отвърна, бе точно отговорът, от който се нуждаеше.

— Е, Атри-Цеда, сега да поговорим с войниците ни.

— Да издълбаем камъка, сър.

— Точно така.

„Няма нужда да се тревожиш за моя. Аз съм твоя. Моят камък целият е стопен, променен — Блудния да ме пази, лицето ти е добил вече. О, колкото до хапането…“

Брис крадешком погледна своята Атри-Цеда и това, което видя в изражението й — набързо забулено, но не достатъчно бързо, — почти отне дъха му.

Страстно желание, полуусмивка на устните й, каприз, пленен в отразените в очите й пламъци. За миг изгуби дар слово и можеше само да се усмихва на войниците, докато те отдаваха чест и му благодаряха, че е дошъл да ги види.

„Араникт. Наистина съм бил полумъртъв отвътре, за да пропусна това, което вече е явно. Въпросът сега е какво да правя с него? Какво да правя с тебе?“

„Погледът ти… в него има мрак, но не студен, какъвто таях в себе си, а горещ като жар. Чудно ли е, че толкова често те виждам застанала сред вихрушки дим?“

„Атри-Цеда, какво да правя?“

Но знаеше, че няма да получи отговор на този въпрос, преди да е разбрал собствените си чувства. Всичко изглеждаше толкова ново, толкова странно и непознато. Изведнъж — той усети промяната като рязко пропадане — тя се оказа стоящата уверено, сигурна в света на вътрешните си видения — каквито и да бяха те, — докато той стоеше неловко до нея, смутен и замаян.

„Нелепо. Остави това за по-късно, Брис.“

Войнишката работа започваше да става по-лека, реши Сънрайз. Много ходене, и бързо ходене при това, но табаните му вече бяха загрубели, беше си оправил дишането и дори носенето на бронята, щита и оръжията вече не му тежеше толкова. Дори бяха намерили малко време за упражнения с меч. „Навеждаш се и мушкаш, навеждаш се и мушкаш — дръж щита изправен, войник! Поддържай строя — никой не пробива Подпалвачите на мостове. Стоиш, поемаш удара и правиш крачка напред. Стоиш, поемаш, крачка напред — все едно сечете гора, войници, дърво след дърво. Навеждаш се, мушкаш!“

Нямаше как да не е и предизвикателство донякъде, разбира се — да не отстъпваш на легендарните Подпалвачи на мостове. Но пък си имаха истински, от когото да гледат, строг и неумолим, и това ги караше да се стараят все повече. Нормите, които налагаше Хедж, бяха най-високите, да.

Подпалвачите на мостове сами бяха спечелили кампанията „Черното псе“. Хвърлили бяха в бяг Пурпурната гвардия, войските на Мот и дженабарските легиони. Разбили бяха предните порти на десетина града от Натилог до Еднооката котка. А преди това бяха превзели целия континент Седемте града. Не беше и чувал по-рано за тези места, но имената му харесваха. Седемте града звучеше просто и ясно. Там има седем града? Наричаш континента Седемте града. Праволинейно мислене, това е. А пък дженабакъзката кампания… имената звучаха странно и екзотично. Градове с имена като Пейл и Грейдог, Тюлипс и Бълдж. Водни кончета, толкова големи, че да може да се яздят — яхваш ги, те бръмчат из облаците и ти гледаш всичко отвисоко! Виждаш колко красиво е всичко, а после пускаш бомби отгоре му.

Подпалвачите на мостове бяха правили всичко това и, което е по-важно, все още не бяха свършили. Нови приключения предстояха. Славни победи и героична отбрана, чудовища в небето и наводнени пустини, и призраци с остри мечове, и воини от прах. Моранти и баргасти, и Тайст Андий, тирани Джагът и всичко останало.

Сънрайз нямаше търпение, гореше от желание час по-скоро да се домогне до легендарното. Точно за това беше предназначен, към това беше водил целият му живот, все едно той просто беше чакал да дойдат тези чуждестранни войници. Да го пометат и понесат със себе си, и ето, че сега той беше един от тях. И знаеше, че другите изпитват същото. „Ние вече сме Подпалвачите на мостове. Ще гледат към нас, когато нещата станат отчайващи, твърде отчайващи, за да могат другите да се справят. Ще крачим напред, стегнали щитовете, със студени лица и със сърца от желязо. Ще докажем, че сме достойни за легендата.“

„Почакайте и ще видите. Просто почакайте и ще видите.“

Две жени стояха далече от лагерните огньове и чакаха трета.

Нищо сигурно нямаше в това. Всъщност, напомни си Синтър, почти гарантираше неприятност. Нямаше кой знае какво сестринство сред далхонийците. Едва ли имаше и кой знае какво братство впрочем. Племената бяха в миналото, а с тях и кръвните връзки, вражди и всичко останало. Така трябваше и да бъде и в общи линии те се придържаха към това, тъй като иначе ротата щеше да се разкъса. Отделението е новото родство, ротата е племето, армията е народът, кралството — проклетата империя.

Какво си ти, войник?

Морска пехота, Четвърто отделение, Трета рота, Ловците на кости, сър.

Не далхонийка?

Не, сър.

Малазанка?

Не, сър. Ловците на кости, сър.

Е, да можеше само да повярва във всичко това — там, в онази корава бучка в центъра на съществото си. Да го приеме безрезервно и да го укрепи с най-подходящото поведение. Усърдие, дисциплина, вярност. Не мигвай на нито една проклета отдадена заповед, колкото и да е глупава или безсмислена. Племето живееше, за да се опази живо, а да се опази живо означаваше да се грижи всичко да е в ред и да действа така, както трябва. Изглеждаше й логично. И беше достатъчно ценно, за да повярва в него, особено след като наоколо нямаше нищо друго, което да изглежда по-добро.

Тъй че искаше да повярва. Заради самата себе си и заради своята капризна, своенравна сестра. Достатъчно стабилна и за двете, да. Кисуеър щеше да се отклони — тя си беше такава, беше й в природата. Хората като нея имаха нужда от разбиращ близък, от близкия, който ще се намеси, ще почисти и ще оправи каквото има да се оправя. А Синтър винаги се беше придържала към тази роля. „Кисуеър се огъва, аз стоя твърдо. Тя се подхлъзва настрани, аз запълвам празнината. Тя оцапва нещата, аз почиствам и оправям. Тя отчайва хората, аз отново повдигам духа им.“

Понякога обаче я ядосваха ограниченията от това, че трябва винаги да е благонадеждна, стабилна и практична. От това да е изключително способна. Само веднъж да можеше Кисуеър да навлече наметалото на Синтър и да държи здраво, а Синтър да се загърне в наметалото на сестра си и да иде да си поиграе. Да краде чужди съпрузи, да отхвърля любовници, да се записва във войска и след това да се скатава. Защо не? Защо всичките очаквания трябваше да падат все на нейните рамене, всеки един проклет път?

Осъзнаваше, че все още й се иска да започне да живее.

Бадан Грук я желаеше, обичаше я. Но тя… не знаеше. Не знаеше дали иска да бъде обичана или дори да се домогват до нея. Отиграваше го, да, все едно, че беше истинско. Дори си казваше, че е такова, каквото изглежда. Но истината беше, че не знаеше какво изпитва, нито за него, нито за каквото и да било. И не беше ли точно в това голямата ирония? Всеки гледаше на нея като на толкова способна личност, а тя през цялото време се питаше: „Способна на какво? Ще разбера ли изобщо някога?“

„Кога ще дойде моят ред?“

Представа нямаше какво прави тази армия и това я плашеше. Не че изобщо щеше да издаде истинските си чувства. Виждаше как другите разчитат на нея. Дори другите сержанти. Праймли, Бадан Грук, дори онзи глупак с кравешкия поглед, Ърб. Не, трябваше да продължава да играе ролята на лишения от въображение войник, да си държи езика зад зъбите и да гледа с онзи непоклатим, нетрепващ поглед, който нито за миг не издава стихията в главата й.

Трябваше й помощ. Вървяха в пълен мрак, към напълно неизвестно бъдеще освен простата, сурова истина, че в един момент всички ще извадят оръжията си и ще се изправят срещу враг, който иска да ги унищожи. Щяха да им кажат да се бият, да убиват. „Но ще го направим ли? Можем ли? Да можеше да ни покажеш някаква кауза, адюнкта. Основание, само една шепичка — и ще направим каквото поискаш. Знам, че ще го направим.“

Погледна сестра си. Кисуеър стоеше до нея с онази смътна усмивка, издаваща вътрешния мир и доволство, в които толкова лесно се потапяше, загледана в мътните звезди в небето на север. Насмешливо търпение и обещание за присмех: това бе най-любимото й изражение, изписано на измамно милите и невинни черти. Да, беше изумителна с естествената си красота и чар, и я имаше онази дива жилка — лепкава като мед, — която толкова привличаше към нея иначе благоразумни мъже. Можеше да замразява живот и любов като в кехлибар и жертвите й бяха безчет.

„Бих ли могла да съм като нея? Бих ли могла да живея като нея? С такава полуусмивка. Толкова доволна. Богове, колко бих искала…“

Трябваше да има изход от това и беше крайно време сестра й да го намери. Иначе Кисуеър се боеше, че ще полудее. В името на Гуглата, беше се записала в Малазанската морска пехота, не в някаква си армия ренегати, тръгнали да се наврат в някой проклет кучи гъз. Беше се включила със съзнанието, че ще може да зареже всичко, щом й омръзне. Е, не че щяха да я пуснат с радост, разбира се, но изчезването нямаше да е толкова трудно, не и в цивилизована страна като Малазанската империя. Толкова много хора, толкова много места, където да отидеш, толкова много начини да устроиш живота си. А дори в самата армия, кой изобщо се интересуваше чие лице на кого е под ръба на шлема? Можеше да е на когото си ще, стига войникът да изпълнява заповедите и да може да марширува в крак.

Можеше да си проспи живота на някоя по-лека служба. В Унта или Ли Хенг, или в самия Кюон. Дори Дженабакъз щеше да я устрои чудесно. Само сестра й да не си навираше носа във всичко. Открай време гледаше да се наложи, само й се пречкаше и създаваше проблеми. Усложняваше всичко и това винаги беше проблемът. И на всичкото отгоре още не го беше разбрала — че Кисуеър беше избягала при морските пехотинци, за да се измъкне от вбесяващата й намеса в живота й. Наред с други неща.

„Но тя ме последва, нали? Последва ме, както и Бадан Грук. Не е мой изборът, изобщо не нося вина. Не нося отговорност за тях — все пак са пораснали отдавна, нали?“

„Тъй че ако дезертирам сега, преди да тръгнем нанякъде, където няма да мога, това си е моя работа, нали?“

Но сега Синтър я беше измъкнала от уютния огън и ето, че стояха тук и чакаха оная от войниците на Ърб, и за какво беше всичко това, между другото?

„Бягство. Това ли е, най-сетне? Надявам се, сестро. Надявам се най-после да си се вразумила. Този път съм с теб.“

„Но защо точно тази жена, която почти не познаваме? Защо не Бадан Грук?“

„Трябва да се измъкнем, и то веднага. Трябва да се махна. И не ми трябва никой да ми помага. Ще се измъкна с някой търговец д’рас. Лесна работа, нищо не е. Две би могло, даже три. Но четири? Това вече е доста. Логистика е, сестро, ясна и точна. От тази, която толкова обичаш. Праволинейна. Станем ли много, ще ни хванат. А ще искаш и Бадан. А четирима сме твърде много.“

Чакаше обаче. Искаше да види какво е замислила Синтър с тази среща. Можеше да я обработи по-късно, но нищо директно — директното никога не действаше. Синтър беше упорита. Най-големият инат на света. Не, трябваше да я изработи внимателно, тъй че решението, когато най-после тръгне в правилната посока, да изглежда все едно, че е дошло от самата Синтър.

Не беше лесно, но пък Кисуеър имаше цял живот практика. Знаеше, че ще може да го постигне.

Синтър изсумтя тихо и тя се обърна и видя приближаващата се откъм лагера жена. Полюшващи се бедра и всичко, което харесват мъжете. Далхонийка със сигурност, всъщност точно затова я беше поканила Синтър. Но откога три далхонийки се съгласяваха за каквото и да било?

„Лудост. Синтър, това няма да стане. Знаеш историите. Ние жените започваме повечето войни. Впримчваме неподходящи мъже, използваме ги, унизяваме ги. Хвърляме ги едни срещу други. Шепнем им за кръвни отмъщения под кожите нощем. Подхвърлена лукава дума тук, поглед там. Дълго време сме властвали ние, жените на Дал Хон, и само неприятности сме предизвиквали.“

Мейсан Джилани беше от степно племе. Беше висока, от което закръглената й фигура бе още по-смущаваща. Имаше вид на жена, която е твърде много за който и да е мъж — и ако някой мъж изобщо се домогнеше до нея, щеше да прекара целия си живот убеден, че изобщо няма да може да я задържи. Беше чудовищно чувствена и ако бе останала в племето си, цялата северна половина на Дал Хон сега щеше да е в разгара на десетилетна гражданска война. „Всеки далхонийски бог и дух на калта е хвърлил по шепа в тази, нали? Има по малко от всички тях.“

„А аз си мислех, че съм опасна.“

— Синтър — промълви тя. — Изгубила си си ума.

Сестра й я чу.

— Тази е много вътре, Кис, много повече от всички, които познаваме.

— И какво от това?

Синтър не отвърна. Мейсан Джилани се беше приближила твърде много, за да говорят, та дори и шепнешком.

Леко дръпнатите й очи пробягаха между двете сестри, любопитни и насмешливи.

„Кучка. Вече я мразя.“

— Южнячки — каза тя. — Винаги съм харесвала южняците. Потта ви мирише на джунглата. И не сте такива длъгнести и тромави като нас северняците. Знаете ли, трябваше специално да ми поръчат бронята и облеклото — мерките ми ги няма никъде, освен може би сред Фенн, а това не върши работа, защото са измрели.

— Не си чак такова изключение — изсумтя Кисуеър.

После извърна очи, осъзнала колко жалко прозвуча това.

Но Джилани само се усмихна още по-широко.

— Единственият истински проблем с вас, южняците, е, че едва се справяте на конски гръб. Не бих разчитала, че ще яздите толкова здраво като мен, изобщо. Тъй че е добре, че сте в морската пехота. Виж, аз ставам и за едните, и за другите, и честно казано отдавна щях да се прехвърля към съгледвачите…

— Тогава защо не се прехвърли? — попита Кисуеър.

Севернячката сви рамене.

— Разузнаването е скучно. Освен това не държа винаги аз да нося лошата новина.

— Очакваш лоша новина?

— Винаги. — Зъбите й блеснаха.

Кисуеър извърна поглед. Приключила беше с този разговор. Синтър бе добре дошла да го продължи.

— Тъй — каза след малко Мейсан Джилани. — Сержант Синтър. Слуховете твърдят, че си роден талант. Кажи ми вярно ли е, или не, защото това е единствената причина, която ме доведе тук — шансът да си, искам да кажа. Ако не си, тази среща приключва.

— Чуй я само! — изсъска Кисуеър. — Императрицата заповядва!

Мейсан примигна.

— Ти още ли си тук? Мислех, че отиде да береш цветенца.

Кисуеър посегна за ножа си, но ръката на Синтър се стрелна и я стисна за китката. Кисуеър изсъска и се отпусна, но погледът й остана впит в Джилани.

— Много ти е смешно, а?

— Ти беше Кисуеър, нали? Ще ти го кажа само веднъж. Не знам какво толкова подразни катерицата в гащите ти, след като, доколкото знам, не направих нищо, за да те ядосам. Не ми остава друг избор, освен да допусна, че е някакъв странен фанатизъм — какво стана, загуби любовник от някоя гъвкава севернячка ли? Е, не съм аз. Тъй че защо не престанем да се ежим? Я, това дали ще помогне? — И извади далхонийски мях. — Не е родното диво грозде, уви…

— И не е оная оризова пикня от Ледер, надявам се?

— Не. Блуроуз. Андийска напитка първоначално, така поне твърдеше търговецът. — Сви рамене и й подаде меха. — Става за пиене.

Кисуеър го взе. Познаваше предложенията за примирие, когато се появяха, и знаеше, че Мейсан й предлага изход, без гордостта й да пострада особено, тъй че щеше да е глупаво да не го приеме. Измъкна запушалката, отпи глътка, преглътна и ахна:

— О, наистина става.

Най-после Синтър заговори.

— Е, прибрахте ли си ноктите вече? Добре. Мейсан, искаш да разбереш дали имам талант. Ами, не е като при далхонийските вещици. Но мисля, че имам нещо.

— Хубаво. И какво ти казва това „нещо“?

Синтър се поколеба, после взе меха и удари две яки глътки.

— Да, ти си севернячка, а ние не сме, но все пак всички сме далхонийки. Тъй че се разбираме помежду си и след като ще ти давам нещо, няма нужда да добавям, че очаквам нещо да ми се върне.

Мейсан Джилани се изсмя, но смехът не беше подигравателен. По-точно не съвсем.

— Току-що го направи.

— Била си войник по-дълго от нас — отвърна Синтър, — тъй че просто ти напомних за обичаите, които може би си забравила или поне не си ги съблюдавала от доста време.

— Добре, казвай.

— Имам сетива за неща, които предстои да се случат или навярно биха могли да се случат — ако не предприемем нещо, за да ги предотвратим.

— Значи си ясновидка.

Но Синтър поклати глава.

— Не е толкова ясно.

— Какво предстои да ни се случи, сержант?

— Предстои да ни изоставят.

Кисуеър я погледна с тревога, Мейсан Джилани също.

— Сестро, какво означава това? Да ни изоставят? Кой? Само нас ли имаш предвид? Или Ловците на кости?

— Да — отвърна Синтър. — Ловците на кости. Всички нас, адюнктата включително.

Мейсан Джилани се беше намръщила.

— За Изгорените сълзи ли говориш? За перишите? Или за ледерийския ескорт?

— Не съм сигурна. Може би всички.

— Значи, където свърши този поход — заговори бавно Мейсан, — ще се бием сами. Без никой да ни пази гърба, без никой на фланговете. Нещо такова ли?

— Така мисля.

Мейсан се почеса по врата. Кисуеър й предложи меха, но тя поклати глава.

— Синтър, не знам колко точно трябва да ми се смрази говното от това, след като никой няма и най-малката представа с кого предстои да се бием. Ами ако се окажат някакви задръстени диваци, свити зад бамбукова палисада и хвърлят камъни по нас? Едва ли ще ни трябва помощ да почукаме на такава врата, нали?

— Но ти знаеш, че не отиваме към нещо толкова лесно — каза Синтър.

Красивите очи на Мейсан се присвиха.

— Това значи искаш да получиш от мен в отплата? Мислиш, че съм си залепила ухото на палатката на адюнктата?

— Знам, че знаеш повече от нас.

— И ако знам? Каква е разликата за теб?

Кисуеър видя как ръцете на сестра й се свиха в юмруци и затаи дъх.

— Трябва ми причина, Мейсан Джилани. Трябва да знам, че всичко си струва.

— И смяташ, че малкото, което знам, може да ти даде това? Сигурно си отчаяна…

— Да! Отчаяна съм!

— Защо?

Синтър затвори уста, челюстите й се стегнаха.

Мейсан Джилани се озърна към Кисуеър, сякаш я питаше: „Какъв й е проблемът? Какво е толкова трудно за казване?“

Но Кисуеър нямаше отговори. Е, задоволителни поне.

— Сестра ми — заговори тя — е много лоялна личност. Но цени лоялността си изключително високо. Искам да кажа, че…

— Искаш да кажеш — прекъсна я Мейсан Джилани, — че това или този, на когото я дава, трябва да я заслужава. Да. Мисля, че започвам да разбирам. Само че, Кисуеър, ти би трябвало да огледаш собствените си чувства по въпроса.

— Какво имаш предвид?

— Имам предвид, че го каза доста горчиво. Сякаш лоялността е проклятие и ти не искаш да имаш нищо общо с това. Бих се обзаложила, че сестра ти те е домъкнала тук, за да убеди теб в нещо толкова, колкото и мен. Права ли съм, Синтър?

— Това си е между нас двете — отвърна Синтър.

Кисуеър я изгледа ядосано.

— Добре — рече Мейсан Джилани. — Ще ти кажа малкото, което знам. Това, което успяха да сглобят Иброн, Ботъл, Детсмел и Уидършинс. Може би ще помогне, а може би не. Това ти ще решиш. Ето какво смятаме ние. — Замълча и протегна ръка за меха.

Кисуеър й го подаде.

Мейсан отпи, после клекна пред тях — позата на разказвачка на приказки, която познаваха много добре. Двете сестри също клекнаха.

— Той не го е искал. Но оттогава създава само неприятности. Бързия Бен го е срещал лице в лице. Също така, както разбрахме, и онзи ковач мекрос, Уидал. Той е отрова и го знае, и не може да го избегне, защото мястото му не е тук. Късове от него са пръснати из половината свят, но най-големият е в онова място, Коланси — и се… използва.

— Ще убием Сакатия бог — каза Синтър.

Кисуеър я погледна изумена.

— Че кой би искал да ни попречи да направим това?

Синтър поклати глава. На лицето й се беше изписало объркване.

Мейсан ги изгледа една по една, след това заговори сдържано:

— В грешната посока скочи, Синтър, като едноока мангуста. — Отпи отново, разклати меха и се намръщи. — Трябваше да взема два. Не мисля, че сме тръгнали да убием Сакатия бог. Всъщност сме тръгнали за ония вериги. Е, адюнктата имам предвид. За това е тръгнала. — Вдигна глава и погледна Синтър в очите, а след това — Кисуеър. — Отиваме да освободим кучия син.

Кисуеър се изсмя грубо.

— Нищо чудно, че всички ще ни изоставят! И аз първа ще се присъединя към тях!

— Млъкни — каза Синтър през дланите си, бе ги вдигнала пред лицето си. Трепереше, не, тресеше се и Кисуеър видя блясъка на сълзите, потекли между пръстите й.

Лицето на Мейсан Джилани беше строго, търпеливо.

— Не можеш! — викна Кисуеър на сестра си. — Това е невъзможно! Ами ако грешат? Трябва да грешат — дори адюнктата не е толкова глупава! Всеки бог и асцендент на света ще излезе срещу нас, да не говорим за ония идиоти в Коланси! Тя си е загубила ума! Нашата адюнкта е безумна и не съществува никакъв проклет закон, който да казва, че сме длъжни да я следваме!

Синтър си пое дъх и смъкна ръцете си. Някаква твърдост изпълни лицето й, сякаш непоклатим камък подмени меката тъкан под ониксовата й кожа. Тъгата се отцеди от очите й, когато се спряха на Кисуеър.

— Ще стане. Така трябва да е.

— Какво…

— Справедливо е, сестро. Справедливо.

— Всички ще се обърнат против нас — отвърна Кисуеър. — Ти сама го каза…

— Ако не направим нищо, да. Ще се обърнат против нас. И малкият шанс да успеем ще си отиде с тях. Трябва да ги разубедим.

— Как? — попита Мейсан Джилани.

— Ще ви кажа как. И започва с теб, Кисуеър.

— Не казах, че ще помогна…

— Ти ще дезертираш.

— Какво?!

— Точно така започва. Това е единственият начин. Е, ти точно това искаш, тъй че не ми казвай друго. Ти дезертираш от Ловците на кости и го правиш тази нощ — на най-бързия кон, който може да ти намери Мейсан Джилани.

Но Мейсан Джилани вдигна ръка да я спре.

— Чакай малко. Трябва да го обсъдя с…

— Разбира се — прекъсна я Синтър. — Но това не променя нищо. Сега трябва да чуеш останалото, защото ми трябва ти да направиш същото…

— Да дезертирам? Аз?!

— Да. Но ще препуснеш в друга посока, Мейсан Джилани. С малко късмет и двете ще се върнете.

— И да ни обесят? Не, благодаря, сестро…

— Няма да ви обесят. Адюнктата е хладно желязо — най-хладното, каквото е имало някога. Ще съобрази бързо като мълния, да.

— Тогава защо просто не й кажем? — попита Мейсан Джилани. — Ние го отгатнахме, но има проблем и само ти имаш идея как да се реши той.

Синтър се усмихна и тази усмивка щеше да е съвсем на място на лицето на самата адюнкта.

— Ще направя точно това… след като двете заминете.

— Все пак може просто да ни подгони.

— Няма. Казах, че умът й работи бързо.

— Защо да чакаш тогава, докато заминем?

Синтър изтри последните сълзи.

— Не разбираш. Тя е заключена в затвор, който сама си е вдигнала. Там вътре не чува нищо, не вижда нищо. Там вътре е абсолютно сама. И стиска и държи, кокалчетата на пръстите й са побелели от стискане. Това е нейно бреме и няма да го прехвърли на никой друг, дори на Юмруците си, дори на Висшия маг — макар че той вече сигурно се е досетил. Поставила е себе си между нас и истината — но това я убива.

— Тъй — каза Мейсан Джилани. — Значи ти ще й покажеш, че не е сама и че не всички сме глупаци, че може би сме готови за истината. Че не само сме я разбрали, а сме с нея. Че сме готови да помогнем, все едно дали го иска, или не.

— Точно така — отвърна Синтър.

Мейсан Джилани въздъхна, а след това се ухили на Кисуеър.

— Ти няма да изненадаш никого. Виж, моята работа е друга.

— Адюнктата ще намекне нещо, за да ти оправи репутацията — каза Синтър. — Иначе заминаването ти може да наклони баланса за много колебаещи се войници в строя. Кисуеър, сестро, никой няма да е особено изненадан от теб, нали?

— Благодаря ти. Стига хората да разберат, че не съм страхливка…

— Но ще го видят точно така — изсумтя Мейсан Джилани. — Все едно, нищо не можеш да направиш по този въпрос, Кисуеър. Отиваме на война, а ти си избягала. Аз също. Тъй че Синтър и адюнктата ще го отиграят така, че да прозвучи уж че съм на нещо като мисия…

— Което е вярно — прекъсна я Синтър.

— Което помага, да. Работата е, че някои хора вече си мислят, че дезертьорството може да се окаже подходящият ход. Това е рискът, който адюнктата може да намери за неприемлив, каквото и да й кажеш, Синтър.

— Не съм страхливка — повтори Кисуеър. — Просто не се връзвам на това за семейството. Армиите не са семейства, колкото и да се опитвате да ме убеждавате в обратното. Това е глупост. Това е лъжата, нужна на пълководците и кралете, за да ни държат винаги готови да им вършим гадната работа.

— Точно така — сопна се Мейсан Джилани. — И предполагам, че в онази задръстена джунгла, където си израсла, не си чувала никакви истории какво става, когато се разбунтуват армии. Убиват командирите си. Свалят владетеля на страната си. Завземат…

— Какво общо има това с цялата тая работа за „семейството“?

— Казвам, че някои хора ръководят нещата, а останалите трябва просто да стоят настрана. Това е всичко. Точно като в семейство. Някой отговаря, не всеки. Узурпаторите никога не са били нещо по-добро, нито нещо по-различно от тези, които са убили. Обикновено влошават нещата. Цялата работа със „семейството“ е борба за оцеляване. Държиш на близките си, не на непознати. Не го ли разбираш това?

— А тези, които командват, го експлоатират. Използват ни. Не искат да са близки с другите и ти го знаеш.

— Вие двете можете да продължите цяла нощ с това — прекъсна ги Синтър. — Но нямаме време. Кисуеър, откога те интересува какво мислят за теб хората, които изоставяш? Освен ако не си намерила някаква гордост в това да си Ловец на кости…

— Искаш ли да ти помогна, или не?

— Добре. Мир. Работата е, че само изглежда, че уж дезертирате. Като онова, дето го направи Фарадан Сорт при Ю’Гатан.

— Аз препускам на юг.

Синтър кимна.

— И намирам перишите и хундрилите.

— Да.

— И какво им казвам?

— Убеждаваш ги да не ни изоставят.

— И как, в името на Гуглата, да го направя?

Синтър я погледна лукаво.

— Опитай се да използваш чаровете си, сестро.

Мейсан Джилани се намеси:

— Сержант, щом тя отива при тях, аз къде отивам?

— Не е лесно да се каже — призна Синтър колебливо.

— Помисли над отговора, Синтър — изсумтя Мейсан. — Междувременно дайте да откраднем коне.

— А, лейтенант, намерих те най-после.

— Старши сержант вече, сър.

— Разбира се. А къде са ти подопечните, старши сержант?

— Освободени са, сър.

— Моля?

— По-точно разпръснати, сър. Пришити към ранговете точно, без един шев да не е на място.

— Хм, това просто е превъзходно, старши сержант. Щяхте да заслужавате похвала, ако заслужавахте нещо. Уви, след като прегледах последните корекции в списъците, открих, че нито един от ония новобранци не може да се намери в цялата армия.

— Да, сър, всички са добре обучени.

— В какво, старши сержант? В изчезване?

— Е, сър, напомнихте ми една история от младостта ми. Може ли?

— Моля, цял съм слух.

— Благодаря, сър. А, младостта ми. Внезапно увлечение порази младия Арамстос Поурс…

— Арамстос?

— Да, сър…

— Това ви е другото име?

— Точно така, сър. Може ли да продължа разказа си, сър?

— Продължете.

— Внезапно увлечение, сър, да си изкопая езерце.

— Езерце.

— Точно зад купа строшени тухли, сър, до задната стена на двора. Често си играех там, когато родителите ми минеха от словесен бой на бой с ножове или бърлогата се запалеше, както ставаше често. На ръце и колене между чирепите натрошени грънци и избити кучешки зъби…

— Кучешки зъби.

— Издънките на баща ми с домашни любимци, но това е друга история, сър, може би за друг момент. Езерце, сър, в което да мога да прехвърлям малките рибки, които спасявах от замърсената река покрай отходните канали — където често се къпех в студени дни, сър, както беше топла. Рибки, сър, в езерцето ми. Представете си възбудата ми…

— Изведнъж стана толкова картинно и живо в ума ми, старши сержант.

— Чудесно. Но след като бях прехвърлил м-м, петдесетина от мъничките сребристи рибки, точно преди ден, представете си ужаса и изумлението ми, когато на другата сутрин не намерих в езерцето нито една. Какво все пак беше станало с тях? Някоя прегладняла птица може би? Старицата малко по-надолу по улицата, дето си държеше косата в мрежа? Дали лъскавите рибки не бяха украсили прическата й? Насекоми? Плъхове? Едва ли последните две, след като обикновено съставяха вечерната ни семейна трапеза, поради което бяха доста оредели из къщи. Ами, сър, загадка си беше и загадка си остава. До ден-днешен и сигурен съм, до края на живота ми. Петдесет рибки. Изчезнаха. Пуф! Трудно е да се повярва, сър, и беше съкрушително за мен, малкото увлечено момченце с блеснали очи.

— А сега, ако ви разбирам добре, старши сержант, отново се оказвате жертва на необяснима загадка.

— Всички ония новобранци, сър. Разпръснати по ранговете. А след това…

— Пуф.

— Много добре го казахте, сър.

— А какво стана с езерцето ви, старши сержант?

— Ами, любимата ми водна змия се позадържа доста, сър, докато езерцето не пресъхна. Децата имат наистина грандиозни мечти, нали?

— Имат, старши сержант. Докато всичко не се обърка.

— Точно тъй, сър.

— До нова среща, старши сержант Поурс.

— Лека нощ и на вас, капитан Кайндли.

„Той беше. Заблуждавах се, че изобщо си мислех друго. Кой впрочем може да обясни любовта?“ Прибра ножа в канията, дръпна платнището на палатката и пристъпи навън. Потрепери, когато нещо студено се хлъзна в лекия нощен ветрец.

„Тъмният север перва с езика си. Ехо от нечие нежелано прераждане — добре, че не съм маг. Нямаха около какво да подскачат този следобед.“

Отдалечи се от командната палатка. Това, че адюнктата я бе отпратила толкова късно през нощта, беше необичайно — „Готова бях да си лягам, проклятие!“ — но това, че бе накарала стражите да изхвърлят пияния Банашар, не беше просто мило забавление. Беше обезпокоително, на друго ниво.

„Какво ти разправят Бързия Бен и Ботъл тази нощ, Тавори? Имат ли край тайните ти? Има ли някакъв пробив в стената на усамотението ти? Какво толкова удовлетворително намираш в това да си самотна? Любовта ти е призрак. Империята, на която служеше, те предаде. Офицерите ти са престанали да говорят, дори помежду си.“

„О, влечуго на севера. Езикът ти не лъже. Приближи се. Ние едва дишаме.“

Принуди се да спре, когато Банашар залитна на пътя й.

— Капитан Юил — заговори й топло, пое дълбоко дъх и бавно издиша, както правят пияниците, когато се мъчат да съберат прогизналите си мисли. — Каква приятна вечер, нали?

— Не е. Студено е. Уморена съм. Не знам защо адюнктата изгони всички — не е като да й трябва повече място. За какво?

— За какво ли, наистина — съгласи се той усмихнат, все едно кесията му е пълна със сладки. — Гардеробът е, видите ли.

— Моля?

Той залитна.

— Гардеробът. Ъъ, това ли беше думата? Май да. Не улеснява пътуването обаче. По-точно, затруднява го. Но… понякога… за какво говорех? О, да. Понякога гардеробът е толкова голям, че момичето просто бяга от него, бързо и колкото може по-далече. Това ли имам предвид? Правилно ли го казах?

— Гардеробът.

Банашар я посочи с пръст и кимна.

— Точно.

— Кой бяга от гардероб? Момичетата не правят така…

— Но жените — да.

— Не разбирам.

— Всички тези възможности за избор, нали? Какво да облече. И кога, и кога не. Дали да е това, а не онова. Какво да облече, капитан Юил. Изборът. Възможностите. Обкръжават те. Стягат обръча. Пъплят. Момичето трябва да бяга и дано да успее.

Лостара изсумтя, заобиколи глупака и продължи между редиците палатки.

„Той беше. Но ти го остави на мира. Може би си помисли, че ще се върне или че просто ще го намериш отново. Помисли си, че разполагаш с време. Но светът винаги е въоръжен и е нужна само една погрешна стъпка, едно погрешно решение. И изведнъж си посечена, кървиш до смърт. Изведнъж той издишва последния си дъх и е време да го оставиш настрана, просто да го затвориш като свитък, носещ лоша вест.“

„Какво друго можеш да направиш?“

„Той беше, но си отиде и няма да се върне.“

Крачките й се забавиха. Тя се намръщи. „Къде отивам? А, точно така.“

— Нов брус, да.

„Светът е въоръжен, адюнкта, тъй че внимавай. Отвори с ритник онзи гардероб, момиче, и започвай да навличаш бронята. Дните за празненства свършиха, всички онези нощи сред бляскавите усмивки на привилегия и право.“

— Ти си идиот, Банашар. Само една вещ има в гардероба. Какво да избира?

Почти чу отговора му: „И все пак тя бяга.“

Не, този разговор дори не беше реален, а и все едно, беше безсмислен. Продължи пътя си към ковачниците, но се натъкна на морска пехотинка, забързана в обратната посока. Отдаде набързо чест и я подмина.

„Сержант. Морска пехота. Далхонийка. Къде, в името на Гуглата, е тръгнала по това време? Все едно. Брус. Непрекъснато свършват. А звукът на желязото, ближещо бруса, как съвършено отеква в главата ми — удивително. Съвършено.“

„Той беше. Той беше.“

„Той беше.“

Повечето каишки и закопчалки по бронята му се бяха разхлабили или развалили. Тежката гръдна броня от драконови люспи и гръбните плочи висяха килнати от широките му рамене. Наколенниците със закривените шипове лежаха на земята, докато стоеше на колене в мократа трева. Беше смъкнал обшитите с кост ръкавици, за да изтрие по-добре сълзите по страните си и сополите, потекли от носа му. Грамадният боздуган с костена дръжка лежеше от другата му страна.

Беше ревал половината нощ, докато не прегракна. Главата му все едно беше натъпкана с пясък. Къде се бяха дянали всички? Беше сам и като че ли беше сам вече от години, скитащ изгубен по тази пуста земя. Беше видял стари биваци и изоставени села. Беше видял долина, пълна с кости и отломки. Беше видял куцаща врана, която му се изсмя, но взе да моли за милост, когато я хвана. Глупаво! Сърцето му толкова се беше размекнало, че той глупаво я пусна, а ужасното същество пак започна да му се смее, докато се отдалечаваше от него, куцукайки. Спря да се смее чак когато онзи голям камък падна върху нея. А как му липсваше сега тази присмехулна врана и смешното й куцукане — поне му беше правила компания. Глупав камък!

Денят беше избягал, а после се върна и изобщо не беше толкова студен като преди. Призракът на Стария Арбат Гърбицата се беше отвял като прах, а беше ли честно това? Не беше. Тъй че се беше изгубил, търсеше нещо, но бе забравил какво е и искаше да си е у дома в Ледерас, да се забавлява с крал Техол, да секси с Шурк Елале и да чупи ръцете на приятелите си от гвардията в двореца. О, къде бяха всичките му приятели?

Мътните му възпалени очи се спряха на боздугана и той се намръщи. Даже не беше хубав, нали.

— Ще го строша — изломоти той. — Ще го пръсна. Името му е Рилк, но никога нищо не казва. Как изобщо си е казал името на някой? Аз съм сам. Всички сигурно са умрели. Съжалявам, врано, ти беше последното друго нещо, останало живо! В целия свят! А аз те убих!

— Съжалявам, че го пропуснах — чу глас зад себе си.

Ублала Пунг бавно се надигна и се обърна.

— Живот!

— Споделям радостта ти, приятел.

— Толкова е студено около теб — каза Ублала.

— Това ще мине.

— Бог ли си?

— Общо взето, тоблакай. Плаши ли те това?

Ублала Пунг поклати глава.

— Срещал съм богове. Взимат на хората пилетата.

— Странни навици имаме, наистина.

— Знам. — Ублала Пунг порови в ума си и рече: — Аз май трябва да спасявам света.

Непознатият кривна глава.

— А аз пък мисля да го убия.

— Но тогава пак ще съм съвсем сам! — проплака Ублала и от подпухналите му очи отново бликнаха сълзи.

— Успокой се, тоблакай. Напомняш ми, че някои неща в този свят си остават ценни. Щом ще спасяваш света, приятел, тази драконова броня е чудесна подготовка, както и оръжието в краката ти — всъщност мисля, че и двете са ми познати.

— Не знам — каза Ублала. — Не знам къде да отида да спася света. Нищо не знам.

— Хайде да пътуваме заедно тогава.

— От боговете стават добри приятели — каза Ублала Пунг, доволен от този обрат на събитията.

— И зли врагове — каза непознатият. — Но ние няма да сме врагове, тъй че това няма нужда да ни притеснява. Владелецо на Рилк, Носителю на Драк Алкелейнт, какво ти е името?

Той изду гръд. Харесваше му да го наричат Владелец и Носител на неща.

— Ублала Пунг. Ти кой си?

Непознатият се усмихна.

— Ще вървим на изток, Ублала Пунг. Името ми е Драконъс.

— Ха, смешно.

— Кое е смешно?

— Точно тази дума крещеше Стария Арбат Гърбицата, преди черният вятър да го разкъса на парчета.

— Трябва да ми кажеш как се озова тук, Ублала Пунг.

— Не ме бива с въпроси като този, Драконъс.

Богът въздъхна.

— Значи намерихме нещо общо, приятел. Хайде, вдигай Рилк и ми позволи да ти затегна каишките.

— О, благодаря ти. Не обичам възли.

— Никой не ги обича.

— Не са толкова лоши като веригите обаче.

Ръцете на непознатия се поколебаха на една каишка, после продължиха работата си.

— Съвсем вярно, приятел.

Ублала Пунг обърса лицето си. Усети лекота в краката си. Слънцето вече се вдигаше и той реши, че отново се чувства добре. Всеки има нужда от приятел.

20.

Нека слънцето сгрее деня.

Щом всички цветове побира светлината,

виж в този съюз чистота

безкомпромисна.

Тръгни по камък и по бремето на пръст

по гривите като на котки дебнещи

и нека свилата на вятъра се хлъзга

в извивката

на ясния ти взор.

И нека слънцето да сгрее този ден,

брониран против всякакво съмнение,

непоклатим и свят пред всяко мнение.

Цветът не заблуждава,

омарата не крие мисъл,

която да се вдигне на грамади сиви

към небето

и да сниши ръба на хоризонта,

където всяка стъпка е отмерена

при раждането на деня.

За слънчевата топлина ти пробуди се.

Видяло то е множество любови,

откраднало е всички цветове

от вечни обещания.

Прахта се съживява само

в златото на светлината.

Не дръж на нищо ново,

че новото дори е старо,

от бреме овехтяло.

И нека слънцето роди деня.

По този път вървял си и преди

сред хищници в тревите

и сред любовници на смърт,

в небето закръжили.

Пълчищата, препуснали в гонитба,

ездачите застанали на хребета.

Девици и ласкатели таят се

на бъдното в безукорната сянка,

дорде не се завърне всичко,

което е било изгубено.

Балада за ранената любов

Фишер

— Не е просто — каза той и се намръщи, докато се мъчеше да подреди мислите си. — Но в света… между хората тоест. Общество, култура, нация. Та, в света има нападащи и има отбраняващи. Повечето от нас имат в себе си елементи от двете, но в общия смисъл човек попада в единия лагер или в другия, според характера си.

Вятърът лъхна покрай изваяния камък. Курешките по тъмните му нащърбени повърхности бяха като избелели петна стара боя. Миризмата на зной се вдигаше от камъка, завихряше се и се отвяваше с всеки полъх на лекия ветрец. Но слънцето не отстъпваше в битката си и Риад Елеис беше благодарен за това.

Очите на Силхас Руин се бяха впили в нещо на северозапад, но изваяната скала затулваше гледката на Риад натам. Беше любопитен, но не непреодолимо. Просто зачака Силхас да продължи — знаеше колко му е трудно понякога на белокожия Тайст Андий да изкаже каквото му е на ума. Често всичко избликваше наведнъж в дълги, разумни, подробни разсъждения, които Риад изслушваше предимно в мълчание. Имаше толкова много да учи.

— Това не означава, че агресията е присъща само на тези, които са нападащите — продължи Силхас. — Ни най-малко всъщност. В моята дарба с меча например аз съм предимно защитник. Разчитам на точния избор на момента и на контраатака — възползвам се от склонността на нападателя да налита напред, от особеността в намерението му. Контраатаката е, разбира се, агресия сама по себе си. Разбираш ли разликата?

Риад кимна.

— Мисля, че да.

— Агресията приема много форми. Активна, пасивна, пряка, косвена. Внезапен удар или сдържана като обсада на волята. Често отказва да отказва да стои спокойно, а връхлита към теб от всички възможни страни. Ако една тактика се провали, опитва се друга и тъй нататък.

Риад каза с усмивка:

— Да. Достатъчно често съм играл с деца Имасс. Това, което описваш, го научава всяко дете, от ръцете на побойника или съперника.

— Чудесно. Разбира се, че си прав. Но не забравяй, че всичко това е присъщо не само за света на детството. Запазва се и процъфтява и в обществото на възрастните. Трябва да се разбере следното: нападащите нападат като форма на защита. В инстинктивната си реакция на заплаха, реална или въображаема. Може да е отчаяние или навик, или и двете, когато отчаянието се превърне в начин на живот. Зад нападението се крие крехка личност.

Замълча и Риад разбра, че иска да го подкани към размисъл над току-що казаните неща. Да размисли над самопреценката си може би. Беше ли нападащ, или беше отбраняващ се? Беше правил и двете и бе имало моменти, когато беше нападал, след като е трябвало да се отбранява, както и обратното. „Не знам кое от двете съм. Още не. Но мисля, че това поне знам: когато се чувствам заплашен, нападам.“

— Културите обикновено налагат надмощието на едното над другото, като средство, чрез което един индивид успява и напредва или обратното: не успява и пропада. Една култура, доминирана от нападатели — в която качествата на нападащия са предмет на възхищение и често пъти биват окуражавани открито — обикновено отглежда хора с дебела кожа, която все пак служи да защити изключително уязвима същност. Така раните кървят, но остават добре скрити под повърхността. Културите, насърчаващи защитата, произвеждат тънка кожа и склонност към бързо обиждане — което е само по себе си вид агресия, сигурен съм, че го разбираш. Културата на нападателите търси покорство и иска изражение на това покорство като доказателство за превъзходство над покорения. Културата на защитниците търси подчинение чрез съгласие, като наказва несъгласните и с това печели самодоволното превъзходство на наложеното мълчание, а от мълчанието — смирение.

Паузата, която последва, бе дълга и Риад беше доволен, че е така, защото Силхас му беше дал твърде много за размисъл. Имасс? „А, защитници, мисля. Да. Винаги има изключения, разбира се, но той каза, че би трябвало да има. Примери за едното и за другото, но като цяло… да, защитници.“ Помисли за съдбата на Онрак, за любовта му към Килава, за престъпленията, които му наложи тази любов. Той се е опълчил на съгласието. И е бил наказан.

По-трудно му беше да мисли за култура, доминирана от нападатели. Ледериите? Помисли за баща си, Удинаас. „Той защитава, когато е в себе си, но напада с насмешка, само че дори тогава не крие своята уязвимост.“

— Съществува ли трети начин да се живее, Силхас?

Воинът се усмихна.

— В дългия си живот, Риад, съм виждал много варианти — съчетания от поведение и отношение, и съм виждал хора, които се променят от едното към другото — когато опитът се окаже достатъчно вреден или когато вътрешно присъщата слабост на човека бъде разпозната, което да доведе до пълното й отхвърляне. Макар че, на свой ред, в другото съществуват други видове слабости и те често пъти се оказват фатални капани. Ние сме сложни същества, несъмнено. Ключът според мен е в това да оставаш верен на собствената си естетика, на това, което цениш, и да не отстъпваш на никого властта да бъде съдникът на твоите вкусове. Трябва също тъй да се научиш да изобретяваш стратегии за отбиване както на нападатели, така и на защитници. Да прилагаш агресия, но единствено в самозащита, този вид самозащита, която заявява на всички ненакърнимостта на твоята броня, на твоята самоувереност и утвърждава светостта на твоята самооценка. Нападай когато трябва, но не в арогантност. Защитавай, когато ценностите ти са застрашени, но никога с дивия плам на гнева. Срещу нападатели най-сигурната ти защита е хладното желязо. Срещу защитници често пъти най-добрата тактика е да прибереш оръжието в ножницата и да откажеш играта. Презрението запази за онези, които наистина са го заслужили, но гледай презрението, което си позволяваш, да не се усети като оръжие, а като броня срещу техните атаки. Най-сетне, бъди готов да обезоръжиш с усмивка, докато в същото време режеш дълбоко с думи.

— Пасивно.

— Един вид, да. По-скоро е въпрос на предупреждение към потенциалните противници. По същество им казваш: „Внимавай колко ще се доближиш. Не можеш да ме нараниш, но ако бъда притиснат достатъчно силно, аз ще те нараня.“ В някои неща не трябва никога да отстъпваш, но тези неща не са вечно непроменими или изрично неотменни. По-скоро твое е правото да ги решаваш и да ги преоформяш, ако сметнеш за благоразумно. Те са неуязвими за натиска на другите, но не и безразлични към техните аргументи. Претегляй и преценявай непрекъснато, и сам решавай кое е ценно и стойностно. Но когато усетиш, че другият е прекрачил границата, когато усетиш, че е под атака всъщност правото ти на самопреценка, тогава се стегни и дай твърд отпор.

Риад потърка поникналия по страните му мъх.

— Щяха ли тези твои думи да дойдат от устата на баща ми, ако си бях останал у дома?

— По негов начин, да. Удинаас е мъж с голяма сила…

— Но…

— С голяма сила, Риад. Той е достатъчно силен, за да застане открит, да открие всичко, което е уязвимо в него. Достатъчно смел е, за да те подкани да се доближиш още. Ако го нараниш, ще се оттегли, и тази пътека към него оттам насетне ще бъде завинаги запушена. Но той започва, като поднася себе си в дар. Това, което другият прави с дара му, определя бъдещето на конкретната връзка.

— А доверието?

Червените очи пробягаха към неговите и отново се извърнаха.

— Дълго време ги пазих — отрони той тихо. — Отбягвах ледерийските магове и войници. Всичко това не беше нужно.

— Баща ми знаеше.

— Вярвам, че Феар Сенгар също.

— Но никой от двамата не ти повярва.

— Напротив. Повярваха, че ще запазя решимостта си.

Този път Риад извърна очи.

— Тя наистина ли трябваше да умре?

— Тя никога не е била истинска жива, Риад. Беше дадена като потенциал. Погрижих се той да бъде реализиран. Зърната изпълнени ли са с надежда? Бихме могли да си помислим така. Но всъщност надеждата е на създателя на това зърно и на онези, които решат да го посадят.

— Тя все още беше дете в очите на всички.

— Азатът използва каквото намери.

— Жива ли е още тогава?

Силхас Руин сви рамене.

— Може би сега повече от всякога. Жива, но млада. И много уязвима.

— И тъй, сега — отрони Риад — баща ми жадува Азатът да оцелее и се надява също тъй решимостта ти да продължи. Но може би „надежда“ е погрешната дума. По-скоро е доверие.

— Ако е така, значи сам отговори на въпроса си.

„А моята решимост? Вярваш ли в нея, Силхас Руин?“

— Приближават се — каза Тайст Андий и стана от камъка, на който седеше. Помълча. — Бъди нащрек, Риад, тя е изключително трудна и не мога да предрека изхода от тези преговори.

— Как ще ме възприеме? — попита той и също стана.

— Това тепърва ще разберем.

Конят му беше стъпил върху някакъв особено гаден кактус. Торент се смъкна от седлото и изруга тихо. Заобиколи, вдигна копитото и започна да вади бодлите.

Олар Етил стоеше отстрани и гледаше.

Беше се оказало, че бягството от посивялата вещица не се получава, като просто препуснеш силно и я оставиш зад себе си. Непрекъснато се появяваше отново сред вихрушки прах, с неизменно ухиления череп, на който не му трябваше смях, за да подсили жилещата подигравка.

По дирите на тежките фургони той беше минал покрай още две драконови кули, и двете безжизнени и порутени като първата. Странна машинария се беше изсипала от пукнатините в камъка и лежеше разхвърляна на стотина крачки околовръст. Смачкани парчета броня и натрошени оръжия се въргаляха сред отломките, както и изсъхнали и посивели ивици люспеста кожа. Насилието, нанесено точно над тази кула, си оставаше, натрапчиво като горчив дим.

Торент изтръгна последния трън, хвана юздите и отведе коня няколко стъпки напред.

— Проклети бодливи топки — измърмори. — Отровни ли са?

— Не мисля — отвърна Олар Етил. — Просто са си бодливи. Тукашните бедерини отдавна са се научили да не ги настъпват.

— Няма никакви тукашни бедерини — сопна се Торент. — Това са Пустинните земи и с право са наречени така.

— Някога, много отдавна, воине, духовете на пръстта и вятъра процъфтяваха тук.

— И какво стана след това?

Тя сви рамене и костите изпукаха.

— Когато е лесно да се храниш, затлъстяваш.

„Какво означава това, мамицата му?“ Погледна към кулата.

— Ще продължим на… — Някакво движение в небето привлече вниманието му: две огромни фигури се издигнаха от гигантската изваяна глава на каменния дракон. — Духове на бездната!

Двойка дракони — истински. Левият беше с цвета на кост, очите му грееха яркочервени, и макар да беше по-едър от спътника си, беше по-мършав, може би по-стар. Другият дракон беше изумително бял и потъмняваше до златисто по раменете и назъбения гръб. С плясък на криле драконите се спуснаха в плавен кръг точно на пътя им, по средата между тях и кулата.

Торент погледна Олар Етил. Стоеше замръзнала като статуя. „Мислех, че знаеш всичко, вещице, а май и ти си мислеше същото. Виж се сега, като заек под погледа на котка.“

Погледна отново напред и в този момент двата дракона затрептяха, след това се размиха като миражи. Миг по-късно на мястото на гигантските същества стояха двама мъже. Никой от двамата не помръдваше.

Макар и отдалече, Торент забеляза, че драконите съвършено бяха изразили същината на двамата. Този отляво беше висок, мършав, с кожа с цвета на избеляла кост. Другият беше още съвсем млад, със стегнати мускули, но почти на ръста на спътника си. Свободно падащата му коса беше златиста и бронзова, кожата му — обгоряла от слънцето. И стоеше с лекотата на невинността.

Без да каже нищо, Олар Етил тръгна към тях и в очите на Торент изведнъж се смали, суровата примитивност на фигурата й изглеждаше тромава и груба. Люспестата кожа на наметалото й вече изглеждаше някак повехнала.

Той дръпна подплашения кон за юздата и я последва. Нямаше как да избяга от тези воини, ако му желаеха злото. След като Олар Етил бе готова смело да посрещне появата им, и той щеше да последва примера й. „Но днес видях истинска сила. А сега ще я погледна и в очите.“

„Отдалечих се много от селото си. Малкият свят на моя народ все повече се смалява.“

Когато се приближи, се изненада, че двата меча на колана на мършавия, по-стария, са ледерийска изработка. „Синя стомана. Помня, че видях нож веднъж, купен и в ръцете на вожда, и как запя, когато удари.“ По-младият носеше оръжия от люспест камък. Беше облечен в странни груби кожи.

— Не си добре дошъл, Силхас — каза Олар Етил и след това изпъна костелив пръст към младия. — И този, който така се подиграва с моя народ. Този свят не е негов. Силхас Руин, да не си спазарил отварянето на Портата към Старвалд Демелайн?

— Той е син на Менандори — отвърна белокожият воин. — Знаеш каква е цената за такава сделка, Олар Етил. Мислиш ли, че съм готов да я платя?

— Не знам какво си готов да направиш, Силхас. Никога не съм знаела.

— Името му е Риад Елеис и е под моя закрила.

— Твърде високо мнение имаш за себе си, ако си мислиш, че му трябва закрилата ти — изсумтя тя. — Не. — Кривна глава. — Виждам истината. Държиш го близо до себе си, за да го контролираш. Но след като е чедо на Менандори, ще се провалиш. Силхас Руин, ти изобщо не се учиш. Кръвта на Елейнт никога не може да тече близо до своя. Ще има измяна. Винаги има измяна. Защо тя има сто глави? За подигравка над един невъзможен мир. — Кимна към Риад Елеис. — Той ще удари първи, ако може. Когато разбере, че го превъзхождаш, ще се опита да те убие.

Младият златокос воин остана сякаш незасегнат от предупреждението й.

— Той няма да разбере такова нещо, гадателко на кости.

Тя се сепна и изсъска:

— Смело твърдение. Как можеш да си толкова сигурен?

— Защото — отвърна Риад — вече го разбрах.

Изведнъж всичко се промени. Торент видя как Силхас Руин се отдръпна от спътника си и как ръцете му крадешком посегнаха към дръжките на мечовете.

Олар Етил се изкиска.

— Гадателко на кости — каза Риад и добави към титлата лек поклон, — зная името ти. Зная, че ти си създателката на Ритуала на Телланн. Че без теб цялата воля на Имасс нямаше да е постигнала нищо. Гласът е бил твоят. Ти си взела един народ и си откраднала от тях самата смърт.

— Живял си сред Т’лан Имасс?

Той поклати глава.

— Имасс. Но познавам един, който беше някога Т’лан Имасс. Онрак Прекършения. И познавам жена му, Килава.

— Килава, онази мила кучка. Негова жена ли е вече? Тя за малко не ме унищожи. Добре ли е? Кажи й, че й прощавам. И кажи на Онрак Прекършения от Логрос, че няма да го върна. Животът вече си е негов, сега и завинаги.

— Добре е, че го каза — отвърна Риад. — Защото се бях заклел да не пострадат.

— Риад Елеис, избрах: не съм твой враг и се радвай за това. Ако бях избрала друго, тази твоя дръзка клетва щеше да те е убила.

Той сви рамене.

— Може би между двама ни ти ще надвиеш. Но срещу мен и Килава изходът би могъл да се окаже противоположен.

— Тя близо ли е? Не! Не усещам нищо!

— Тя е най-старата истинска гадателка на кости от всички, Олар Етил. Другите престанаха да растат, след като се отдадоха на Ритуала. А виж и себе си — и за теб е в сила същото. Ти си само онова, което си била някога, и нищо повече. Ако Килава пожелае да остане незасечена, така ще бъде. Ти не владееш този свят, Олар Етил. Отстъпила си тази привилегия отдавна, със своя собствен Ритуал.

Олар Етил се обърна ядосано към Силхас Руин.

— Виждаш ли какво си взел под сянката си? Глупак! Сега най-добре ме помоли за съюз — бързо!

Но Силхас Руин отдръпна ръцете си от оръжията.

— Възможно е да съм го държал близо до себе си по причините, които казваш, Олар Етил, но има и други причини — те се оказват много по-неумолими, колкото повече опознавам този син на Менандори. Ако той наистина ме е надминал, ще му отстъпя първенството между двама ни. Колкото до съюз с теб, честно казано, по-скоро бих преспал с енкар’ал.

Торент се изсмя, колкото за да освободи напрежението и страха, които се усилваха в него, толкова и от представата как този воин преспива с нещо с толкова грозно име като енкар’ал. Звукът за съжаление привлече вниманието на всички.

Риад се обърна към него.

— Воине, задължен ли си на тази гадателка на кости?

Той се намръщи.

— Не бях помислял за това. Вероятно, но не знам каква е монетата, нито стойността й. Аз съм Торент от Оул, но оулите вече ги няма. Вместо това общувам с кокали.

Младият се усмихна, сякаш отговорът неочаквано му допадна.

— Торент от Оул — каза Силхас. — Скърбя за кончината на твоя народ. Паметта за тях сега е в теб. Цени я, но не й позволявай да те унищожи.

— Интересна разлика — отвърна след миг размисъл Торент. — Но съм извън тези неща, защото вече ценя унищожението. Желая да убия убийците си. Желая да отнема живота на онези, които отнеха моя. — Кимна към Олар Етил. — Може би това е монетата между мен и тази немряща вещица.

Скръб помрачи лицето на Руин, но той замълча.

Усмивката на Риад се беше стопила.

— Огледай се тогава, воине. Това е домът, който би направил за своите врагове и за себе си. Харесва ли ти?

— Мисля, че да, Риад Елеис.

Неодобрението и разочарованието на младия мъж от този отговор бяха съвсем явни.

Последва кратко мълчание, след това Олар Етил проговори:

— Дебнал си ни в тази засада, Силхас Руин. Бяха ли думите, които разменихме, всичко, което търсеше, или има още нещо?

— Любопитството ми е задоволено — отвърна Силхас на гадателката на кости. — Но ще ти дам това, като жест, ако искаш, като доказателство, че не желая вражда помежду ни. Два немрящи дракона те търсят. Познавам ги от стари времена. Ще се кланят и раболепничат, и ще се кълнат във вярност. Но в сърцата си са зли.

Олар Етил подуши във въздуха.

— Стори ми се, че усетих… нещо. По пътя ни. Казваш, че ги познаваш, докато аз — не. Намирам го за странно, предвид света, който бе някога общ за двама ни.

— Откогато елейнтите бяха освободени, за да изригнат през Портата и да потърсят нови селения, в които да властват сред разбитите останки на Куралд Емурлан. — Помълча и добави: — Моята среща с тях бе кратка, но жарка. Те са истински чеда на Тиам.

— И все пак пътуват заедно. Защо никой от тях не е предал другия?

— Вярвам, че са близнаци, Олар Етил, излюпени от едно яйце. От всички Елейнт по време на Войните на Сянката те стигнаха най-близо до победа. Това бе последният път, когато стоях до своя брат, последният път, когато той пазеше моя фланг, а аз — неговия. За малко, тогава… — Гласът му заглъхна. — Бяхме щастливи.

Макар Торент да не знаеше нищо за тези Войни на Сянката, нито за другите играчи, участвали в тях, не можеше да не долови скръбта в гласа на Руин и тя го порази дълбоко. „Шибани съжаления. Всички ги имаме, нали? Живей достатъчно дълго и може би само те ни остават, единственото, което пазим живо в умовете си. Духове на бездната, каква ужасна мисъл!“

Но в торбата кокали на Олар Етил нямаше място за сантименталност. Тя се изсмя грубо.

— Щастливи да носите смърт! О, всички вие бяхте такива праведни глупаци по онова време! А сега от теб и братята ти си останал само ти, като трън, който никой не може да извади! Кажи ми за каква велика кауза си се венчал този път, Силхас Руин. Кажи ми за всички достойни за съжаление, но необходими смърти, които трябва да укрепят зловещия ти път! Не си мисли, че няма да те приветствам — нито този смъртен до мен, ако думите му се приемат за верни. Добре си дошъл да сееш хаос, Силхас Руин! Ти и това порочно дете-огън до тебе, и Килава също!

Силхас се намръщи.

— Кажи какво криеш, гадателко на кости.

— Жест за жест, тъй ли? Добре. Ерастас е призовал Древните. Секул Лат, Килмандарос, Маел — а сега и Драконъс — да! Когато се криете толкова добре, отстъпвате досега си до този тръпнещ свят — ставате слепи. Брат ти е мъртъв, Силхас Руин. Драгнипур е прекършен. Драконъс се вихри на воля в този свят, с Тъмата в ръцете му — а какво вижда старата му любовница сега, когато изведнъж отново извръща очи към нас, Силхас? Усети ли вече допира й на челото си? Мислех, че не си. Тя скърби за сина, когото ценеше най-много, мисля. У когото черните пламъци на любовта й горяха най-ярко. Тя пази най-силната си злоба и презрение за…

Опакото на ръката на Торент я шибна през лицето толкова силно, че тя отхвърча и се свлече на земята с тракане на кокали. Той надвисна над нея и чак сега осъзна, че е извадил меча си.

— Злоба ли, вещице? Е, би могла да я познаеш по-добре от всеки друг. Сега си затвори костеливото чене и го дръж затворено.

Черните й хлътнали очи се впиха в неговите като нокти, но той не трепна. „Унищожение ли? Само избягването му ме плаши, мършава вещице.“ Отдръпна се и хвърли поглед към Силхас.

Изглеждаше толкова наранен, че беше чудо, че все още стои на крака. Беше се обгърнал с ръце, присвит и посърнал. Потеклото от очите му оставяше пурпурни дири по хлътналите му страни. Риад, с опустошено от скръб лице, пристъпи към приятеля си, а след това рязко се обърна и тръгна към Олар Етил.

Торент се изпречи на пътя му.

— Не. Не е сега моментът. Утеши приятеля си, Риад. Аз ще я отведа оттук.

Младият мъж трепереше, очите му грееха нажежени от ярост.

— Тя няма да…

— Да ме послуша? Ще. Риад, нападките свършиха…

Той се сепна.

— Нападките. — После кимна. — Да, разбирам. Да.

Кимна отново, а след това се обърна, готов да предложи младежката си сила на изведнъж прекършилия се старец.

„А с това вече превъзхожда и първенството вече е негово. Толкова просто.“ Торент прибра меча в ножницата и се метна на коня си. Хвана юздите, хвърли един последен изпепеляващ поглед към Олар Етил — тя още не беше помръднала — и смуши коня.

По дирята на фургона, на югоизток. Не погледна повече назад, но след малко видя от близкия хълм да се вдига вихрушка прах. Тя беше с него. „Виждам те, вмирисана гнилоч, но дали ще признаеш изобщо, че може би току-що ти спасих жалката торба кокали?“

„Не мисля.“

Слънцето обля със златно жестоко разбитата фасада на каменната кула. Една фигура от злато и бронз стоеше над друга, коленичила и присвита, с ръце на лицето.

Никой от двамата не помръдна дълго след като слънцето залезе и тъмнината завладя небето.

Имаше някога един старец сред баргастите. Беше изкуфял и често навличаше на раменете си опърпана вълча козина и ходеше на четири крака, сякаш най-сетне намерил истинската си същност. Звяр, лишен от дар слово, можеше само да ръмжи и да вие, втурваше се сред лагерните псета и ги гонеше, докато всяко объркано и присвито от страх животно не му се подчини. Опитваше се да прави и други неща, но за Сеток дори споменът за тях бе твърде болезнен и жалък, за да го съживява.

Гигантският степен вълк Баалджаг й напомняше за този старец. Проскубана изгнила кожа, на места провиснала разкъсана на ивици. Неизменно оголени грамадни зъби с цвета на дъб, все едно целият свят заслужава вечната му ненавист. Черните хлътнали очни ями на съществото я измъчваха, сякаш й говореха в красноречиво мълчание: „Аз съм смърт — казваха й. — Аз съм твоята съдба и съдбата на всички живи същества. Аз съм това, което остава. Прогонен от света, оставям ти само това.“

Чудеше се какво ли е сполетяло онзи старец, за да го накара да иска да е вълк. Що за рана, поразила ума му, го бе накарала да загуби целия усет за истинската си същност? И защо нямаше никакво връщане назад, никакво намиране на тази изгубена същност? Умът таеше твърде много тайни. Мозъкът беше торба с истини и тяхната сила, скрита там вътре, бе абсолютна. Изкривиш ли една такава истина в лъжа, и човекът се е превърнал във вълк. Плътта и костите му могат само да го последват, да се напрягат, за да се преобразят. Два крака на четири, човешки зъби във вълчи: нов облик и ново предназначение, които да утвърдят лъжата.

Но не беше задължително такива лъжи да са толкова явни като с онзи старец, нали? Същността ти можеше да се загуби по по-деликатни начини, нали? „Днес съм тази личност. Утре съм друга. Виждаш ли истините за мен? Нито една не е вързана. Не съм обвързана с нито една отделна своя същност, а се разгръщам в множество същности. Прави ли ме това болна? Прекършена?“

„Това ли е причината да не мога да намеря мир?“

Близначките крачеха на пет крачки пред нея. Бяха едно, разцепено на две. Кръгли личица с остри очи, надничащи в огледалото, където не може да се скрие нищо. Истините могат да се огъват, но не и да се изкривяват.

„Последвах доброволно Ток Анастер, макар да негодувах за това. Имам си своята пристрастеност и тя се нарича неудовлетворение. Всеки път, щом се върне, всички плащат. Кафал, аз те разочаровах. Изплаках провала си във вярата — принудих те да избягаш от мен. Къде си сега, мой жрецо с кроткия поглед?“

Мъртвите очи на Баалджаг непрекъснато се впиваха в нея. А тя едва се тътреше зад близначките. Мускулите на ръцете й горяха от тежестта на момчето. Щеше да се наложи отново да го остави да върви само, а това щеше да забави скоростта им до пълзене. Всички бяха гладни — дори един немрящ вълк не можеше да намери кой знае какво за лов тук. Изсъхналите треви на степта отдавна бяха останали зад тях. Пръстта бе отстъпила на камъни и спечена глина. Тук-там в земята се бяха вкопчили трънливи храсти, най-вече стърчаха от гнезда кактуси. Изсъхнали водни корита оголваха парчета плавей, повечето не по-големи от костите на ръцете й. Но от време на време се натъкваха на нещо много по-голямо, дълго и дебело като крак, и макар да не можеше да е сигурна, струваше й се, че по парчетата има следи от обработка. Пробити дупки, големи колкото да пъхнеш палеца си в тях — макар че това можеше да ти спечели ухапване от паяк или ужилване от скорпион, — и смътните люспести белези от ударите на тесла. Но никой от тези древни потоци не можеше да е бил достъпен за лодка, нито дори кану, да не говорим за сал. Изобщо не можеше да си ги обясни.

На хоризонта на север се виждаха смътни подобия на каменни кули, като проядени планини. Безпокояха я все едно, че я предупреждаваха за нещо. „Ти си в земя, която не ти дава нищо. Ще те погълне и гладът й е ненаситен.“

Бяха направили ужасна грешка. Не, тя я беше направила. „Той ни водеше на изток, тъй че ще тръгнем на изток. Защо ни водеше в тази посока? Стейви, нямам представа.“

„Но ето една истина, която намерих в себе си. Цялото онова неудовлетворение. Не е към Ток. Вече не. То е с мен. Неспособността ми да намеря мир, да му се доверя, щом го намеря, и да се опра на него.“

„Тази пристрастеност се самоподхранва. Може би е неизлечима.“

Още едно изровено дере напред — не… Сеток присви очи. Следи от колелета и от конски копита. Диря. Близначките бяха видели същото, защото изведнъж затичаха напред, спряха и я заоглеждаха. Не чу думите им, но и двете се обърнаха, щом се приближи, и тя видя на лицата им усилваща се решимост.

Сторий посочи.

— Върви натам. Върви натам, Сеток.

— Значи и ние — добави Стейви.

Югоизток, но напред завиваше, видя тя. „Изток. Какво има там? Какво се очаква да намерим?“

— Балабалабалабала — извика момчето и силният му глас до ухото й я стресна.

Баалджаг притича и задуши дирята. „Сигурно е само инстинкт. Дори носът му не работи на проклетото същество… нали? А може би надушва други неща. Живот или нещо друго.“

Близначетата тръгнаха по дирята и грамадният звяр ги последва. Момченцето се заизвива в ръцете й и тя го пусна долу. То затича след сестрите си.

„Голяма водачка съм, няма що.“

На завоя видя следи от хлъзгане — колелата на фургона бяха поднесли и задрали в земята. Тук конските копита се бяха вдълбали по-дълбоко. Но не можа да види препятствие, наложило тази маневра. Пътят напред продължаваше прав около стотина крачки, след което отново свърна на юг, за да извие след това отново на изток, а после — на североизток.

— Те не управляват — изсумтя Сеток. — Тръгнали са накъдето ги теглят конете. Това е безсмислено…

Стейви се обърна и викна:

— Не ни интересува накъде отиват! Все едно е!

— Но как могат да ни помогнат, като не могат да помогнат на себе си? — попита Сеток.

— Какво му е различното?

„Проклетото зло хлапе е право.“

— Погледнете дирите — карали са безумно бързо. Как очаквате изобщо да ги настигнем?

— Защото конете се уморяват.

Тръгнаха отново по безцелната диря, с цел. „Точно като отрастването.“

Камъните хрущяха под краката им, усилващият се зной караше храстите да пукат. Бяха обезводнени. Сеток усещаше месото на гущерите, които бяха изяли тази сутрин, сухо и горчиво в стомаха си. Нямаше нито един облак в небето, за да им предложи поне миг отдих. Не можеше да си спомни кога за последен път беше видяла птица.

Мина пладне и следобедът се проточи апатичен като пустошта, проснала се във всички посоки. Дирята най-сетне се беше изпънала право на изток. Дори близначките бяха забавили крачка. Сенките им се бяха завъртели и се издължаваха. Изведнъж Сторий извика нещо и посочи.

Самотен кон. На двеста крачки южно от дирята. Останки от сбруя висяха от главата му. Стоеше на слабите си крака, душеше безжизнената земя и абаносовите му хълбоци бяха побелели от засъхнала пяна.

Сеток се поколеба, после каза:

— Задръжте Баалджаг тук. Искам да видя дали ще мога да го хвана.

Този път поне близначките не възразиха.

Животното беше с извърната глава, но усети някакъв шум или миризма, докато Сеток беше все още на сто крачки от него, и се извърна да я погледне. Очите му бяха странни, забеляза тя — сякаш бяха потънали в нещо едновременно мъртвешки бледо и тъмно. Но поне не побягна.

„Призрачни вълци, стойте далече от мен. Това животно ни трябва.“

Започна да се приближава предпазливо.

Конят я наблюдаваше. Беше ял кактус, видя тя, в муцуната му се бяха забили десетки бодли и капеше кръв.

„Гладен е. Изнемощял от глад.“ Заговори му с тих, утешителен тон:

— Откога си тук, приятелю? Съвсем самичък, спътниците ти ги няма. Приемаш ли компанията ни? Сигурен съм, че ти харесва. Колкото до тези бодли, ще направим нещо за това. Обещавам ти.

А след това се оказа достатъчно близо, за да се пресегне и да го докосне. Но очите му я спряха. Не бяха на кон. Изглеждаха… демонски.

„Ял е кактус — но колко?“ Погледна към земята. „О, духове на бездната! Ако всичко това сега е в стомаха ти, изпаднал си в голяма беда.“ Личеше ли му, че го боли? Откъде можеше да разбере? Явно беше уморен, да, но дишаше ритмично и дълбоко и потрепваше любопитно с уши, сякаш и той на свой ред я оглеждаше. Най-после Сеток бавно протегна лявата си ръка, хвана протритите кожени ремъци и ги нави около китката си. Животното вдигна глава, сякаш се канеше да я бутне с наранената си муцуна. Сеток предпазливо хвана с пръсти един бодил. Дръпна рязко. Конят трепна и нищо повече. Тя въздъхна и започна да ги вади.

Ако оближеше кръвта от бодлите? Какво щеше да си помисли животното за това? Реши да не опитва. „О, но колко ужасно ми се иска да оближа кръвта. Устата ми копнее за този вкус. Надушвам топлия й живец.“

„Старче, дай ми вълчата си кожа.“

Махна и последния трън и опря длан на изпъкналото чело.

— По-добре ли е? Надявам се, приятел.

— Милост — чу се тънък глас с акцента на търговската реч. — Забравил бях за това.

Сеток заобиколи коня и видя проснат в небрежна поза върху коравата земя труп. За миг затаи дъх.

— Ток?

— Кой? Не. Но го видях веднъж. Странни очи.

— Нищо мъртво ли не заобикаля това място? — попита намръщено Сеток. Страхът й отстъпваше място на гнева.

— Не знам, но можеш ли изобщо да си представиш страданието, което изпитват хора като мен, когато срещнат такива като теб? Млада, жизнена, с толкова ясни и блеснали очи. Караш ме да се чувствам окаяник.

Сеток обърна коня.

— Чакай! Помогни ми да стана — закачил съм се за нещо. Нищо против нямам да съм окаяник, стига да има с кого да си говоря. Да си окаяник без никой, с когото да си говориш, е много по-лошо.

„Нима?“ Сеток се приближи. Огледа трупа.

— Набучил си се на някакъв кол.

— Кол? Спица имаш предвид. Това го обяснява.

— Нима?

— Е, не. Нещата се объркаха. Мисля, че лежа на парче от колелото, а другата част на спицата е забита дълбоко в земята. Така става, като вдигнеш една карета високо и после я пуснеш долу. Чудя се дали конете имат много памет. Сигурно не, иначе този щеше все още да бяга. Е, красиво дете, ще ми помогнеш ли?

Тя се пресегна.

— Хайде, хвани се за ръката ми — това поне ще можеш ли? Добре, сега се дръж здраво, докато се опитам да те измъкна.

Оказа се по-лесно, отколкото очакваше. „Кожа и кости не тежат много, нали?“

— Името ми е Картографа — каза трупът, докато се опитваше безуспешно да изтупа прахта от дрипите си.

— Сеток.

— Много се радвам, че се запознахме.

— Мислех, че те накарах да се чувстваш нещастен.

— Зарадван в нещастието.

— Ще си съвсем на място — изсумтя тя. — Ела с мен.

— Чудесно. Къде отиваме?

— Вървим след каретата ви. Кажи ми, всички ли в нея са мъртви като тебе?

Картографа като че ли помисли над въпроса, след което каза:

— Вероятно. Но хайде да го разберем, а?

Децата на Онос Т’уулан и Хетан като че ли не се впечатлиха от появата на още един оживял труп. Когато видя Баалджаг, Картографа спря и се втренчи в него, но не каза нищо.

Сеток яхна коня и намести момченцето пред себе си.

Близначките закрачиха отново по дирята. Баалджаг вървеше до тях.

— Знаеш ли, че мъртвите продължават да сънуват? — каза Картографа, докато се тътреше до коня.

— Не — отвърна Сеток. — Не знаех.

— Понякога сънувам, че едно куче ще ме намери.

— Куче?

— Да. Голямо като това.

— Е, изглежда, сънят ти се сбъдна.

— Надявам се да не е.

— Защо?

— Защото в съня ми кучето ме погребва.

Тя си помисли отново за Баалджаг, как беше изпълзял от земята, и се усмихна.

— Не мисля, че трябва да се тревожиш за това. Не и с това куче, Картографе.

— Дано да си права. Имам един въпрос обаче.

Тя въздъхна. „Труп, който не млъква.“

— Казвай.

— Къде сме?

— В Пустинните земи.

— А, това го обяснява тогава.

— Какво обяснява?

— Ами, цялата тази… пустинност.

— Чувал ли си изобщо за Пустинните земи, Картографе?

— Не.

— Тогава нека аз да те попитам нещо. Откъде дойде вашата карета и как така дори не знаеш за земята, през която пътувате?

— Предвид името ми, наистина е жалко, че знам толкова малко. Разбира се, тази земя някога е била затворено море, но човек би могъл да каже това за безброй пресъхнали басейни на много континенти. Тъй че едва ли минава за чудесно потвърждение за професията ми. Уви, откакто умрях, бях принуден коренно да преоценя всичките си най-ценни представи.

— Ще отговориш ли изобщо на въпроса ми?

— Пристигането ни беше внезапно, но майстор Квел прецени, че е благоприятно. Клиентът изрази задоволство и всъщност немалко изумление. Далеч по-добре в тази окаяна земя, отколкото селението в един прокълнат меч. Едва ли бих оспорил това, нали? Като знаем какви са картите и прочие. Естествено, беше неизбежно да изоставим охраната. А, виж напред. Обилно доказателство за това.

Самата диря като че ли изчезна на протежение от петнайсет-двайсет крачки. След тях имаше разпръснати отломки, включително полуос.

Изгубен кон и изгубено колело зад тях, полуос тук — как изобщо бе успяло онова нещо да продължи да върви? „И какво е правело в онази празнина? Летяло ли е?“

— Духове на бездната, Картографе…

От гърба на коня успя да види нещо напред. Дневната светлина гаснеше, но все пак…

— Виждам я.

Още две отсечки без дири, а когато отново се появиха, наоколо лежаха разпръснати всевъзможни части от огромен впряг. Видя голямо парче боядисано дърво, вероятно от покрива, с големи жлебове, врязани в него, сякаш нечия огромна ръка беше драла каретата на късове. Малко по-нататък лежеше кривната на една страна самата карета или онова, което бе останало от нея. От двете страни лежаха подути тела на мъртви коне.

— Картографе…

— Удари ни от небето — отвърна трупът. — Дракон ли беше? Със сигурност не. Енкар’ал? Кой енкар’ал би могъл толкова дръзко да вдигне от земята цяла карета с всичките й коне? Не, не може да е енкар’ал. Имай предвид, бях свидетел само на първото нападение — кажи ми, Сеток, виждаш ли някого?

— Още не — отвърна тя. — Стейви! Сторий! Стойте там. — Вдигна момчето и го смъкна на земята. — Ще препусна напред. Знам, че се стъмва, но наблюдавайте небето — има нещо там горе.

„Някъде. Дано да не е близо.“

Конят под нея беше уплашен, не искаше да се доближи до впряга, но тя го подкара насила.

Събратята му бяха разкъсани, с натрошени кокали, липсваха късове плът. Навсякъде се виждаха същите тънки, но дълбоки ивици. Нокти. Огромни и убийствено остри.

После намери първия труп на човек. Беше увил юздите около китките си и двете му ръце бяха ужасно изкълчени, почти изтръгнати от раменете. Нещо беше посякло през главата му диагонално — отгоре, прецени тя, през металния шлем, през носа и под челюстта — и го бе оставило с половин лице. Малко зад него имаше друг мъж, обезглавен — не видя главата му наблизо.

Спря коня на няколко крачки от унищожения впряг. Каретата беше огромна, с шест колела, сигурно тежеше колкото юрта на клан с цялото семейство, натикано вътре. Нападателят систематично я беше разбивал от едната страна, сякаш беше напирал да проникне вътре. Кръв бе зацапала зейналата дупка, която беше оставил.

Сеток се изкатери и надникна вътре. Никой. Но на едната страна, която сега беше подът, имаше някаква купчина, лъщеше влажна в полутъмното. Тя изчака, докато очите й се пригодят. След това се отдръпна с отвращение. Вътрешности. Пътник, изкормен вътре. Къде беше останалото от нещастната жертва? Качи се на фургона и огледа наоколо.

Ето там. Половината от него. Горната половина.

А след това видя дири. Земята беше надраскана от тътрещи се крака, три или четири дири, които се сливаха в по-широка, водеща на изток. „Оцелели. Но трябва да са бягали, иначе щяха да направят нещо повече за мъртвите си. Все пак няколко са успели… за известно време поне.“

Слезе от каретата и яхна коня.

— Съжалявам, приятелю, но ти май си последният. — Обърна го и препусна към другите.

— Колко са телата? — попита я Картографа.

— Три със сигурност. Навън водят следи.

— Три?

— Толкова видях. Две на земята, едно в каретата — или по-скоро парчета от него, останали в каретата.

— Човек? Човек в каретата?

— Да.

— Олеле. Това вече наистина е лошо.

Отидоха при отломките. Картографа заставаше до всяка жертва, поклащаше глава и промърморваше нещо, може би молитва — Сеток не беше толкова близо, че да чуе думите му.

— Изпаднал съм във вътрешно противоречие — заговори той, когато се върна при нея. — От една страна, съжалявам, че не бях тук, за да видя ужасния сблъсък, да видя Смъртния меч на Трейк наистина съживен. Да видя гнева на трелл, кипнал от дълбините на душата му. От друга страна, да видя грозната смърт на хора, които бях опознал като приятели, щеше да е ужасно. Колкото и да ми е тъжно да го кажа, има моменти, когато получаването на това, което си искал, носи само объркване. Още по-лошо е, когато просто не знаеш какво искаш. Човек би си помислил, че смъртта ще премахне такива терзания. Де да можеше.

— По тази диря има кръв — каза Сеток.

— Де да можеше да ме изненада. Все пак трябва да са успели с отвличането на демона, което само по себе си е изключителен подвиг.

— Преди колко време се е случило всичко това?

— Не много отдавна. Лежах на земята от сутринта. Предполагам, че ще ги намерим по…

— Вече ги намерихме — прекъсна го тя. — Вдигнали са бивак.

В полумрака напред вече виждаше смътния блясък на огън, а ето, че около него се заизправяха фигури, обърнаха се и се загледаха към тях. Слънцето почти бе залязло зад Сеток и спътниците й, тъй че тя знаеше, че странниците не виждат нещо повече от силуети. Вдигна ръка за поздрав и подкара коня напред.

Две от фигурите бяха внушителни: единият широк и див, кожата му с цвета на тъмен махагон, черната му сплетена коса провиснала на мазни плитки. Държеше боздуган. Другият беше по-висок, кожата му татуирана на тигрови шарки, а когато Сеток се приближи, видя котешките черти на лицето му, включително кехлибарените очи, разцепени от вертикални зеници. Двата меча с тежки остриета в ръцете му подхождаха на зловещите шарки по кожата му.

Имаше още трима, две жени и един висок млад мъж с конска челюст, дълговрат, със зацапана с кръв коса. Високото му чело беше намръщено, изпъкнало над тъмните гневни очи. Стоеше малко встрани от останалите.

Погледът на Сеток се върна на двете жени. И двете ниски и пълнички, и двете не много по-големи от самата нея. Но очите им изглеждаха състарени: тъжни и изпълнени с потрес.

Други двама оцелели лежаха до огъня, заспали или в несвяст.

Дивият мъж заговори пръв — обърна се към Картографа на непознат за Сеток език. Немрящият му отвърна на същата реч, а след това се обърна към Сеток.

— Маппо Рънт ви посреща с предупреждение. Тях ги преследват.

— Знам — отвърна тя. — Картографе, ти, изглежда, имаш дарба с езиците…

— Дар на Гуглата, заради задачите, които ми възложи. Маппо се обръща към мен на диалект на дару, търговско наречие. Прави го, за да могат спътниците му да разбират думите му, тъй като са дженабакъзци, а той не е.

— Какъв е тогава?

— Трелл, Сеток…

— А онзи с шарките — що за същество е той?

— Смъртният меч на Трейк…

— Какво значи това?

— А. Трейк е Тигърът на Лятото, чужд бог. Грънтъл е избраното смъртно оръжие на бога.

Онзи, когото Картографа нарече Грънтъл, заговори — зловещите му очи се бяха впили в Сеток. Тя забеляза, че не е прибрал мечовете си, докато треллът бе отпуснал боздугана.

— Сеток — рече Картографа, след като Грънтъл най-сетне приключи, — Смъртният меч те назовава дестраянт на Фандърей и Тогг, Вълците на Зимата. В известен смисъл двамата сте си близки. Слуги на войната. При все това, въпреки че Трейк може би гледа на твоите Богиня и Бог като на смъртни врагове, Грънтъл не те приема така. Всъщност той казва, че не уважава своя бог, нито е доволен от това свое… ъъ, нарича го проклятие. Ето защо си добре дошла и не бива да се страхуваш от него. Съответно — добави Картографа, — ако искаш насилие, той ще се подчини на желанието ти.

Сърцето й заби по-силно. Устата й изведнъж пресъхна. „Дестраянт. Не чух ли тази дума преди? Не ме ли нарече Ток така? Или беше някой друг?“

— Не искам насилие — заяви тя.

Когато Картографа предаде отговора й, Грънтъл погледна към застаналия между близначките немрящ вълк — настръхналият гръб на Баалджаг не можеше да се сбърка с нищо — и за миг оголи впечатляващи тигрови зъби, преди да прибере оръжията си. А след това замръзна, понеже братчето на близначките затопурка напред, право към него.

— Клавклавклавклав!

Сеток видя как треллът се сепна, обърна се и огледа момчето, което вече стоеше пред Грънтъл, разперило ръце.

— Иска да го вдигне — каза Сеток.

— Сигурен съм, че Грънтъл разбира това — отвърна Картографа. — Изключително безстрашно дете. Думата, която търси, е имасска. Не мислех, че такива неща изобщо съществуват. Имасски деца, искам да кажа.

Грънтъл сграбчи момченцето и го вдигна високо, а то запищя от радост и изпълни нощния въздух със смях.

Сеток чу тихото ръмжене на Баалджаг и се обърна. Въпреки че немрящият звяр не беше помръднал, черните ями на очите му се бяха впили — доколкото можеше да се определи — в Смъртния меч и детето в ръцете му.

— Това, че са те убили веднъж, не ти ли стига? — попита тя гигантския вълк. — Палето няма нужда от помощ.

Близначките пристъпиха боязливо към Сеток и тя се смъкна от коня и ги успокои:

— Всичко е наред.

— Мама казваше, че котките са само зъби и нокти без мозъци — каза Сторий. Посочи Грънтъл. — Изглежда, сякаш майка му е спала с котка.

— Брат ви не го е страх.

— Твърде глупав е, за да се уплаши — рече Стейви.

— Тези тук са отбили небесен демон, но не са го убили, иначе щяхме да намерим трупа му. С тях ли ще сме в по-голяма безопасност, или без тях?

— Съжалявам, че Ток не е тук.

— И аз, Сторий.

— Къде отиват все пак? В Пустинните земи няма нищо.

Сеток сви рамене.

— И аз не знам. Но все ще разберем.

Двете жени се бяха навели над ранените. Високият млад мъж стоеше отстрани. Изглеждаше възбуден и Сеток попита Картографа:

— Какво му е на онзи?

— Казвали са ми, че е лошо да се гледа на Боул от Нередовните на Мот с презрение. Емби е ядосан и този яд бавно ще угасне. Брат му е жестоко ранен, почти смъртоносно всъщност.

— Грънтъл или Маппо обвинява за това?

— Едва ли. О, доколкото разбирам, двамата, които спомена, са се били мъжки срещу небесния демон — Смъртният меч определено е създаден за такива сблъсъци. Но нито Грънтъл, нито Маппо са успели да го прогонят. Боул презират такива неща като демони и прочие. И щом гневът им се събуди, се оказват гибелни срещу такива врагове. Прешъс Тимбъл го нарича треска. Но майстор Квел допускаше, че самите Боул са чеда на магия, може би объркано творение на Джагът. Би ли могло това да обясни особената ненавист, която Боул изпитват към Джагът? Вероятно. Все едно, Емби и Юла Боул са накарали демона да побегне. Но утайката от този гняв остава в Емби, което предполага, че той поддържа готовността си в случай, че демонът прояви глупостта да се върне.

Сеток изгледа мъжа с подновено любопитство и немалко неверие. „Какво му е направил, ухапал го е с конските си зъби?“

Картографа продължи:

— Ти спомена Ток. Всички тук го познавахме. Всъщност тъкмо Ток ни изведе от селението на Драгнипур. А колкото до Грънтъл, той веднъж се напил с Ток Анастер — трябва да е било преди самия Ток да го убият, предполага се.

Близначките слушаха всичко това и Сеток забеляза облекчението в очите им. „Още приятели на Ток. Добре ли е това, момичета?“ Май щеше да свърши работа.

— Катрографе, а какво е дестраянт?

— Ами… Дестраянт е човек, който е избран от всички смъртни да носи кожата на бог.

— К… кожата?

— Твърде поетично ли звучи? Чакай да помисля. Вгледай се в очите на хиляда жреци. Ако между тези хиляда има дестраянт, ще го намериш, него или нея. Истината е в очите им, защото като се вгледаш в тези очи, ще се окаже, че гледаш в очите на самия бог.

— Ток има вълче око.

— Защото е Глашатаят на Войната.

Титлата я смрази.

— Тогава защо и другото му око не е вълче?

— Човешко е, сигурен съм.

— Точно. Защо?

Картографа направи грешката да се почеше по темето, от което по ноктите му остана ивица сбръчкана кожа. Той тръсна ръка и парчето се отвя в тъмното.

— Ами, защото, предполагам, хората са истинските глашатаи на войната, не мислиш ли?

— Може би. — Но не беше толкова сигурна. — Ток ни водеше на изток. Ако той е Глашатаят на Войната, както казваш, тогава…

Картографа кимна.

— И аз така мисля, Сеток. Водил те е към място и време, където ще си необходима.

„Дестраянт на Вълците на Зимата. Боговете на войната.“ Погледна Баалджаг, застанал зад кръга светлина от огъня. Гибелно опасен, с вечно оголените огромни зъби и вечно празните очи.

„Кожата на войната.“

„И аз трябва да я нося.“

Погледът й се отклони към Грънтъл.

— Картографе.

— Да?

— Той каза, че не уважава своя бог. Каза, че нарича това, което е, проклятие.

— Така е.

— Трябва да поговоря с него.

— Разбира се, Сеток.

Смъртният меч беше седнал до огъня и подрусваше момченцето на коляното си. Ярко изпъкващите татуировки необяснимо как бяха избледнели, изчезнали бяха и тигровите черти. Ако не се брояха очите, мъжът вече изглеждаше почти човешки. На лицето му се бе изписала кротка радост.

„Как щеше да обясни Онос Т’уулан това? При тези ли ни водеше, Ток?“

Тя въздъхна. „Кожата на войната. Вълците искат да я нося.“

„Но аз не искам.“

— Заведи ме при него, моля те.

Маппо гледаше приседналата срещу Грънтъл млада жена. Картографа им превеждаше. Несъмнено имаха много неща за обсъждане. Предстоеше неизбежна война, сблъсък на отчаяни смъртни — и може би отчаяни богове. „А Икариум? Стари приятелю, не трябва да има място за теб в това, което иде. Ако хиляди загинат ненужно от твоята ръка, кой гибелен баланс ще наклони това? До каква ужасна съдба ще доведе? Не. Трябва да те намеря. Да те отведа. Твърде много смърт пося вече по пътя си.“

Чу измъчена въздишка вляво от себе си. Извърна се към легналата на походното одеяло жена.

— Ще живееш, Фейнт.

— Но… но…

— Не успя да стигнеш до него навреме. Иначе ти щеше да си мъртва вместо майстор Квел.

Тя вдигна ръка и очегърта засъхналата по ъгълчетата на устата й кръв.

— По-добре за теб, ако бях. Сега сме в безизходица.

Можеше да отговори: „Но вече сме толкова близо. Усещам го — почти сме стигнали.“ Но тази мисъл беше егоистична. Докарването му беше само половината задача. Тези нещастни акционери трябваше да се върнат у дома, а бяха загубили единствения човек, способен да го постигне. Тъй че нямаше какво да й отвърне.

— Дробовете ме болят.

— Че’Малле те удари, ноктите му раздраха дълбоко. Направих ти почти триста шева, от дясното рамо надолу под гръдния кош и наляво.

Тя като че ли помисли малко и отрони:

— Значи няма да видим повече подскачащите цици на Фейнт.

— Не си ги загубила, ако от това те е страх. Пак ще, м-м, подскачат, макар и малко неравномерно може би.

— Значи боговете наистина съществуват. Слушай. Прешъс Тимбъл… жива ли е?

— Да.

— Значи имаме шанс.

Маппо трепна.

— Тя е млада, Фейнт. Необучена…

— Има шанс — настоя Фейнт. — Кълна се в черните зърна на Беру, ужасно боли.

— Ще опита с цяра, след малко — каза Маппо. — Почти цялата й сила свърши, за да опази Юла жив.

Фейнт изохка, после каза:

— Чувството за вина го прави това.

Маппо кимна. Братята Боул бяха последвали Прешъс Тимбъл в Гилдията, а тя се беше включила по прищявка или, по-вероятно, за да види докъде ще стигнат двамата й кандидат-любовници в преследването й. Когато любовта се превърне в игра, пострадват хора и Прешъс Тимбъл най-сетне бе започнала да разбира тази истина. „Твърде далече ги отведе, нали?“

Но пък без братята Боул никой от тях нямаше да е жив сега. На Маппо все още му беше трудно да повярва, че юмруците на смъртен могат да са толкова страшно оръжие. Юла и Емби Боул просто се бяха хвърлили срещу крилатия Че’Малле и грамадните им кокалести юмруци бяха удряли с повече сила от боздугана на самия Маппо. Чул беше кости да пращят под ударите, чул беше болезненото пъшкане на Че’Малле. Когато замахна, беше в отчаяна самозащита, в сляпа паника да се изтръгне от настървените си нападатели. Ноктите на съществото, дълги като ятагани на Семк, се бяха забили в гърба на Юла и четирите върха изригнаха от гърдите му. И докато то го хвърляше настрани, юмруците на Емби бяха намерили гърлото му. Удари, които можеха да прекършат врата на кон. Оказаха се достатъчно опасни, за да принудят Че’Малле да излети във въздуха с грохот на криле.

Грънтъл, който, изглежда, беше първоначалната цел на Че’Малле — отнесен при първото нападение и сметнат за мъртъв от другите — се беше върнал в този момент като привидение, погълнато от яростта на своя бог. Преобразен в гигантски тигър, странно замъглен и едва видим, освен нишките на татуировката, които се гърчеха по кожата му като черни пламъци, той беше скочил във въздуха, за да смъкне Че’Малле на земята. Но съществото му се изплъзна и с тежки удари на крилете отлетя. Избяга.

След това — след като гневът му се уталожи и човешкият му облик се върна донякъде — Грънтъл каза, че първата му битка със съществото станала на хиляда разтега над Пустинните земи и че след като Че’Малле не успяло да го убие, просто го пуснало на земята. Грънтъл се преобразил във формата си на соултейкън във въздуха. Сега се оплакваше от натъртени стави, но Маппо знаеше, че такова падане е трябвало да го убие. „Трейк се е намесил тук. Никакво друго възможно обяснение няма.“

Отново си помисли за ужасяващото същество и за пореден път се увери, че наистина е някаква порода К’Чаин Че’Малле, макар и да не беше виждал такава, нито беше чувал за нея от по-запознатите с древната раса. Беше дваж по-високо от Ловец К’елл, макар и по-мършаво. Размахът на крилете му бе колкото на средно голям Елейнт, но докато при драконите тези крила служеха да подсилват скоростта и да насочват движенията им във въздуха — огромната тежест на дракона всъщност се носеше от магия, — при това Че’Малле цялото издигане се осигуряваше от крилете. А тежестта му бе нищожна спрямо тази на Елейнт. „Богове, колко бързо беше. И такава сила!“ Във втората си атака, след като Грънтъл бе изчезнал, Че’Малле просто беше вдигнало целия впряг във въздуха, с конете и всичко. Ако каретата не беше се прекършила в хватката му, звярът щеше да ги отнесе всички нагоре, достатъчно високо, та падането да е фатално. Просто и ефикасно. Че’Малле бе опитало тази тактика няколко пъти, преди най-сетне да се спусне за бой.

За негово съжаление.

„А и за наше, трябва да се признае.“ Глано Тарп беше мъртъв. Също и Реканто Илк. И майстор Квел, разбира се. Когато Маппо се добра до каретата, за да измъкне Прешъс Тимбъл, тя бе изпаднала в истерия — Квел се беше изпречил между нея и нападащото Че’Малле и то просто го бе изкормило. Ако двамата Боул не му бяха скочили в гръб, щеше да убие и нея. Маппо още носеше рани по дланите и китките си от слепия й ужас.

Впрягът бе толкова пострадал, че не можеше да се поправи. Не им беше останал никакъв избор, освен да продължат пеш.

„Все пак мисля, че Боул е ранен сериозно.“

„Това Че’Малле не чакаше нас. Нападението му беше случайно — какво друго можеше да е? Не, други задачи го чакаха. Доколкото знам, може и то да преследва Икариум. Не ми се мисли за тази ужасна възможност. Все едно, дано да е решило, че сме твърде сериозна неприятност, и да не ни закача повече.“

Очите му се спряха на боздугана на земята до него. Беше успял да нанесе един як удар по Че’Малле, достатъчен, за да го накара да се олюлее. Боздуганът все едно се беше натресъл в железен обелиск. Раменете още го боляха.

— Кои са тези странници? — попита Фейнт.

Маппо въздъхна.

— Не съм сигурен. С тях има немрящ ай.

— Какво?

— Древен вълк, от века на Имасс. Потомството им бе събрано, за да се сътворят Хрътките на Сянката… но не Хрътките на Мрака. За тях беше потомството на порода степна мечка. Ти’нат окрал на езика на Бентракт Имасс.

— Немрящ вълк?

— Моля? О, да, наричан ай приживе. А сега? Може би мает ай, сиреч гниещ или в развала. Или може да се нарече от ай, предвид състоянието му на скелет. Колкото до мен, предпочитам Т’ай — прекършен ай сиреч…

— Маппо, всъщност не ме интересува как го наричаш. Съществото е немрящ вълк, нещо, което ще прави компания на Картографа — той се върна, нали? Сигурна съм, че го чух…

— Да. Той ги доведе при нас и сега превежда.

— Не говорят дару? Варвари.

— И все пак две от тях — близначките — имат кръв на дару. Почти съм сигурен в това. Момчето, което се е вкопчило в Грънтъл, в него има от Имасс. Повече от половината според мен. Следователно или майка му, или баща му вероятно е бил баргаст. Водачката им — казва се Сеток, а Грънтъл я провъзгласи за дестраянт на Вълците — ми напомня за канийка, макар че не е. Някои сцени, изрисувани в най-старите гробници на северния бряг на Седемте града, показват хора точно с нейната външност, от времето преди племената да дойдат от пустинята.

— Опитваш се да ме задържиш будна, нали?

— Ти си падна на главата, Фейнт. И известно време говореше на най-различни езици.

— Какво съм правила?

— Ами, говореше на смесица от езици, шестнайсет, които успях да различа, и още няколко, които не можах. Необичайна проява, Фейнт. Има един учен, който твърди, че дълбоко в умовете си всички ние притежаваме всеки език и че съществува потенциал за може би десет хиляди езици. Щеше да се зарадва, ако можеше да види постижението ти. А има и един дистигиер, дисектор на човешки трупове, живее в Ерлитан, който твърди, че мозъкът не е нищо повече от гъста маса заплетени вериги. Повечето брънки са запоени, но някои не са. Някои може да се отворят и да се наместят отново. Всяко по-сериозно увреждане на главата, твърди той, може да доведе до прекъсване на брънка, което обикновено се оказва трайно. А в редки случаи се създава нова брънка. Вериги, Фейнт, натъпкани в черепа ни.

— Само дето не приличат на вериги, нали?

— Да, уви, не приличат. Това е проклятието на всяка теория, откъсната от физическото наблюдение. Разбира се, Икариум щеше да възрази, че не бива винаги да проверяваме една теория единствено на базата на практическото наблюдение. Понякога, би казал той, теорията трябва да се тълкува по-поетично, като метафора може би.

— Имам една метафора за теб, Маппо.

— О?

— Жена лежи на земята, с разбълникан мозък, и слуша как един космат трелл с бивни обсъжда възможните тълкувания на една теория. Какво означава това?

— Не знам, но каквото и да е, съмнявам се, че би могло да се квалифицира като метафора.

— Сигурна съм, че си прав, след като дори не знам какво е метафора, честно. Дай да пробваме така. Жената слуша всичко това, но знае, че мозъкът й е разбълникан и разстроен. Колко обаче? Толкова ли е разстроен, че тя наистина вярва, че слуша как един космат трелл бълва философия?

— А, може би тавтология тогава. Или някакъв друг вид недоказуемо доказателство. Но пък, от друга страна, би могло да е нещо съвсем друго. Макар и да изпадам във философско настроение понякога, не твърдя, че съм философ. Отликата е важна, убеден съм.

— Ако наистина искаш да ме задържиш будна, Маппо, намери нова тема.

— Наистина ли вярваш, че Прешъс Тимбъл е способна да ви върне в Даруджистан?

— Ако не е, значи сме заклещени тук и е време да започнем да учим местния език от Сеток. Но и тя не може да е тукашна, нали? Тази земя е опустошена. Квел твърдеше, че е изразходена. Изтощена. Никой не може да живее тук.

— Кройката на облеклото на Сеток е баргастка — каза Маппо и се почеса по наболата четина. — А след като момчето има, мисля, баргастка кръв… — Повиши глас и извика на Сеток на баргастки: — На този език разбираме ли се, дестраянт Сеток?

При този въпрос и четиримата новодошли извърнаха погледи към него. А Сеток отвърна:

— Изглежда, че да.

— Добро предположение — отрони Фейнт.

— Наблюдение и теория — отвърна Маппо. — Сега си почивай. Мисля да чуя историята на странниците. Ще се върна след малко.

— Нямам търпение — измърмори Фейнт.

— Щом нито едно решение не върши работа — подхвана Щит-наковалня Танакалаян, — тогава какво ни остава? Трябва да продължим по пътя, който винаги сме познавали, докато ни се предложи някаква алтернатива.

Погледът му се задържа на бавно приближаващия се ескорт на кралица Абрастал. Конете препускаха в лек тръс по неравния терен, дългите знамена над ездачите плющяха като нанизани на прътите птици.

Смъртен меч Кругава до него се намести на седлото сред скърцане на кожа и дрънчене на желязо.

— Отсъствието терзае. Зее в хълбока ни, сър.

— Тогава изберете някого, Смъртен меч. И да се приключи.

Лицето й помръкна под ръба на шлема.

— Сериозно ли ме съветвате за това, Щит-наковалня? Толкова ли съм отчаяна, че да проявя небрежност? Трябва ли да преглътна неудовлетворението си? Правила съм го вече веднъж, сър, и започвам да съжалявам за това.

„Само веднъж? Нещастна вещица. Допусках, че тази твоя кисела физиономия е неизменна. Сега ми казваш, че съм избор, направен без убеденост. Онзи старец ли те убеди в това? Но от двама ни само аз бях свидетел на горчивото му неудовлетворение накрая. Тъй че в ума ти той продължава да ме защитава. Много добре.“

— Думите ви ме наскърбяват, Смъртен меч. Не знам с какво съм ви разочаровал, нито знам дали ми е останала възможност да го компенсирам.

— Моята нерешителност, сър, ви тласка към нетърпение. Подканяте ме към необмислено действие, но ако изборът на дестраянт не изисква обмисляне, какво тогава? За вас, изглежда, това са само титли. Отговорности, в които човек бездруго израства. Но истината е, че титлата очаква само онези, които вече са израснали до личност, достойна за отговорността. От вас получавам цялата раздразнителност на младеж, убеден в правотата си, каквито обикновено са младежите, а въпросната убеденост ви тласка към прибързани импулси и зле премислени решения. Сега ви моля да замълчите. Кралицата пристига.

Танакалаян се постара да надвие гнева си и да запази изражението си невъзмутимо пред конниците на Болкандо. „Нанасяш ми удар в момента преди тези преговори, за да изпиташ самообладанието ми. Познавам цялата ти тактика, Смъртен меч. Няма да ме надвиеш.“

Кралица Абрастал започна без предисловия:

— Срещнахме се със сафинския емисар и имам удоволствието да ви уведомя, че скоро ще получите продоволствие — на разумна цена, бих добавила. Много щедро от тяхна страна, предвид обстоятелствата.

— Несъмнено, ваше величество — отвърна Кругава.

— Освен това — продължи Абрастал, — малазанските колони са били забелязани от сафините, почти на север от Сафийските планини, и се приближават към границата на Пустинните земи. Постигнали са много добра скорост. Любопитно, но вашите съюзници са с ескорт от ледерийска армия — и го води не кой да е, а самият принц Брис Бедикт.

— Разбирам — каза Кругава. — И тази ледерийска армия вече е далече от границите на Ледер, което предполага, че ролята им на ескорт не е била предпазна мярка.

Очите на кралицата се присвиха.

— Както казах, крайно любопитно, Смъртен меч. — Помълча за миг. — За мен става все по-очевидно, че от всички височайши особи, замесени в това приключение, аз единствена оставам в неведение.

— Ваше величество?

— Ами, всички вие се придвижвате нанякъде, нали? Навътре в Пустинните земи, ни повече, ни по-малко. И през тях всъщност към Коланси. Предупрежденията ми за мрачното — не, ужасно положение в онази далечна земя, изглежда, са останали нечути.

— Напротив, кралице Абрастал — отвърна Кругава. — Вслушахме се в тях съвсем прилежно и ценим високо вашата загриженост.

— В такъв случай отговорете ми, цели ли вашият поход да си спечелите империя? Коланси, отслабена от вътрешни вражди, суша и глад, би трябвало да ви предложи лесно завоевание. Разбира се, не може да си мислите, че такъв измъчен народ може да се окаже най-гибелният ви враг, нали? Та вие изобщо не сте стъпвали там. Ако сте се чудили защо все още съм с вас и хундрилите, толкова далече от собственото ми владение и все още на седмици от височайшите ми преговори с адюнктата, навярно сега ще можете да се досетите за причините.

— Любопитство? — попита Кругава и повдигна вежди.

По лицето на Абрастал пробяга сянка на раздразнение.

„Да, кралице, знам как се чувствате.“

— По-точното определение би било безпокойство. Аз съм съвладетел на Болкандо и моя отговорност е да държа здраво юздите на своя народ. Напълно осъзнавам човешката склонност към хаос и жестокост. Същинското предназначение на управлението, по мое убеждение, е да налага цивилизованост. За да постигна това, трябва да започна с личната си привързаност към нея. Отчайва ли ме това, че може би подпомагам орда побеснели завоеватели? Добре ли се връзва с моята съвест това, че сътруднича в завоюването на едно далечно кралство?

— Срещу спечелването на огромни облаги от нас — каза Кругава. — Може да се заключи, че вие, ваше величество, и вашият народ, печелите доста цивилизованост. Без никаква пряка цена или бреме за вас, бих добавила.

Този път се ядоса истински, забеляза Танакалаян — тази корава ясноока кралица-войник. „Истинска владетелка на народа си. И истински негов слуга.“

— Смъртен меч, аз говоря за съвест.

— Моето разбиране, ваше величество, беше, че достатъчно пари биха могли да облекчат всичко. Не е ли това убеждението, господстващо в Ледер и Сафинанд, както и в Болкандо?

— Значи наистина възнамерявате да се нахвърлите върху нещастния народ на Коланси?

— Ако е така, ваше величество, не би ли трябвало да изпитвате облекчение? В края на краищата, дори без малазанците, ние бяхме пред самите стени на столицата ви. Да си спечелим кралство… ами, вашето беше изцяло в ръцете ни. Без да е нужно да продължаваме напред с всичките трудности, които предполага този поход. Колкото до малазанците, те пък тъкмо бяха завоювали успешно империята Ледер. Изключително богато гнездо, ако бяха склонни да уседнат в него.

— Точно това имам предвид! — извика сприхаво Абрастал, смъкна шлема си и огнената й, полепнала от пот коса се разпиля на водопад. — Защо Коланси? Какво в името на Блудния искате от Коланси?!

— Ваше величество — отвърна Кругава, незасегната от внезапното и неприсъщо избухване на кралицата, — един отговор на този въпрос би ви поставил в трудно положение.

— Защо?

— Защото ми говорите за съвест. Като си спестяваме обяснението на нашата цел, ваше величество, ние ви оставяме с грижата да се грижите единствено за своя народ. Вие сте тяхната кралица в края на краищата и в това е съдбовната разлика между нас. Ние, перишите, се чувстваме отговорни единствено към себе си и към целта на съществуването ни. Същото е вярно за Боен водач Гал и Изгорените сълзи. И най-сетне, и най-важното, Ловците на кости са в същото положение. — Кривна леко глава. — Принц Брис обаче може би скоро ще се изправи пред трудно решение — да се върне в Ледер или да продължи да придружава адюнктата и нейните съюзници.

— Тоест — възрази Абрастал, — като служите единствено на себе си, вие сте готови да донесете мъка и страдание на цял един народ?

— Макар и не това да е желанието ни, ваше величество, напълно възможно е да се стигне дотам.

В стъписаното мълчание, което последва, Танакалаян видя как очите на кралицата помръкнаха, а по лицето й пробяга сянка на колебание.

— Няма да ми обясните мотивите си, нали, Смъртен меч? — почти прошепна тя.

— Чухте самата истина, ваше величество.

— Твърдите, че служите единствено на себе си. Това твърдение кънти фалшиво.

— Съжалявам, че смятате така — отвърна Кругава.

— Всъщност — продължи Абрастал — вече започвам да подозирам тъкмо обратното.

Смъртният меч си замълча.

„Чухте самата истина — отвърна мълчаливо Танакалаян, с насмешка към думите на Кругава. — Това, което правим, не е в служба на нас самите, а на всички вас.“

„Може ли нещо да е по-славно? А ако трябва да паднем, ако трябва да се провалим, както вярвам, че ще стане, има ли по-сладък край от този? Най-великият провал, който е виждал този свят.“

„Да, всички знаем историята за Падането на Колтейн пред Ейрън. Но онова, което ние ще намерим в края на дните си, ще надмине тази история. Искаме да спасим света, а светът ще направи всичко, което може, за да ни спре. Вижте ни как губим! Виж как кръвта ни изтича до последната капка!“

„Но не. Няма да има никакъв свидетел. Ако самото съществуване може да се назове поетично, ние заставаме в ненарушимо мълчание, непокорни слуги на анонимността. Никой, който да види, никой, който да научи. Никога. Нито един гроб, нито камък вдигнат да хвърли сянка над разпръснатите ни кости. Никакъв хълм, нито гробница. Ще почиваме в пустота, не забравени — защото забравянето следва запомнянето, а никакво запомняне няма да има.“

Сърцето му затуптя от изумителната красота на това — на всичко това. „Съвършеният герой е този, чийто героизъм никой не вижда. Най-драгоценната слава е славата, отвята от безчувствени ветрове. Най-висшата добродетел е добродетелта, скрита в самата себе си. Разбираш ли това, Смъртен меч. Не, не разбираш.“

Зачервен от възторг, видя как кралица Абрастал стисна юздите и обърна коня си със злобно извиване на китката. Ескортът й побърза да я последва.

— Дарете ме със своята мъдрост, Щит-наковалня.

Сухата подкана на Кругава го стресна. Топлината на възторга, избила на лицето му, отстъпи място на по-мрачни чувства.

— Те ще ни изоставят, Смъртен меч. Болкандо приключиха с нас.

— Колко дълго трябва да чакам? — изсумтя тя.

— За какво, Смъртен меч?

— За мъдрост у моя Щит-наковалня.

Все едно, че бяха съвсем сами — лагерът на перишите бе затихнал зад тях.

— Изглежда, не мога да кажа нищо, което да ви задоволи, Смъртен меч.

— Кралица Абрастал има нужда да разбере какво възнамеряваме. Не може да се примири. Сега ще поддържа тази своя решимост с надеждата, че адюнкта Тавори ще й даде удовлетворителен отговор.

— А тя ще го направи ли?

— Вие как смятате, Щит-наковалня?

— Смятам, че кралица Абрастал ще бъде много разочарована.

— Най-сетне. Да.

— Адюнктата е егоистична — каза Танакалаян.

Кругава рязко извърна глава към него.

— Моля?

— Би могла да покани и други да споделят тази слава — този легион Евъртайн на кралицата изглежда вдъхваща респект войска. Добре обучени, способни да крачат в марш редом с нас — за разлика от войниците на конквестор Авалт. Ако са на наша страна в Коланси…

— Сър — прекъсна го Смъртният меч, — ако адюнктата е егоистична — нещо, което вие очевидно смятате за славно постижение, — то може би ще е по-добре за вас да смятате този егоизъм за израз на безпрецедентна милост.

— Съзнавам вероятния изход на това начинание, Смъртен меч. Може би дори повече от вас. Познавам душите, които ме очакват — виждам смъртните им лица всеки ден. Виждам надеждата, която влагат в мен. Нито изпитвам съжаление, че онова, което целим, ще остане незасвидетелствано, защото с нашите братя и сестри аз съм техният свидетел. Когато споменах за егоизма на адюнктата, не беше упрек. По-скоро изтъквам привилегироваността, която усещам в нейното позволение Сивите шлемове да споделят съдбата й.

Светлосините очи на Кругава се бяха впили в него, пресметливо и замислено.

— Разбирам, сър. Очаквате смъртта на Сивите шлемове. Докато се вглеждате в тях и не виждате нищо друго освен душите, които скоро ще ви бъдат дарени, какво виждат те в очите на своя Щит-наковалня?

— Ще почета всички тях — отвърна Танакалаян.

— Нима?

— Разбира се. Аз съм Щит-наковалня…

— Ще прегърнете ли душата на всеки брат и сестра? Без присъди? С неопетнена любов към всеки от тях? А враговете ни, сър? И тях ли ще вземете в прегръдката си? Ще приемете ли, че страданието отрича границите и че болката не врязва бразда в пясъка?

Как можеше да й отговори? Щеше да усети лъжата. Танакалаян извърна очи.

— Аз съм Щит-наковалня на Сивите шлемове на перишите. Служа на Вълците на Зимата. Аз съм смъртната плът на войната, не мечът в ръката й. — Погледна я. — Да не би да напирам за трона ви, Смъртен меч? Затова ли е всичко?

Очите й се разшириха.

— Дадохте ми много за размисъл, Щит-наковалня. Сега ме оставете.

Щом тръгна обратно към лагера, той си пое дълбоко дъх и издиша с трепет. Кругава беше опасна, но пък той винаги го беше знаел. „Тя всъщност си мисли, че можем да спечелим. Е, предполагам, че това е ролята на Смъртния меч. Може да се заблуждава — несъмнено ще послужи добре на нашите братя и сестри, когато Вълците завият. Колкото до мен, не мога да съм толкова сляп, толкова упорито непреклонен пред истината.“

„Можем да уредим това помежду ни, Смъртен меч. Ще последвам волята ти да не избереш дестраянт. Защо да делим славата? Защо изобщо да размътваме нещата?“

Труден, мъчителен разговор, но го беше понесъл. „Да, вече се разбираме един друг.“

„Добре е.“

Смъртният меч остана още малко сама, загледана в сумрака, вдигащ се към небето на изток. След това се обърна, махна с ръка и един вестоносец бързо притича до нея.

— Извести Боен водач Гал, че желая да го посетя тази вечер, една камбана след вечеря.

Войникът отдаде чест и тръгна.

Тя отново огледа хоризонта на изток. Планините, обкръжили кралство Сафинанд, оформяха назъбена стена на север, но там, където се раждаше мрак, нямаше нищо освен гола плоска равнина. Пустинните земи.

Щеше да предложи на Гал да тръгнат в бърз марш веднага и да взимат продоволствието от сафинските търговци в движение. Беше наложително да се свържат с адюнктата колкото може по-скоро. Това бе въпросът, който искаше да обсъди с Гал. Имаше и други.

Чакаше я дълга и безсънна нощ.

Щом видя връщащата се в лагера кралица Абрастал, Бойният главатар на гилките се усмихна широко. Огнекоса, и още как. Пламъци бяха готови да изригнат от нея, от всяко място, което един мъж с въображение можеше да си въобрази, а той, разбира се, беше мъж с изключително въображение. Но такава жена като нея беше съвсем недостижима, уви.

Спултата беше излязла от шатрата зад него. Пристъпи тихо и застана до дясното му рамо. Присвитите й очи, толкова напомнящи за майка му, проследиха приближаващата се към тях жена.

— Беда — промълви тя. — Стой далече от нея, Спакс, поне тази нощ.

Усмивката му се разшири още повече.

— Боя се, че не мога да направя това, тигрице.

— Значи си глупак.

— Пази кожите топли — рече й той и тръгна към павилиона на кралицата. Войници от легиона Евъртайн го следяха с очи, докато крачеше покрай постовете им, и му напомниха за един млад лъв, който бе видял веднъж в лагера на друг клан. Беше пуснат на свобода из лагера и се шляеше покрай клетките, пълни с ловни кучета. Животните изпадаха в бяс, хвърляха се глупаво и до кръв срещу железните решетки. Винаги се беше възхищавал на онзи лъв, на съвършено равнодушната му наперена стъпка, на полюшващия му се език и на сърбежа, който непрекъснато го караше да спре точно пред клетките и да се почеше лениво с широка прозявка.

Нека очите им да го следят, нека да бляскат изпод шлемовете им. Знаеше колко им се иска на тези войници да се изпитат срещу Бялото лице на Баргаст. Срещу гилките, които не отстъпваха на никоя тежка пехота на света. Но шансът изобщо да го направят някога бе нищожен. Следващият нелош избор бе да се сражават редом с тях, а от такава надпревара гилките разбираха добре.

„Сега ще видим какво има да става. Всички ли тръгваме към битка и враг? Кой най-здраво ще устои? Евъртайн, Сивите шлемове, хундрилите или гилките? Ха!“ Стигна до вътрешния кордон и кимна, щом последният телохранител пред павилиона отстъпи встрани да го пропусне. Влезе в коридора с осветените отзад от фенери копринени стени. В дъното, пред последната завеса, бе застанал един от доверените й лейтенанти. Когато Спакс се приближи, лейтенантът поклати глава.

— Не може ли да почака, Боен главатар?

— Не, Гаедис. Защо, тя къпе ли се?

— Ако се къпе, водата отдавна щеше да е извряла.

„Какво е казала онази желязна жена на Абрастал?“

— Имаш ли достатъчно смелост да известиш за мен, Гаедис?

— Не смелостта ще ме накара да кажа „да“, Боен главатар. Но пък и глупостта ми не е по-малка.

— Въпросът ми си остава — рече Спакс.

— Съмнявам се, че кралицата ще е възхитена от срещата си с човек, който танцува гол под луната.

Спакс се усмихна.

— Видя го, а?

Гаедис кимна.

— Беше представление. Разбираш го, нали?

— Боен главатар?

— Онова котило от учени на кралицата. Направихме го, за да им дадем тема за писане и след това да разсъждават над значението му до края на скучния си безполезен живот. Духове на бездната, мъжкият чеп окапва в студените нощи — защо мислиш, че прескачахме толкова огъня?

Гаедис го прониза с поглед, после се обърна и се шмугна покрай завесата.

Спакс си затананика тихо.

Скоро приглушеният глас на лейтенанта го прикани да се яви пред височайшата особа.

„Дали е гола в купела? — зачуди се Спакс. — Ба, боговете никога не са толкова добри.“

Беше по ватираното облекло за под бронята, дългата й коса все още разрошена от ездата. Ватата прилепваше плътно по извивките на тялото й.

— Ако очите ми бяха боя — рече Абрастал, — точно сега щях да капя. Варварски кучи син. Какво толкова важно има, че рискуваш да си навлечеш гнева ми?

— Само едно, ваше величество — отвърна Спакс. — Разпалила е искри у вас и искам да знам как и защо.

— А, любопитен си значи.

— Точно така, Огнекоса.

— Ако не беше това, че бесните ти воини може да възнегодуват, щях да наредя да те удушат със собствените ти черва и може би — просто може би — това щеше да утоли страстта ми в момента. Наглостта е странно нещо, Спакс. Забавлява, когато не може да те засегне, и жили до ярост, когато може. Какво в името на празния череп на Блудния те убеди, че може да удовлетворя лайняното ти любопитство?

Спакс хвърли поглед към Гаедис. Видя лицето му и изражението му, изсечено сякаш от камък. „Страхливец.“

— Ваше величество, аз съм Боен главатар на гилките. Всеки ден съм подложен на обсада от вождовете на кланове, да не говорим за по-дръзките млади воини — които са готови да поведат войни срещу вятъра, ако имат шанс да спечелят. Не се оплакват от парите, ваше величество. Но искат бой.

— Болкандо е в мир — отвърна Абрастал. — Беше поне, когато ви наехме, а сега отново е в мир. Ако сте искали война, Спакс, трябваше да останете с другите Бели лица, след като те отидоха и скочиха с двата крака в гнездото на стършели. — Обърна се към него и той видя всички места, по които можеше да сложи ръцете си, ако имаше шанс. Лицето й помръкна. — Ти си Боен главатар, както казваш. Горда титла, свързана с отговорност, предполага се. Под обсада ли си, Спакс? Справи се с нея.

— Не останаха много стрели в колчана ми, ваше величество.

— Приличам ли ти на стрелар?

— Приличате на човек, който има нещо наум. — Спакс разпери широките си, мазолести от оръжията длани. — Не познавам тези Сиви шлемове на Периш, но знам ордена, ваше величество…

— Какъв орден?

— Бойния култ на Вълците. Клон на този култ отбраняваше при обсадата на Капустан. Наричаха се Сивите мечове.

Абрастал го изгледа мълчаливо, после въздъхна.

— Гаедис, отвори ни делва вино — и не си и помисляй да налееш и на себе си. Още съм ти ядосана, че позволи на онова куче браничар да дойде и да скимти в мое присъствие.

Лейтенантът отдаде чест, отиде до изящната дървена стойка с наредените по нея амфори, извади малък нож и огледа печатите по запрашените гърла.

— Култове, Смъртни мечове, Щит-наковални и вълчи богове — измърмори Абрастал и поклати глава. — Това вони на фанатизъм — и добре се връзва с преценката ми след преговорите тази вечер. Война ли си търсят просто, Спакс? Каквото и да е лицето на врага?

Бойният главатар проследи как Гаедис избра една делва, а след това с опитно мушване и извиване с ножа ловко извади корковата тапа.

— Впечатляващо, лейтенант. Това между упражненията по фехтовка и езда заднешком ли го учиш?

— Обърни ми внимание! — изръмжа Абрастал. — Зададох ти въпрос, остров на бълхи такъв!

Спакс кривна глава в нещо средно между почитание и насмешлива безочливост, видя огъня в очите й, озъби се и отсече:

— Докато се чувствате склонна да ръсите обиди, ваше величество, наистина ще стоя като остров. Да се разбиват вълните — камъните няма да мигнат.

— Насраният трон на Блудния… хайде наливай де, Гаедис!

Отиде до походния нар, седна, потърка очите си с длани и вдигна глава тъкмо когато Гаедис й подаде бокала. Изпи го на един дъх и викна:

— Още, проклет да си! — Гаедис успя да пъхне втория бокал в ръцете на Спакс и забърза да й налее пак. — Да оставим перишите засега. Казваш, че познаваш тези малазанци, Спакс. Какво можеш да ми кажеш за тази адюнкта Тавори?

— Подробности ли? Почти нищо, ваше величество. Никога не съм я срещал и баргастите никога не са се изпречвали на пътя й. Мога да кажа само за малазанската военна терминология — както е оформена от Дасем Ълтър — и за начина, по който се е променяла командната им структура.

— Добре е за начало, но първо, какво означава титлата й? Адюнкта? Сътрудничка? На кого? В какво?

— Не съм сигурен в момента — призна Бойния главатар, след като отпи глътка. — Те са изменническа армия в края на краищата. Защо тогава държи на старата си титла? Защото войниците й са свикнали с нея, предполагам. Или има нещо повече? Ваше величество, адюнктата — доколкото бяхме разбрали — беше ръката, държаща оръжието на императрицата. Нейният убиец, ако щете. На съперници вътре в империята, на външни врагове. Убиец на магьосници — тя носи оръжие от отатарал, неуязвимо за всякакви видове магия.

— Елит значи. Специално избран… колко такива адюнкти има императрицата им?

Спакс се намръщи.

— Мисля, че… само една.

— И тази Малазанска империя — простира се на три континента?

— И повече, ваше величество.

— И все пак Тавори е изменничка. Величината на такава измяна… — Тя бавно поклати глава. — Как може човек да се довери на тази адюнкта? Невъзможно е. Дали тази Тавори не се е опитала да свали императрицата си? Дали не я преследват? Дали врагът, срещу който ще се изправят, не са всъщност малазанските й преследвачи?

Спакс сви рамене.

— Съмнявам се, че Сивите шлемове се интересуват особено. Това е война. Както казахте, лицето на врага е без значение. Колкото до хундрилите, те са се заклели лично на адюнктата, тъй че ще я последват навсякъде.

— А защо биха го направили за една предателка?

— Ваше величество, това не ни засяга. Колкото и да жадуват воините ми за битка, ние се поставихме в тактически неизгодна позиция. В края на краищата щеше да е по-добре да се справим с хундрилите и перишите още в Болкандо, а след това да се заемем с Ловците на кости. Все още е възможно, забележете. Таен емисар до сафините, няколко десетки хиляди монети — и бихме могли да ги изненадаме…

— Не. В края на краищата, Спакс, ако наистина не ни засяга, както казваш, защо изобщо да ги нападаме?

— Точно това изтъквах, ваше величество. Просто отбелязах, че възможността да спечелим тактическо предимство бързо се стапя, при условие, че имаме причина, а ние нямаме.

— Не съм готова да правя такива предположения, Боен главатар. Оттук и дилемата ми. Всичко е точно както го описваш. Никоя от трите чужди армии все още не представлява заплаха за нас. Ясно изразиха желанието си да изчезнат на изток. Не е ли време да изтупаме ръцете си и да се върнем в любимото си отечество?

— Бихме могли, ваше величество.

— Но пък… — Челото й се намръщи. — Добре. Изпратих една дъщеря на изток, по море, Спакс. Много скъпа на сърцето ми дъщеря. Изглежда, двамата сме прокълнати с една и съща слабост: любопитството. Коланси е затихнала. Търговските ни кораби намират само празни пристанища и изоставени села. Пеласиарско море е пусто, без никакъв трафик. Дори големите тралери са изчезнали. И все пак… все пак… там има нещо, може би дълбоко навътре в сушата. Сила, и тя расте.

Спакс загледа мълчаливо кралицата. Не се преструваше. Страхът за дъщеря й — „Богове, жено, нямаш ли достатъчно дъщери, какво тук значи загубата на една?“ — беше искрен. „Твоята наследница? Така ли става в Болкандо? Откъде да знам, след като дори не ме интересува?“

— Призовете я да се върне, ваше величество.

— Твърде късно е, Спакс. Твърде късно.

— Ваше величество — каза Бойният главатар, — да не искате да ми кажете, че тръгваме с чужденците? През Пустинните земи?

Гаедис бе замръзнал на две крачки отстрани. Очите му се бяха вторачили в кралицата.

— Не знам — отвърна след малко Абрастал. — Не всъщност — ние не сме екипирани за такова начинание, нито, предполагам, дори ще бъдем приети. Но все пак… ще се видя с тази адюнкта. — Прикова Спакс с поглед, който говореше, че търпението й е изчерпано, и рече: — Предъвчи добре това, което чу тази нощ, Боен главатар, и ако стомахът ти още ръмжи, не носи оплакванията си в палатката ми.

Спакс сведе глава, след което подаде бокала си на Гаедис.

— Чувам, че слугините ви приготвят банята, ваше величество. Крайно тонизиращ финал за тази нощ, убеден съм. Лека ви нощ, ваше величество, лейтенант.

Излезе и тръгна не към своите кланове, а към биваците на Изгорените сълзи. Хрумнало му беше, когато си представи височайшите предстоящи преговори, че двамата с Гал най-вероятно ще са единствените присъстващи мъже. Възбуждаща мисъл. Не беше сигурен дали Гал ще го погледне така, разбира се, ако слуховете, които бе подочул, бяха верни, но имаше и друг слух, който, стига да беше верен, можеше да ги събере на една черга. „Не си пада по изтънчени вина този Гал. Не, и той си обича бирата, а ако има някаква мярка за мъжественост, тя е точно бирата.“

„Просто мое лично мнение, впрочем. Хайде да видим, Боен водач Гал, дали го споделяш.“

Щом подмина последната редица легионерски палатки, спря и се изплю, за да махне тръпчивия вкус от устата си. „Виното е за жени. Гаедис, обзалагам се, че този номер с тапата е разтворил хиляда меки бедра. Ще трябва да ме научиш някой ден.“

Все едно беше вързала буре ейл на корема си. Кръстът й се беше огънал и кокалите й скърцаха при всяко преместване на тежестта. Мускули трепереха, други бяха смазани от умора. Гърдите й, които и преди не бяха скромни или чевръсти, сега клечаха неспокойно върху издутото на онова проклето буре. Всичко беше издуто и прекалено голямо — как изобщо непрекъснато го забравяше? Разбира се, сред всички тези стонове, охкания и пъшкания мислите й плуваха като през мед. Толкова сладостно бе това потъване. Светът сияеше. Животът ликуваше. Пееше.

— Дърти вещици — измърмори тя тихо, — за много имате да отговаряте.

Нямаше и една поза, в която да може да седи удобно, тъй че Ханават, жената на Гал, се беше захванала да обикаля из лагера всяка нощ. Беше скитащата луна от легендите на своя народ, във вековете преди измяната на сестра й луна, когато любовта все още била чиста и Нощта лежала в прегръдката на Мрака — о, легендите бяха чудати, макар и винаги просмукани с тъга покрай неизбежното изпадане в немилост. Чудеше се дали тези творения — тези приказки от забравени времена — не са нищо повече от жален вопъл на сломена душа. Низвергването идеше след чувствеността, когато бе твърде късно, за да се направи каквото и да било… „Ето това — огледай се! — ето това е направила тя от нас.“

Луната бе спряла да скита. Пленена в мрежите на измамата, тя можеше само да се хлъзга и хлъзга около света, който обичаше — без никога да го докосва, обречена вечно да тъгува за сълзите на любимия си, и нищо повече. Докато, в някое далечно бъдеще, любовта не умреше и с нея всички светли огньове на чудото й — и най-сетне Нощта щеше да намери своя любим, а на свой ред Мракът щеше да я погълне цялата. И това щеше да е краят на цялото съществуване.

Сега обаче Ханават можеше да извърне нагоре очи и да види гледка, която не съвпадаше с пророчеството в легендата. На луната бе нанесен смъртен удар. Тя умираше. И все пак мрежата не я пускаше, а вечно хладната, вечно боязливата й сестра луна продължаваше да гледа. Беше ли убила съперницата си? Доволна ли беше, че вижда предсмъртните гърчове на сестра си? Ханават погледна на юг към извиващите се в дъга все по-близо нефритени копия. Небесата наистина воюваха.

— Чай, Ханават?

Погледът й се откъсна от небесата и се спря на двете жени, седнали край малък огън.

— Шелемаса, Рафала.

Рафала вдигна купа чай с две ръце.

— Виждаме те да минаваш всяка нощ, Махиб. Страданието ти е мъка за очите ни. Ще седнеш ли с нас? Да отпочинат краката ти.

— Бягах от акушерките — рече Ханават, поколеба се за миг, след което се заклатушка към тях. — Будителките на Семето са жестоки — какво му е лошото просто на едно яйце? Да си клякаме и да ги снасяме, големи колкото кокосов орех.

Смехът на Шелемаса бе тих и горчив.

— Но не толкова корави, надявам се.

— И толкова космати — добави Рафала.

Двете жени воини се засмяха.

Много бавно и с пъшкане Ханават седна като третия връх на триъгълника около огъня. Взе купата и я огледа. Калай. Болкандо.

— Виждам, че не сте им върнали всичко.

— Само безполезните неща — отвърна Рафала. — От тях имат много.

— Това е, което толкова ни различава от тях — отбеляза Шелемаса. — Ние не изобретяваме безполезни неща, нито си измисляме несъществуващи нужди. Ако цивилизацията — както я наричат — има точно определение, трябва да е това. Не мислиш ли, Махиб?

Древното почетно обръщение за бременна жена зарадва Ханават. Макар тези двете да бяха млади, помнеха старите порядки и цялото уважение, което тези порядки налагаха към някои хора.

— Може би си права, Шелемаса. Но си мисля, че може би не предметите са тези, които определят една цивилизация — може би са отношенията към тях и към странно завишената цена, която им се приписва. Привилегията да правиш безполезни неща е важното нещо, защото тя предполага богатство и изобилие, охолство и всичко останало.

— Мъдри слова — промълви Рафала.

— Чаят е достатъчно сладък — отвърна Ханават.

Младата жена се усмихна — прие смирено леката забележка.

— Детето рита — каза Ханават — и с това ми обещава истината, която ни чака. Трябва да съм била луда. — Отпи от чая. — Каква е настойката?

— Сафинска — отвърна Шелемаса. — Казват, че действала успокояващо на стомаха, а при чуждата храна, която ядем напоследък, такова успокоение ще е добре дошло.

— Може би ще успокои и детето — добави Рафала.

— Или ще го убие на място. В този момент всъщност ми е все едно кое от двете. Вслушайте се в предупреждението на тази нещастна Махиб: направете го веднъж, за да разберете какво значи то, но после спрете. Не позволявайте на влечугите на съня да се връщат в мислите ви и да ви шепнат за блаженството на бременността. Змията мами, за да смекчи спомените ти. Докато не остане нищо освен облаци и мириса на цветя в черепа ти — и докато си го разбрала, правиш го отново.

— Защо да мами, Махиб? Не са ли децата най-големият дар за жените?

— Така си казваме непрекъснато, на себе си и една на друга. — Отпи още чай. Езикът й изтръпна, все едно беше близнала разрязано люто чушле. — Но неотдавна с мъжа ми поканихме децата ни на семейно празненство и ох, какво празненство беше. Бяхме като изгладнели вълци, мъчещи се да решат кой от нас е безпомощното теле на бедерин. Цяла нощ подмятаха насам-натам проклетата вмирисана кожа, всяко прокълнато да си я навлече поне веднъж, докато накрая не решиха да я заметнат върху двама ни. Беше, с две думи, забележителна семейна среща.

Двете по-млади жени си замълчаха.

— Родителите — продължи Ханават — могат да изберат да имат деца, но не си избират децата. Нито децата могат да изберат родителите си. Тъй че има обич, да, но има също така и война. Има съчувствие и има отрова и завист. Има мир и този мир е умореният покой между борбите за власт. Има, в редки случаи, искрена радост, но всеки път този скъп, изумителен миг угасва и на всяко лице виждаш сянка на тъга — сякаш току-що намереното ще се запомни завинаги като нещо изгубено. Можеш ли да изпитваш носталгия към току-що отминалото мигновение? О, да, и вкусът е горчиво-сладък. — Допи чая. — Онова шепнещо влечуго — то изшепна в мен последната си лъжа. Удуших кучката. Вързах врата и опашката й за два коня. Сбрах кокалчетата на пръстите си и я пръснах на прах, а после духнах тази прах на противни ветрове. Взех кожата й и я направих на препаска за най-грозното псе в лагера. После взех това псе и…

Рафала и Шелемаса се смееха и смехът им звучеше все по-силен с всяка щура мъст, описана от Ханават.

Други воини, около други малки огньове, вече се озъртаха към тях и се усмихваха, видели как старата бременна Ханават забавлява две млади жени. А бяха обзети от любопитство, а и от смътно безпокойство навярно, защото жените имат могъщи тайни и никоя не е по-могъща от тайните на бременна жена — стига само да погледне човек в лицето на една Махиб, за да разбере това. Жените ги поглеждаха, но също като мъжете с тях бяха твърде далече, за да чуят думите на Ханават, и също се усмихваха. Дали за да успокоят мъжете до себе си? Може би. Но и да беше така, изражението бе инстинктивно — преструвка, породена от навика.

Не, усмихваха се на настойчивия шепот на своите влечуги от сънищата, изпълнили главите им. „Детето вътре. Такава радост! Такава наслада! Остави мечовете, о, красиво създание, и запей на Будителките на Семето! Улови погледа му и виж как влиза в ритъма — мракът зове и нощта е топла!“

Мирис ли някакъв се разнесе из въздуха? Лъхна ли над целия лагер на Изгорените сълзи на Хундрил?

В походната си палатка Бойният водач Гал седеше с корем, пълен с ейл, натежал като буре на колана му, и гледаше преценяващо високата жена с желязната коса, която крачеше напред-назад пред него. До рамото му седеше гилкът баргаст Спакс, по-пиян и от него, и зачервеният му размътен поглед също следеше Смъртния меч, докато тя се мъчеше да изтръгне от Гал и най-малката подробност, свързана с малазанците. Откъде се бе появила тази внезапна неувереност? Не бяха ли се заклели перишите да служат на адюнктата? О, ако можеше кралица Абрастал да види това, на което бе свидетел сега той! Но пък нея щяха да я интересуват все маловажни неща, нали? Жадна да разбере дали великият съюз отслабва… и така нататък.

И през цялото време щеше да изпуска главното, нещата, които наистина бяха интересни и пряко свързани с тази сцена.

Жената на Бойния водач не се виждаше никъде и на Спакс вече му беше хрумнало, че може би е време да си тръгва. Кой знае дали или кога Кругава най-сетне щеше да забележи погледа в очите на Гал — и какво можеше да направи той тогава? Но вместо да си тръгне, седеше в кожения клуп на трикракото столче, твърде удобно, за да може да помръдне, и твърде замаян, докато тя мяташе стрела след стрела в мишената си, наречена Гал. Кога щеше да разбере, че човекът е престанал да отговаря? Че докато тя продължаваше да напада и напада, той отдавна бе престанал да се отбранява? Толкова му се искаше да види този момент — изражението й, да, за да може да го отнесе със себе си и да си го припомня дълго.

Какво беше нужно, за да забележи? „Ако гъсокът ми проточи врат и вирне глава ли? Това дали ще свърши работа? Я как само му се иска да се измъкне изпод дрехите! Богове на бездната, и похотливи погледи не са го правили това.“

Трябваше да си тръгва. Но щеше да се наложи да го извлекат от палатката. „Хайде, Кругава, ти можеш да го направиш. Знам, че можеш. Погледни пак, жено, мъжа, на когото говориш.“ Не, нямаше да ходи никъде.

О, но тази жена беше крайно възбудена. Нещо свързано с отслабваща решимост или пък беше изгубена увереност — внезапно появила се заплаха от редиците на самите Сиви шлемове. Някой липсващ в командната структура, нужният баланс е нарушен. Млад мъж с плашещи амбиции — о, проклети блатни духове! Твърде пиян беше, за да проумее това!

„Защо седя тук?“

„Какво говори тя? Обърни внимание, Кругава! Остави го него — не можеш ли да видиш как се е издуло това? Никой не иска гъсокът да кряска, ела и го удуши, жено! Аз ще ти облекча възбудата. Да, само да разбирахте това вие, жените. Всеки ваш отговор е ей тук, между краката ми.“

„Половината свят е затънал в невежество!“

„Половината свят…“

„Гъсокът вири глава…“

21.

Послушайте еподите, омайни са.

Насладата ви с тях ще удължа.

Дузина точна, в гробницата са стълпени.

В дванадесет лица ще отброите мъртвите.

И дълги ще са месеците зимни.

Разбити на трески са щитовете.

Не ще отекне вярно пулсът ратен.

Глупци из криптата отмятат завъртулки.

Снегът уляга и заравя всички дири.

Мастило ръсят по небето враните.

Пълзят към линията предна младенците.

Крещят ръцете пухкави, неуязвими.

Разтърсват се и се търкалят шлемове

и най-блестяща е кръвта най-прясна

край кладенеца пълен и разплискан.

Лелеят близост мъртъвци във бдение самотно.

Стените гробнични кънтят провал,

в триумфи предрешен, в керван от слава.

А мъртвите лежат повити под нозете ви.

Година след година, родена, пролетта умира.

Послушайте еподите, омайни са.

Историята е написана за враните

от младенците с розовите бузки

със връхчетата на езиците им,

а лятото не ще си иде нивга.

Възхвала на сезона за война

Галан

„Град на тъмнината, виж как тази тъмнина скрива грозното ти лице.“

Бяха на моста. Беше се подпряла тежко на рамото му, едновременно облекчена и раздразнена от флегматичната му сила.

— Но ти не виждаш, нали?

— Санд?

Тя поклати глава.

— Все едно. Въздухът е оживял. Можеш ли да го усетиш? Уидал, можеш ли да усетиш поне това?

— Твоята богиня — отвърна той. — Оживяла, да. Оживяла със сълзи.

Вярно беше. Майката Тъма се беше върнала с горест, обгърната от скръб. Мракът свиваше безпомощно юмруци като вдовица, мъчеща се да задържи всичко, което е изгубила. „Изгубила, да, нещо е било изгубено. Вече не е извърнала гръб, а тъгува. Очите й са сведени. Тя е тук, но зад було. Майко, превръщаш това в най-горчив дар.“

Силата й се възвръщаше бавно. Спомени като вълци, святкащи със зъби от всички страни. Карканас. Сандалат се вкопчи в дясната ръка на Уидал и усети здравите му мускули, стегнатите въжета на волята му. Беше от мъжете, които са като тънко изкован меч, прибран в корава кожа, криеща сърцевина, която би могла да се огъне, ако потрябва. Не го заслужаваше. Това беше брутално ясно. „Вземи ме заложница, съпруже. Това поне ще го разбера. Това поне знам как да го понеса. Макар че и то ще свърши накрая… не, престани да мислиш по този начин. Това е спомен, който никой тук не заслужава.“

— В града има огньове.

— Да. Той е… обитаван.

— Диваци в руините?

— Не, разбира се. Това са шейките. Намерихме ги.

— Успели са значи.

Тя кимна.

На няколко крачки от края на моста Уидал спря.

— Санд. Кажи ми пак защо поиска да ги намерим. Искаше да ги предупредиш, нали? За какво?

— Твърде късно е за това. Галан ги отпрати, а сега духът му ги тегли обратно. Той ги прокле. Каза, че могат да заминат, но след това ги накара да си спомнят достатъчно — просто достатъчно, — за да ги принуди да се върнат.

Уидал въздъхна. Изражението му показваше, че не е убеден.

— Хората трябва да знаят откъде са дошли, Санд. Особено ако са живели поколения, без да знаят. Те бяха неспокоен народ, нали? Какво според теб ги правеше неспокойни?

— Тогава всички сме неспокойни, Уидал, защото в сърцевината си никой от нас не знае откъде е дошъл. Нито къде отиваме.

Той се намръщи.

— Всъщност никой не го интересува много. Добре, нека да е по твоему. Тези шейки бяха прокълнати. Ти не стигна навреме при тях. Сега какво?

— Не знам. Но колкото и андийска кръв да е останала в тях, удавена е в човешката. Ти ще намериш близост при тях, а това е нещо.

— Имам цялата близост, която ми трябва, в теб, Санд.

— Мило, но глупаво — изсумтя тя. — Погледни го ето така тогава. Аз съм от земята — тази земя. Ти си от морето — далечно море. А шейките? Те са от Брега. И виж ни сега, стоим на един мост. — Замълча и стисна устни. — Почти мога да видя лицето на слепия поет. Почти мога да го видя как кима. Когато скръбта е твърде много, Уидал, ние дерем очите си. Що за народ би могъл да направи такова нещо?

Той сви рамене.

— Не те разбирам, Санд. Много сложни са мислите ти.

— Шейките са у дома, а в същото време са по-изгубени от всякога. Прости ли им Майката Тъма? Ще им даде ли своя град? Ще им дари ли наследството на Тайст Андий?

— Значи все пак идването ти тук има някаква цел, Санд.

Тя се вгледа в очите му. Състраданието му я уязви.

— Какво имаш предвид?

— Трябва да убедиш Майката Тъма да направи всичко това. За шейките.

„О, съпруже. Аз бях заложница. А след това… а след това изгубих и това.“

— Майката Тъма няма време за такива като мен.

— Кажи ми, какъв е смисълът на това да си заложница?

Беше уловил мислите й. Тя извърна глава и се загледа в затлачената с отломки река, влачеща се под моста. „Тъмни води…“

— Първите Фамилии влязоха в раздор. Властта беше капризна вълна. Ние бяхме монетите, които си разменяха. Докато не бяхме изразходени, докато… — „Оставахме неопетнени…“ — оставахме каквито сме, в битките нямаше много кръв. Превърнахме се в разменната монета на властта. — „Но боговете не чувстват. Златото не мечтае. Златото не копнее за мъжка ръка, стягаща се около него. Можеш да ни спечелиш, можеш да ни загубиш, но не можеш да ни изядеш. Можеш да ни скриеш. Можеш да ни излъскаш до блясък и да ни окачиш на верижка на шията си. Можеш да ни заровиш, можеш дори да всечеш образа си в нас, но в следващия сезон на огън всичко ще изчезне.“

„Не можеш да ни изядеш и не можеш да ни начукаш. Да, това не можеш.“

— Санд?

— Какво?

— Заложниците убиваха ли ги?

Тя поклати глава.

— Чак накрая. Когато всичко… се разпадна. Достатъчно е да се наруши само едно правило — заговори тя с помръкнал от спомените ум. — Един закон. Нарушение, което никой след това не отчита. Щом се случи това, щом стъписването отмине, всеки закон рухва. Всяко правило за поведение, всякакво приличие, всичко изчезва. Тогава хрътките у всеки един от нас се развихрят на воля. В този момент, Уидал… — Вгледа се в очите му, неотстъпчива пред тъгата, която виждаше в тях, — всички ние показваме истинската си същност. Ние сме не зверове — нещо много по-лошо сме. Там, дълбоко в себе си. Виждаш го: пустотата в очите им, докато се вършат от ужасни по-ужасни неща, и никой не чувства — никой не чувства нищо.

Той я прегърна и я притисна до себе си. Тя цялата трепереше. Отпусна глава на рамото му и продължи приглушено:

— Беше се отрекла от нас и така трябваше да си остане. Ще й кажа… иди си… не бяхме достойни тогава, не сме и сега. Ще кажа на теб… на нея…

— Санд…

— Не, ще я помоля. Отвърни се. Моля те, моя любов, отвърни се.

— Санд. Шейките…

Мостът под тях сякаш се разлюля. Тя се вкопчи в него.

— Шейките, любов моя. Намериха ни.

Сандалат стисна очи.

„Знам. Знам.“

— Е?

Бревити намести оръжейния си колан.

— Какво „е“?

— Да идем ли да поговорим с тях, любов моя?

— Не, нека просто си стоим тук. Може би ще си идат.

Пити изсумтя и тръгна, като мърмореше:

— Тъмно, тъмно, тъмно. Всичко е тъмно. До гуша ми дойде от тъмно. Ще подпаля гората и може би няколко сгради. Огън, това е решението. И фенери. Гигантски фенери. Факли. Светилници. Бяла боя.

— Чак до тях ли ще продължаваш така? — попита Бревити, забързана на крачка зад нея.

— Оная жена все едно е излязла от някой от стенописите в храма.

— Може и да е.

— И после какво? Изгубила ли се е? Наблюдателят ни ги видя да идват по пътя. Тц. Работата е там, че нейният народ е построил този град. Има повече права над него от шейките. А това е проблем.

— Казваш, че няма да й харесат новите съседи? Толкова по-зле. Разполага само с един мъж. Освен това изглежда болнава.

Спряха, понеже вече се приближаваха към двамата непознати. Мъжът — продължаваше да крепи жената в ръцете си — каза:

— Здравейте.

Търговската реч. Пити кимна за поздрав.

— И на вас. Мекрос?

— Добро предположение. Казвам се Уидал. Вие сте ледерии, не шейки.

— Добро предположение — отвърна Пити. — Ние сме Почетната гвардия на кралицата. Аз съм капитан Пити, а това е капитан Бревити. Жена ви болна ли е?

— Тя е Тайст Андий. Родена е в този град.

— О. — Пити погледна приятелката си с мълчаливия въпрос: „А сега какво?“

Бревити се покашля.

— Е, ами, щом се връща у дома, най-добре да я заведем вътре.

При тези думи жената най-сетне вдигна глава и ги погледна.

Пити затаи дъх, а Бревити до нея трепна.

— Благодаря ви — промълви Тайст Андий. По лицето й се стичаха сълзи.

— Да ви предложим още едно рамо?

— Не. — Отдръпна се от ръцете на Уидал, изправи се и се обърна към портата. — Готова съм.

Пити и Бревити ги оставиха да тръгнат напред. Щом се отдалечиха на няколко крачки, Бревити дръпна Пити за ръкава и прошепна:

— Видя ли лицето й?

Пити кимна.

— Не е просто като онези на стенописите, Пити. Тя е една от тях! Кълна се!

— Страничното помещение, първото отляво в олтарната зала — единственото без каменни ложета. Тя е там вътре. С десетина други. Имат белезници на китките.

— Точно така! Една от тях е!

„Нищо чудно, че не се радва на връщането си у дома.“ Пити прошепна:

— Щом влезем, отиваш да доведеш вещиците. Ако Товис и Йедан са се върнали, взимаш тях, а не вещиците.

— Така ще е по-добре — отвърна Бревити. — Вещиците още са пияни.

— Не са сериозно пияни.

— Знам какво говоря. С тия шаващи очи… Похотливи очи. Онова пиянство, дето кара жената да я е срам, че е жена.

— Не са пияни. Казах ти. Тъй че ги доведи, ясно?

— Добре. Все пак трябваше да ги погребем, когато имахме шанс.

Сянката на арката на портата ги загърна като шал. Сандалат бавно издиша. Всепроникващото присъствие на Майката Тъма изпълваше града и тя усети как се изцеди умората, щом силата на богинята я докосна, но благословът бе някак… равнодушен. Все още я имаше скръбта, ужасяващо прясна — като наново отворена рана или нещо друго? Не можеше да го определи. „Значи… скръбта не свършва. А щом ти не можеш да я оставиш, Майко, каква надежда имам аз?“

Нещо докосна ума й. Признание, мигновено разпознаване. Съчувствие? Тя въздъхна.

— Уидал, ще вървиш ли с мен?

— Разбира се — нали точно това правя, Сандалат.

— Не. До храма. Терондаи. — Погледна го в очите. — Куралд Галайн. До самото подножие на Майката Тъма.

— Какво има там? — попита той, взрян в лицето й.

Тя се извърна към двете ледерийски жени, застанали на няколко крачки по-назад.

— Споменахте за кралица.

— Сумрак — отвърна Пити. — Ян Товис.

— И брат й — добави Бревити. — Йедан Дериг, Стражът.

— Трябва да ида до храма — каза Сандалат.

— Чухме.

— Но бих искала да говоря с нея.

— Няма ги — каза Пити. — Отидоха в гората. Когато вещиците най-после се съвзеха, казаха, че двамата — Товис и брат й — са заминали до Първия бряг. Това беше след като бяха в храма — кралицата и принцът имам предвид. Вещиците изобщо не искат да се доближат до храма.

Сандалат кривна глава и попита:

— Защо толкова ви изнервям, капитане?

— Не си се променила много — изтърси Бревити.

— Не съм… какво? О! В Скерала — Камерата на Заложниците.

Пити кимна.

— Само че вещиците казаха, че този град е умрял преди много, много време.

— Не — рече Бревити. — Само много време.

— Добре де — отсече Пити и я изгледа намръщено. — Само много.

Сандалат извърна очи към съпруга си.

— Този свят е прероден. Майката Тъма се е върнала и сега ни гледа. Шейките също са се завърнали. Кой още липсва? Тайст Андий. Моят народ. Искам да разбера защо.

— А мислиш ли, че тя ще ти отговори? — попита Уидал, но думите му не прозвучаха съвсем като въпрос и това събуди любопитството й.

— Съпруже. Тя ти е говорила?

Той се намръщи. После кимна неохотно.

„Но не на мен. Майко Тъма, толкова ли съм съгрешила в очите ти?“

Не последва безмълвен отговор на това. Присъствието си остана равнодушно, сякаш глухо за Сандалат, глухо и преднамерено сляпо. „Не е честно. Не е честно!“

— Санд?

Тя изсъска тихо:

— Към Терондаи. Веднага!

Отвъд десетките здания, вече заети от шейките и бежанците островитяни, Карканас си оставаше място на призраци. Вещиците решиха, че това им харесва. Бяха си намерили едно имение на тераса с изглед към буренясал парк. Главната порта на външната стена беше изгоряла: огънят бе оставил петна сажди по мраморната рамка и дълбоки пукнатини по трегерния камък. Градината зад официалния вход представляваше гмеж от криви дървета с корени, разкъртили плочите на пътеката.

Централният вход на резиденцията бе двукрила врата над четири широки стъпала. Разбита отвътре. От двете страни на стълбището на богато украсени пиедестали се издигаха две бронзови статуи. Пули реши, че ако са били изваяни живи същества, светът е много по-странно място, отколкото изобщо си е представяла. Защото статуите бяха на воини с човешки облик от раменете надолу, но вратовете и главите им бяха на хрътки. И двамата стражи държаха оръжия. Двуостра брадва за онзи отляво и двуръчен меч за онзи отдясно. Зелена патина бе зацапала зверските лица, но все пак бе останало достатъчно, за да се види, че не са еднакви. Държащият меча имаше ужасен белег през лицето, разсичане, минало през едното око дълбоко до кокала.

Пули замърмори, намести коляно на щръкналия пенис на статуята и се покатери, за да огледа лицето по-добре.

— Ама че големи зъби има, ужас!

Скуиш вече беше влязла вътре и сигурно теглеше дебела червена линия по средата, за да си задели половината имение. Пули беше забравила каква съперническа ревност я гонеше тая крава на младини, а ето, че сега всичко се връщаше. „Бръчките си отидоха, кучката се върна! И к’во казвах аз? Точно тъй, злобата е навик, Скуиш. Злобата е навик.“ Все едно. Скуиш можеше да си вземе половината имение и половината от всяка стая. Но пък половината от всичко е половина нищо. Можеха да живеят тука, да, но не можеха да притежават това място.

Смъкна се от статуята, изтупа прахта от ръцете си, изкачи се по стъпалата и влезе. На осем крачки срещу нея имаше стена с нещо като изваян на нея герб: древна хералдика, известяваща фамилията, владяла имението, или поне така предположи. Подуши и долови, че в герба има вложена магия — скрита, може би преграда, но беше твърде стара, за да постигне кой знае какво. Чуваше как Скуиш тършува в някаква стая по коридора отдясно. „Нищо не те е спънало. Мъртва преграда, или почти. Забеляза ли я поне, сестро?“

Едно нещо бе невъзможно да не се забележи. Откакто бяха изпълзели от онзи мъртвешки сън, усещаха присъствието на богинята. Майката Тъма ги беше погледнала отгоре и бе събрала в шепата си душите им като ашици. Едно-две подрусвания, пръстите с любопитство опипват всеки нюанс, всяка щръбка и пукнатина. После хвърлянето. Пренебрежително, без никакъв интерес. Адски обидно, да. Възмутително. За кого се мислеше все пак дъртата? Пули изсумтя, без да откъсва очи от мраморния герб. Нещо в него я притесняваше.

— Все едно — измърмори тя, а след това повиши глас: — Скуиш!

— К’во?

— Не сме добре дошли тука.

Скуиш се появи в коридора.

— Кралицата ще заеме двореца. С Убиеца на вещици. Не щем да сме близо до тях. Тук има сила, Пули. Можем да я използваме, да се захраним от нея…

— Рисковано. Не е толкова кротко, колкото ми се ще.

— Само спомени, нищо повече.

— Какво искаш да кажеш?

Скуиш се приближи и спря точно пред герба.

— Стари символи. — Посочи й. — Виждаш ли онова там. Онова е Терондаи, а онова там е знакът на самата Майка Тъма.

— Празен трон! Това не е Кралски дом, нали?

— Не съвсем, но почти. Виждаш ли ей онзи знак? Оня в центъра. Това е Консорт — ти така и не се заинтересува да изучиш Старините. Та значи тази къща е била дом на мъж, любовник на някоя принцеса или може би на самата кралица. Виж, това там е името му.

— Какво е?

— Драконъс, нещо такова.

Чуха стъпки отвън, обърнаха се и видяха капитан Бревити, качваше се по стъпалата.

— Какво има? — сопна се Пули и гласът й стресна ледерийката.

— Вас търся — каза Бревити, почти останала без дъх.

— Защо? — попита Скуиш.

— Имаме посетители.

— Откъде?

— По-добре да дойдете, и двете. Едната е жена. Тайст Андий.

— Блуроуз?

— Какво? Не. Родена е тук.

Пули и Скуиш се спогледаха. А след това Пули се намръщи. „Лоша новина. Съперници.“

— И не е сама, така ли?

— Нали казах. Един мъж има с нея. Мекрос.

— Откъде са дошли? Не са били винаги тук — щяхме да го усетим. Градът беше празен…

— По пътя, Пули — отвърна Бревити. — Също като нас.

— Ние дойдохме първи — изръмжа Скуиш.

Бревити примигна.

— Градът е голям, вещице. Е, идвате ли?

— Къде е тя? — попита Пули.

— В храма.

„Лоша новина. Най-лошата.“

— Е, добре — сопна се тя.

Йедан Дериг бе извървял над хиляда крачки по безплътния Първи бряг, но сега най-сетне се връщаше. И Ян Товис видя, че в едната си ръка носи меч. Оръжието проблясваше в зелено на падащата ярка лазурна светлина. Острието беше дълго колкото мъжки крак и в същото време по-тънко от длан. Полукръгъл телен предпазител обрамчваше дръжката. Той се приближи до нея. Очите му грееха.

— Меч Хуст, сестро.

— И е изцерен.

— Да.

— Но как може един счупен меч да порасте отново?

— Закален е в драконова кръв — отвърна той. — Оръжията Хуст са безсмъртни, неподатливи на никаква развала. Могат да разцепят на две други остриета. — Вдигна меча. — Това е петоръжен меч — изпитан е срещу пет, пресякъл ги е всичките. Сумрак, няма по-доброкачествен меч от този. Бил е притежание на Хустас, Майстора на самия Дом — само деца на Ковачницата са могли да притежават такива оръжия.

— А жената го е захвърлила.

— Това е загадка — рече Йедан Дериг.

— Била е ескорт на Галан…

— Остави това. Въпросът е как петооръжният меч Хуст изобщо се е счупил.

— А. Разбирам.

Той се огледа.

— Времето тук се разтваря, толкова близо до Морето на Светлината. Много дълго бяхме далече от народа си…

— Не по моя вина.

— Вярно. По моя. Все едно. Време е да се връщаме.

Ян Товис въздъхна.

— Какво да правя? Да намеря двореца и да се тръшна на трона, който намеря там?

Мускулите на челюстта му се стегнаха под брадата и той извърна очи.

— Имаме да организираме много неща. Персонал за двореца, офицери за гвардията. Работни екипи. Богата ли е на риба реката? Ако не, сме в беда — запасите ни са изчерпани. Ще расте ли зърно тук? Тъмнината като че ли храни някак дърветата и храстите, но все пак сме изправени пред гладен сезон, докато нещо узрее.

Дори само този списък я изтощи.

— Остави това на мен — каза Йедан.

— А за кралицата — безделие. Ще полудея от скука.

— Трябва отново да посетиш храма, сестро. Той вече не е празен. Трябва да бъде осветен отново.

— Аз не съм жрица.

— Кралската кръв ще стигне.

Тя го погледна рязко.

— Нима. Колко?

Йедан сви рамене.

— Зависи.

— От какво?

— От това колко жадна е тя.

— Ако ме изцеди съвсем…

— Заплахата от скука ще се окаже неоснователна.

Кучият син отново намираше себе си. Ум, сух като мъртъв оазис, с изсъхнали палмови листа, хрущящи като смеха на скакалци. Проклетият меч Хуст и илюзията за връщане у дома. Брат. Принц Убиец на вещици. Беше чакал за това целия си живот. Докато тя не беше. „Не вярвах в нищо. Дори в отчаянието си. Вървях студена като призрак, обречен да повтори пътя на жизнения си провал. И кръвта ми — богове на бездната — кръвта ми. Този свят иска твърде много от мен.“

— Сестро, нямаме много време.

Тя се сепна.

— Какво имаш предвид?

— Шейките — самият импулс, който те тласна да ни поведеш по Пътя на Галан — всичко това бе предназначено да ни доведе тук. Карканас, Първият бряг. Трябва да разберем защо. Трябва да открием какво иска богинята от нас.

Ужас прониза Ян Товис. „Не.“ Очите й се вдигнаха покрай Йедан към Първия бряг, към бурната стена от светлина — и безбройните смътни фигури зад булото. „Не, моля те. Не пак.“

— Яхвай коня, сестро. Време е да се връщаме.

След достатъчно време, след ужасен низ от векове, преживените смъртни съдби се стъпкваха, смачкваха се пласт върху пласт. Подробности се оглаждаха до неразличимост. Дела се опразваха от смисъл, кухи като мехурчета в пемза. Сънища се стриваха на зрънца разноцветен пясък, който се ронеше при допир. Поглеждането назад бе неприятно и колкото по-необятно беше полето утайка, толкова по-грозна беше гледката. Секул Лат беше избрал някога изгърбено, изкривено тяло, за да носи наследството от безконечното му съществуване. Красотата и благородната осанка — след всичко, което бе направил — бяха, по негово мнение, твърде двулични, за да се понесат. Не, във външния облик той търсеше правосъдие, телесната форма на наказанието. И точно това бе подразнило толкова Ерастас.

Секул се изкушаваше отново да влезе в онова изгърбено тяло. Светът взимаше тези плоски утаечни слоеве и ги изкривяваше в изтерзани форми. Разбираше го. Одобряваше тези налягания и болезнените гледки, които сътворяваха те в камък и плът.

Небето бе кървавочервено и безоблачно, голата камениста пръст — наситена с жилки оранжеви и жълти минерали. Скулптирани от вятъра скалисти плата обрамчваха хоризонта около равнината. Този лабиринт не притежаваше име — или той поне не му знаеше името. Все едно, то отдавна беше изтрито и заличено.

Килмандарос крачеше до него с леко накуцваща походка, за да не ги изпревари. Беше приела любимия си облик, зверски и изгърбен, извисена над двамата си спътници. Чуваше хлъзгавия й дъх — навътре и навън от дробовете й, с ритъм толкова несъгласуван с неговия, че той се чувстваше странно бездиханен. Майка или не, присъствието й никога не носеше утешение. Загърнала се бе в несдържана злост като в козиняво наметало.

Тя беше едната страна на равновесието, Секул го знаеше. Винаги го беше знаел. Сътворението бе личната й омраза и отговорът му бе унищожението в ръцете й. Тя не виждаше ценност в реда, поне в реда, налаган от разумна воля. Подобни усилия за нея бяха оскърбление.

Килмандарос все още бе почитана в безброй култури, но усещането не беше никак приятно. Носеше хиляди имена, хиляди лица и всяко от тях бе източник на смъртен ужас. Унищожителка, изтребителка, всепоглъщащата. Юмруците й проговаряха в жестоките стихии на природата, в срутени планини и давещи порои, в разцепващата се земя и в реките разтопена лава. Небесата й винаги бяха тъмни, кипящи и подпухнали. Дъждът й беше дъжд от прах, пепел и въглени. Сянката й унищожаваше живот.

Форкрулските стави на крайниците й и техните невъзможни движения често се възприемаха като физическо доказателство, че природата е объркана. Прекършени кости, които въпреки това връхлитат отгоре ти с огромна, неумолима сила. Тяло, което може да се усуква до безумие. Сред вярващите тя олицетворяваше развихрянето на яростта, отказа от разум, отхвърлянето на реда. Култът й славеше пролятата кръв, разчленяването и добродетелта на злобното насилие.

„Скъпа майко, какви уроци имаш за своя син?“

Ерастас крачеше напред, мъж убеден, че знае къде отива. Световете очакваха насочващата му ръка, онова подтикване, което твърде често подканяше Килмандарос за замаха на безумното й рушене. И все пак между тях двамата беше Секул Лат, Богът на Добрия и Лошия шанс, Хвърлячът на ашиците. Можеше да се усмихне с насмешката на милостта или можеше да плюе и да обърне гръб. Можеше да оформя всеки миг от насилието на майка си. Кой да живее, кой да умре? Решението бе негово.

Неговият култ бе най-чистият. Така беше открай време и така щеше да си остане завинаги. На който и бог или богиня да се молеше някой смъртен глупак, Секул Лат бе съдникът на всичко, което търсеха. „Спаси ме.“ „Спаси ни.“ „Направи ни богати.“ „Направи ни плодоносни.“ Боговете обаче изобщо не чуваха молбите на поклонниците си — те не стигаха до тях. Нуждата и желанието впримчваха всички молитви и ги отпращаха в царството на Секул.

Можеше да се отвори, дори сега, за воплите на безбройните смъртни — всичките до един умоляваха за миг от времето му, за погледа му. За благослова му.

Но отдавна беше престанал да слуша. Беше създал Близнаците и им бе оставил да наследят тази жалка игра. Как може да не се умориш от тази литания от молитви? Всяко едно отделно желание, толкова сърдечно, неизбежно се свеждаше до възел от гадост. За да спечелиш за себе си, някой трябва да загуби. Радостта се откупува с купища скръб. Триумфите се извисяват над грамади от кости. Спаси детето ми? Друго трябва да умре. „Равновесие! Всичко трябва да е в равновесие! Може ли съществуванието да е по-жестоко от това? Може ли справедливостта да е по-празна? За да те благословя с успех, трябва друг да благословя с неуспех. На този закон трябва да се преклонят дори боговете. Сътворение, унищожение, живот, смърт — не, до гуша ми е дошло от това! От всичко това!“

„Оставям го на моите Опонн. Близнаците трябва вечно да стоят един срещу друг, иначе съществуванието се разпада.“

Да, до гуша му беше дошло от смъртна кръв.

Но безсмъртна кръв, ах, това беше друга работа. С нея би могъл да… би могъл… какво? „Мога да разбия опорната точка. Мога да запокитя и строша везните. Бездруго всичко е безсмислено — Че’Малле се погрижиха за това. Издигаме се и пропадаме, но всеки път цикълът се подновява, издигането ни никога не е толкова високо като последния път, а пропадането на свой ред ни отнася все по-надолу. Смъртните са слепи за тази спирала. Всичко ще свърши. Енергиите ще изгубят силата си и всичко ще се разпадне.“

„Видял съм го. Зная какво предстои.“

Ерастас търсеше възкресение, но това, което търсеше, бе невъзможно. Всяко поколение богове бе по-слабо — о, крачеха гордо напред, блеснали от сила, но това беше блясъкът на младостта и той бързо се разсейваше. А смъртните им поклонници, те също, в своя мъничък, орязан живот потъваха в цинично безразличие и онези от тях, които все още таяха в себе си някаква вяра, скоро се отдръпваха по ъглите озъбени в ревностния си, сляп фанатизъм — там, където слепотата бе добродетел и времето можеше да се забави до спиране и след това да се изтласка назад. Безумие. Глупост.

„Никой от нас не може да се върне назад. Ерастас, това, което търсиш, само ще ускори окончателното ти пропадане. Все пак, води ни, стари приятелю. Към мястото, където ще направя каквото трябва да се направи. Където ще сложа край… на всичко.“

Ерастас спря, за да ги изчака. Единственото му око пробяга от единия към другия.

— Близо сме — рече той. — Надвиснали сме точно над портала, който търсим.

— Окована е долу ли? — попита Килмандарос.

— Да.

Секул Лат се почеса по врата и извърна поглед. Далечната верига скални зъбери беше неестествено равномерна. Между зъберите имаше празнини, където цели планини бяха изтръгнати от здравата земна твърд. „Построиха ги тук. Бяха приключили с този свят. Дотогава бяха погълнали всяко живо същество. Такава дръзка… увереност.“ Погледна отново Ерастас и каза:

— Ще има прегради.

— Прегради Демелайн, да — отвърна Ерастас.

При тези думи Килмандарос изръмжа.

„Кажи го, Ерастас. За драконите. Тя е готова. Винаги е готова.“

— Трябва да сме подготвени — продължи Ерастас. — Килмандарос, ти трябва да проявиш сдържаност. Няма да е добре за нас, ако разбиеш преградите и после просто я убиеш.

— Ако знаехме защо са я оковали — каза Секул, — можехме да разполагаме с това, което ще ни трябва, за да се спазарим с нея.

Ерастас сви безгрижно рамене.

— Би трябвало да е очевидно, Ашици. Тя беше неконтролируема. Беше отровата сред тях.

„Беше балансът, противотежестта на всички тях. Хаос отвътре, разумно ли е?“

— Може би има друг начин.

Ерастас се намръщи.

— Да го чуем тогава. — И скръсти ръце.

— К’рул трябва да е участвал. Трябва да е изиграл роля в това оковаване — в края на краищата той имаше най-много да губи. Тя беше отровата, както казваш, но и да беше такава за своите, това бе случайно. Истинската й отрова беше, когато се развихри в кръвта на К’рул — в лабиринтите му. Той имаше нужда да бъде окована. Обезсилена. — Замълча и кривна глава. — Не мислите ли, че е любопитно това, че сега Сакатия бог е заел мястото й? Че той сега е тровещият К’рул?

— Болестите не са свързани — отвърна Ерастас. — Ти спомена за друг начин. Чакам да го чуя, Ашици.

— Не знам за друг начин. Казах „може би“. Това би могло да се окаже фатална грешка от наша страна, Ерастас.

Блудния махна пренебрежително.

— Ако оная кучка откаже да ни съдейства, Килмандарос може да направи каквото прави най-добре. Убива я веднага. Още ли ме смяташ за глупак? Премислил съм го, Секул. Ние тримата сме достатъчно, тук и сега, да направим каквото е нужно. Ще й предложим свобода — наистина ли допускаш, че тя ще откаже?

— Защо си толкова убеден, че ще уважи сделката, с която ще се съгласи?

Ерастас се усмихна.

— Нямам притеснения в това отношение. Ще трябва да ми се довериш, Ашици. Е, проявих достатъчно търпение. Ще действаме ли? Вярвам, че да.

Отдръпна се и Килмандарос закрачи тежко напред. Спря и попита:

— Тук ли?

— Така е добре, да.

Юмруците й заблъскаха по земята. Глухият тътен отекна под равнината и костите на Секул се разтресоха. Юмруците удряха неспирно, блъскаха с безсмъртна мощ и прахта бавно се вдигаше и затулваше хоризонта. Камъкът под отъпканата пепел не беше утаечен. Беше втвърдената пяна на пемза. Безвременна, пленена в спомена за един-единствен миг на унищожение. Не знаеше нищо за вечностите.

Секул Лат въздъхна и седна. Това можеше да отнеме доста време. „Сестро, чуваш ли ни? Чукаме…“

— Какво? — попита намръщено Торент. — Какво каза?

Немощната старица сви рамене, изскърцаха кости.

— Омръзнаха ми илюзиите.

Той се огледа. Дирята на фургона я нямаше. Беше изчезнала. Дори следата зад тях бе изчезнала.

— Но аз следвах… видях…

— Престани да си толкова глупав — сопна се Олар Етил. — Прокраднах се в ума ти, накарах те да видиш неща, които ги няма. Тръгнал беше в грешната посока — кой го интересува някакъв проклет екипаж на Тригали? Сигурно всички вече са мъртви. — Тя посочи напред. — Отклоних те от онази диря, нищо повече. Защото това, което търсим, е точно там.

— Ако можех да те убия, щях да го направя — каза Торент.

— Глупав си като всички млади — изсумтя тя. — Единственото, на което могат да се учат младите, е съжалението. Затова толкова много от тях мрат, за вечно съжаление на родителите им. Е, ако си приключил с превземките, можем ли да продължим?

— Не съм дете.

— Точно това казват винаги децата, рано или късно. — След тези думи тя закрачи напред покрай Торент, чийто кон се дръпна боязливо, щом гадателката на кости се доближи твърде много.

Той го укроти, загледан с яд в люспестия гръб на Олар Етил.

„… което търсим, е точно там.“ Вдигна очи нагоре. Поредната проклета драконова кула, извисила се самотна над равнината. Гадателката на кости крачеше право към нея все едно, че можеше да я катурне с един ритник. „Никой не е по-непреклонен от една мъртва жена. При всичките живи, които съм познавал, не би трябвало да съм изненадан от това.“ Запустялата кула все още беше на цяла левга, дори повече. Той не гореше от нетърпение да я посети, не само заради необяснимия интерес на Олар Етил точно към нея, но и заради големината й. Град от камък, построен нагоре, вместо навън — какъв беше смисълът на това?

„Добре. Самозащита. Но вече видяхме как това не е свършило работа.“ Ами ако някоя от долните части се запали? Не би имало никакъв изход за заклещените горе. Не, тези постройки бяха на идиоти и той не желаеше да има нищо общо с тях. „Какво й е лошото на една юрта? На една кръгла шатра от кожи — можеш да си я сгънеш и да я отнесеш където си поискаш. Без нищо да оставиш зад себе си. Да стъпва леко на земята — така казваха старите.“

„Но защо го казваха това? Защото бягането е по-лесно. Докато не пробягахме всички места за бягане. Ако бяхме построили градове, също като ледериите, щеше да им се наложи да ни уважават, както и правото ни на земите, на които живеем. Щяхме да имаме права. Но с шатрите ни, с всичко, което стъпва леко, изобщо не им се налагаше да ни приемат на сериозно, а това правеше избиването ни много по-лесно.“

Сръга коня напред и присви очи към назъбената кула. Може би градовете не бяха просто за живеене в тях. Може би бяха предназначени да налагат правото да се живее някъде. Правото да взимат от околната земя всичко, което им трябва, за да останат живи. „Като гигантски кърлеж, забил дълбоко главата си, и смуче толкова кръв, колкото може. Преди да се пусне и да подири ново място. И ново право да пие дълбоко от земята.“

Най-добрият начин, който бе открил за убиване на кърлеж, беше с нокътя на палеца — натискаш го върху плосък камък и го сцепваш на две. Помнеше как едно куче се опита да изяде един кърлеж. Изплю го. Вкусът на кърлежите явно беше гаден — твърде гаден дори за кучета, нещо, което нямаше и да помисли, че е възможно. Вкусът на градовете сигурно беше още по-лош.

„Само какви ги дрънкам… Губя си ума. Проклета вещица — още ли си тук? В черепа ми? Караш мислите ми да кръжат и да кръжат, с всички тия безполезни идеи?“

Подкара до нея.

— Остави ме на мира.

— Изобщо не си толкова интересен, колкото си мислиш — изсумтя тя.

— Странно, това го бях решил за теб отдавна — отвърна Торент. — Но още си тук.

Тя спря и каза:

— Е, тук е добре. Скоро ще си имаме компания, воине.

Той огледа безоблачното небе.

— Ония, за които спомена Силхас Руин ли? Не виждам нищо…

— Идват.

— Да се бият?

— Не. Направиха тази глупост веднъж, но може да се предположи, че с умирането са си взели поука… Или пък не.

Шумолене в жилавите треви привлече погледа му. Гущер… не…

— Вещице, какво е това?

Пред очите му изникнаха две същества от голи кости, овързани с кожени каишки и сухи черва — птици? Главите ниско наведени, поклащат опашки. Стояха на задните си крака, малко по-високи от тревите.

— Велика, ние сме низвергнати — заговори едното. — Най-раболепно молим да бъдем твои презрени слуги…

Другото го прекъсна:

— Вярва ли тя на всичко това? Я опитай пак!

— Млъкни, Телораст! Как мога да се съсредоточа в лъженето, като се месиш непрекъснато! Хайде шшт! О, все едно, късно е — виж ги, и двамата ни чуват. Теб особено.

Съществото, наречено Телораст, се беше дотътрило до Олар Етил почти на четири крака.

— Презрени слуги! Както каза сестра ми. Не е съвсем лъжа. Просто… ъъ… временна истина! Подчинение от удобство, докато е удобно. Какво би могло да е по-честно?

Олар Етил изсумтя и отвърна:

— Не ми трябват съюзници Елейнт.

— Не е истина! — извика Телораст.

— Успокой се — изсъска другата. — Това се нарича спазаряване. Тя казва, че сме ненужни. Ние казваме, че всъщност не ни трябва помощта й. Тя казва… ами, нещо. Да изчакаме да чуем какво казва тя, а после ние отвръщаме нещо. Накрая се спазаряваме. Разбираш ли? Просто е.

— Не мога да мисля! — оплака се Телораст. — Ужасно съм уплашена! Кърдъл, заеми се ти — преди кокалите ми да са се разпаднали!

Онази, която нарекоха Кърдъл, врътна глава, сякаш търсеше къде да се скрие.

— Няма да ме излъжете — каза Олар Етил. — Двете почти бяхте спечелили Трона на Сянка. Избихте дузина от своите, за да се доберете до него. Кой ви спря? Аномандър Рейк ли? Ходещия по ръба? Килмандарос?

При всяко име двата скелета се присвиваха от страх.

— Какво търсите сега? — попита гадателката на кости.

— Власт — отвърна Телораст.

— Богатство — добави Кърдъл.

— Оцеляване — рече Телораст.

Кърдъл закима.

— Ужасни времена. Някои неща ще умрат.

— Много неща — додаде Телораст. — Но в твоята сянка ще е безопасно, велика.

— Да — каза Кърдъл. — Безопасно!

— В замяна ние ще ти пазим гърба.

— Да! Точно така!

— Докато не решите, че е изгодно да ме убиете — каза Олар Етил. — Разбирате дилемата ми. Вие ми пазите гърба от други заплахи, но кой ще ми пази гърба от вас двете?

— На Кърдъл не може да се вярва — заяви Телораст. — Аз ще те пазя от нея, заклевам се!

— А аз — от сестра ми! — Кърдъл се врътна към Телораст и щракна с малките си челюсти. Щрак-щрак-щрак.

В отговор Телораст изсъска.

Олар Етил се обърна към Торент и каза:

— Елейнт.

„Елейнт? Дракони? Тези двете?“

— Винаги съм си представял, че са по-големи.

— Соултейкън — отвърна Олар Етил, после отново огледа двете същества. — Или д’айвърс, мисля, нали? Родени като Тайст Андий, една жена, но два дракона.

— Глупости!

— Безумно!

— Нелепо!

— Невъзможно!

— Невъзможно — отстъпи Олар Етил — за повечето, дори сред Андий. Но вие все пак сте намерили начин, нали? Как? Кръвта на Елейнт се съпротивлява на треската на д’айвърс. Нужен е бил ритуал. Но какъв? Не Куралд Галайн, нито Куралд Емурлан. О, вие двете спечелихте любопитството ми. Ще получа отговора — това е сделката, която предлагам. Кажете ми тайната си и ще имате закрилата ми. Предадете ли ме, ще ви унищожа и двете.

Кърдъл се извърна към спътничката си.

— Ако й кажем, с нас е свършено.

— Вече е свършено, идиотко. Изобщо не трябваше да ставаме соултейкън. Просто така се случи!

— Но ние бяхме истински Елейнт…

— Млъкни!

Олар Етил изведнъж пристъпи към тях.

— Истински Елейнт ли? Но това е безсмислено! Две, които са станали едно? Соултейкън? Тайст Андий соултейкън? Не, вие извъртате всяка истина — и на една ваша дума не мога да повярвам!

— Видя ли какво направи, Кърдъл! Ето, че сега… оох!

Ръката на Олар Етил се стрелна и я докопа. Скелетът се загърчи и се замята в хватката й. Тя го придърпа към лицето си, все едно се канеше да му отхапе главата.

— Кажи й! — изпищя Телораст. — Кърдъл! Кажи й всичко!

— Да! Да! Обещавам! Древна! Слушай! Ще ти кажа истината!

— Казвай. — Телораст увисна в шепата й като мъртва, но Торент видя, че опашката се полюшва.

Кърдъл скочи от тревите на гола ивица земя и очерта с нокът кръг около себе си.

— Бяхме оковани, Древна, ужасно, жестоко оковани. В къс от Емурлан. Вечен затвор пред нас — не можеш да си представиш какво мъчение беше, какво изтезание. А бяхме толкова близо! До драгоценната ни плячка! Но тогава пред нас застанаха трима, между нас и трона. Кучката с юмруците й. Кучият син с ужасния му меч. Ходещия по ръба ни предложи избор. Килмандарос и веригите или Аномандър и Драгнипур. Драгнипур! Знаехме какво бе направил Драконъс, нали разбираш! Знаехме какво щеше да направи с нас мечът. Да глътне душите ни! Не! — Скелетът потрепери. — Избрахме Килмандарос.

— Два Елейнт — каза Олар Етил.

— Да! Сестри…

— Или любовници — намеси се Телораст, все още отпусната като умряла.

— Или това, да. Не помним. Много отдавна беше, твърде много векове в окови… И безумието! Такова безумие! А после ни намери един странник.

— Кой? — изръмжа Олар Етил.

— Дессимбелакис — отвърна Кърдъл. — Държеше Хаос в ръцете си. Каза ни тайната му — какво е направил от него. Беше отчаян. Народът му — човешки същества — съвсем беше оплескал нещата. Отчуждили се бяха от всички живи същества на света. Въобразили си бяха, че са господари на природата. И тиранията им бе жестока, толкова жестока. Избиваха всички животни, превръщаха земите в голи пустини, небесата празни, освен за лешояди.

— Соултейкън — рече Олар Етил. — Д’айвърс. Той сътвори ритуал от хаос — да обвърже хората към зверовете, да им наложи животинския им нрав. Поиска да им даде урок. За самите тях.

— Да, Древна. Да, на всичко това. Донесе ритуала на своя народ — о, беше древен ритуал, много по-стар от Дессимбелакис, много по-стар от този свят. Наложи го на поданиците си.

— Тази история я знам добре — каза Олар Етил. — Бях там, когато дадохме отговор на това. Мечовете на Т’лан Имасс капеха дни наред. Но нямаше никакви дракони. Не и там, не и тогава.

— Бяхте започнали избиването — рече Кърдъл. — Той беше побягнал преди вас, като прие облика на д’айвърс.

— Дерагот.

— Да. Знаеше, че го преследвате. Трябваха му съюзници. Но ние бяхме оковани и той не можа да разбие веригите. Затова предложи да вземе душите ни — и ни донесе труп. На жена. Тайст Андий.

— Къде го е намерил? — попита Олар Етил. — Коя беше тя?

— Така и не ни каза. Но когато привърза душите ни към нея, ние станахме… неоковани. Помислихме си, че сме освободени. Заклехме се да му служим.

— Но не го направихте, нали?

Кърдъл се поколеба.

— Предадохте го.

— Не! Не беше така! Всеки път, когато се опитвахме да се превъплътим в истинската си същност, веригите се връщаха! Всеки път се озовавахме отново в Емурлан! Бяхме безполезни за него, не разбираш ли?

— Но сега можете да намерите истинските си същности…

— Не задълго. Никога задълго — отвърна Кърдъл. — Ако се задържим в облика си на Елейнт, веригите ни намират. Връщат ни. Тези кости, които виждаш — само това можем. Можем да вземем тяло, едно или две, и да съществуваме в тях. Но това е всичко. Да можехме да се доберем до трона, щяхме да разбием оковите си! Можехме да избягаме от затвора си!

— Никога няма да спечелите онзи трон — заяви Олар Етил. — А в това, което сте, за жалост сте безполезни за мен.

— Велика Древна! Ти можеш да счупиш тези вериги!

— Бих могла — отвърна тя. — Но нямам причина да го правя. В края на краищата защо да си навличам омразата на Ходещия по ръба? Или на Килмандарос? Не, те са ви оковали с основание. Ако не се бяхте стремили към трона, щяхте да живеете свободни.

— Вечно наказание. Кой заслужава това? — попита с горчивина Кърдъл.

Олар Етил се изсмя.

— Вървяла съм с Т’лан Имасс. Не ми говорете за вечно наказание.

Думите й стъписаха Торент. Той я погледна и се намръщи.

— Ти си им го направила, гадателко на кости. А сега го наричаш наказание? Онези Имасс. Какво ти направиха, че да ги накажеш за цяла вечност?

Тя му обърна гръб.

— Духове на земята! — възкликна Торент. — Наистина е било наказание! Олар Етил — онзи Ритуал — ти си ги проклела! Виж се…

Тя се обърна рязко.

— Да! Виж ме! Не избирам ли да нося това проклятие? Тялото ми, собствената ми плът! Какво повече мога да направя…

— Но да носиш угризението си? — Загледа я с ужас. — Окаяно, жалко същество. Какво беше? Високомерна обида? Зарязана любов? С друга жена ли спа мъжът ти? Защо си ги проклела за цяла вечност, Олар Етил? Защо?

— Ти не разбираш…

Телораст избра точно този момент, за да се изтръгне от хватката й. Скочи леко на земята и драсна на няколко крачки встрани, а Кърдъл бързо заситни и спря до нея. Олар Етил се вторачи за миг в двете същества — или поне така му се стори.

— Защо не ги оставиш? — попита Торент. — Гадателко на кости. Остави ги всички на мира.

— Не! Нямам никакъв избор — никакъв! Вие смъртните сте такива глупци — просто не го разбирате, нищо не разбирате!

— Какво трябва да разбирам!? — викна Торент.

— Опитвам се да спася жалкия ви животец! На всички вас!

Той я гледаше и мълчеше. Тя бе стиснала юмруци.

— Ако нашето спасение, Олар Етил, означава да държиш в плен душите на Т’лан Имасс, тогава аз, като жалък смъртен, ти казвам: твърде много е — промълви Торент. — Освободи ги. Нас остави да умрем.

Тя изсумтя… но той усети, че думите му са я потресли.

— Готов си да говориш от името на цялото човечество ли, Торент, последният от Оул? Ти, който мечтаеш само за край?

— Направи го смислен и няма да негодувам.

— Всички искаме това — изхриптя тя.

— Освен това — каза Торент — борбата не е тяхна. Отговорността не е тяхна. Нито твоя. Изкупление ли търсиш, гадателко на кости? Намери друг начин. Който не поглъща души. Който не слага окови на цял народ.

— Толкова малко знаеш — заговори тя с презрение. — Т’лан Имасс — моите Т’лан Имасс — знаеш ли изобщо какво са те?

— Не съвсем. Но успях да сглобя достатъчно. Всичките ти разговори с непознати и когато говориш с тъмнината нощем — когато си мислиш, че спя. Ти командваш армия — и бойците ти са подръка. Пленени в твоя Ритуал. Олар Етил, отнасяш се с тях като с роби.

— Трябват ми.

— Но ти не им трябваш, нали?

— Аз ги призовах! Без мен щяха да са прах и нищо повече!

— Може би точно това искат — отвърна той.

— Още не. Още не!

Торент подръпна юздите и викна на скелетчетата:

— Вие двете! Ето моето предложение. Никой, колкото и да е покварен, не заслужава вечно наказание. Ще потърся начин да освободя душите ви. В замяна вие ми пазите гърба.

Кърдъл скокна напред.

— От кого?

Той кимна към Олар Етил.

— От нея, за начало.

— Можем! — извика Телораст. — По-силни сме, отколкото си мисли тя!

Кърдъл заситни наперено покрай коня на Торент.

— Къде отиваме, господарю?

— Наричайте ме Торент и не съм ви господар. Нямам никакви претенции над вас. Изглежда, отиваме към онази кула.

— Вкоренена! — изграчи Телораст. — Но коя точно е тя? Кърдъл? Коя точно е тя?

— Откъде да знам? Никога не съм била тук.

— Лъжла!

— Ти си лъжла!

Свадата продължи. Торент пришпори коня напред. След малко погледна през рамо и видя, че Олар Етил се тътри зад него. „Несломима и в същото време… сломена. Ех ти, нещастна старице. Зарежи го.“

Кебрале Кориш водеше клан от четирима мъже и три жени, единственото, което бе останало от Б’ен Аралак Оршайн Т’лан Имасс. Някога, не толкова отдавна, кланът на Медната пепел наброяваше три хиляди сто и шестнайсет души. Тя имаше спомени за живот и спомени за смърт, останали за посветените в Ритуала. В нейните спомени за смърт последната битка с Ордена на Червените шпилове надвисваше ярка в ума й: замръзнал писък, внезапен вой на унищожение. Беше стояла на самия ръб на Бездната, копнееща да се присъедини към падналите си близки, но задържана от дълга на званието си. Беше главатар на клана и докато й оставаше воля, щеше да е последната от Медната пепел, която ще падне.

Това време все още не беше дошло, а дирята на Червените шпилове се изпъваше зад нея, безжизнена, запустяла, ехото на писъка й като костелива ръка на тила й.

Първият меч бе направил извратения избор да възвърне телесния си облик, крачеше тежък като канара по тази изтерзана земя, мечът му се влачеше и оставяше бразда след себе си. Воините на Оршайн и Бролд на свой ред бяха изоставили блаженството на прахта и сега крачеха в накъсана сива гмеж зад него. Тя вървеше сред тях, своите седем воини. Бяха премазани, пострадали трайно от магията на Тримата. Накъсаните останки от кожа и сухожилия бяха почернели и опърлени. Оголената кост бе изгоряла до бяло, нашарена с пукнатини. Кремъчните им оръжия бяха изгубили оттенъка на сепия, червеникавокафявото бе заменено от бледоморави и синкавосини петна. Кожените дрехи и козинявите наметала бяха изчезнали.

От всички в своя клан Кебрале Кориш единствена бе успяла да се доближи достатъчно до Тримата, за да размаха меча си. Помнеше съвсем ярко стъписването на лицето на Брадатия, когато оръжието й захапа, проряза плътта дълбоко и широко през гръдта му. Помнеше кръвта, лъсналите нащърбени ребра, брънките от ризницата, пръснали се по камъните на парапета. Той залитна назад, отстъпи, но тя нямаше да прояви милост…

Съратниците му я изтласкаха назад с взрив от магия, който я изхвърли от ръба. Погълната от бушуващото чародейство, тя полетя към подножието на стената. И там трябваше да свърши, но тя беше вождът на клана. Беше видяла с очите си избиването на почти всички. Нямаше да се покори на забравата. Когато се надигна и се отърси от ужасния хаос на пламъците, погледна нагоре и видя Тримата — гледаха надолу към нея. Видя на лицата им неверието и усилващия се страх…

Точно тогава Инистрал Оуван бе подал сигнала за отстъпление. Можеше да му се опълчи, но се беше подчинила. Заради седмината останали. Заради последните си ближни.

Дори и сега споменът за захапката на меча й все още бе най-сладкият нектар в кухата черупка на душата й. Кебрале Кориш бе устоявала на стената на Крепостта. Нанесла беше рана на един от Тримата, единствената Т’лан Имасс, постигнала това. Ако бе останал сам, щеше да го е убила. Брадатия щеше да е паднал, първият пробив в отбраната на Тримата. Кебрале Кориш, сама изковала меча, който държеше в ръцете си, и го нарече Брол — Хладно око, — и виждаш ли петното от кръвта му? Стича се черна като нощ. В мига, в който войната се обърна, я отзоваха.

Медната пепел бяха паднали за нищо. Без да устоят, без победа. Бяха ги отхвърлили и един ден тя щеше да накара Инистрал Оуван да плати за това.

Тази тайна клетва бе достатъчна причина да съществува. Първият меч можеше да има своята война, своето търсене на отговори, своето право да търси сметка от Олар Етил. Кебрале Кориш имаше своите основания да продължи. Олар Етил — която ги бе призовала всички — можеше да има своите тайни мотиви. За Кебрале беше все едно. Освен това Олар Етил й беше дала друг шанс и дори само заради това Кебрале бе готова да направи, каквото я помолят. Докато дойде моментът за отмъщение.

Инистрал Оуван носеше срама на поражението и го правеше без преструвки. Но това не беше достатъчно. Изобщо. „Аз ще го накажа. Ще намеря за него вечно страдание. В името на изгубения живот на моите ближни, заклевам се в това.“

Не беше миризма — не беше способен да улови миризма, — но въпреки това нещо достигаше до ума му, остро наситено със спомени, които го брулеха като снежна фъртуна заледен връх. Калт Урманал беше закален в безумие, излъскан ярко с лудост. Всякакъв конфликт вътре в него бе изгладен, докато не бе останало нищо друго освен чистотата на целта.

К’Чаин Че’Малле бяха на тази земя. Убийците на жена му, на децата му. Гнусните им масла се бяха просмукали в тази прашна земя; люспите им бяха шепнали из сухия въздух. Бяха близо.

Омразата умираше с Ритуала Телланн. Така се твърдеше, така вярваше всеки Т’лан Имасс. Дори войната срещу Джагът се бе оказала хладна, безчувствена процедура. Душата на Калт Урманал тръпнеше от осъзнаването, че омразата отново е оживяла в него. Настръхнала омраза. Имаше чувството, че всичките му кокали са стегнати в един-единствен юмрук, твърд като камък, юмрук, който само очаква жертвата си.

Щеше да ги намери.

Нищо друго нямаше значение. Първият меч не беше обвързал своите — ужасна грешка, защото Калт знаеше, че във всеки от тях кипят и бушуват войни. Можеше да го усети: вихрушки от противоречиви желания, глад и нужда. Една армия трябва да коленичи пред своя господар. Без това покорство всеки воин е сам, с развързани въжета, и в първия миг на сблъсъка всеки ще потърси своя собствен път. Първият меч, с отказа си да командва, бе изгубил армията си.

Беше глупак. Беше забравил какво означава да управляваш. Каквото и да търсеше, каквото и да намереше, щеше да открие, че е сам.

Първият меч. Какво означаваше тази титла? Умения с оръжието — никой не можеше да отрече, че Онос Т’уулан ги има, иначе нямаше да е спечелил титлата. Но, разбира се, имаше и нещо повече в нея. Силата да налагаш волята си. Качествата на истински водач. Строгостта на заповедите и очакването да бъдат изпълнявани безпрекословно. Онос Т’уулан не притежаваше нито една от тези черти. Първия път се беше провалил, нали? А сега щеше да се провали отново.

Калт Урманал щеше да върви по дирята на Първия меч, но нямаше да го следва.

„Джагът си играеха игри с нас. Предрешваха се в облика на богове. Това ги забавляваше. Ужилено от подигравките им, възмущението ни преля в гняв и неумолима решителност. Но тя беше неуместна. Щом осъзнахме игрите им, те нямаха друг избор, освен да се оттеглят. Разголената тайна сложи край на играта. Войните не бяха нужни. Решимостта ни придоби оттенъка на истинска лудост и като я приехме, ние изгубихме себе си… завинаги.“

„Джагът бяха погрешният враг. Ритуалът трябваше да се задейства в името на война против К’Чаин Че’Малле. Те бяха тези, които ни избиваха. За храна. За забавление. Те бяха тези, които не виждаха в нас нищо повече от месо. Връхлитаха отгоре ни с хлъзгавите си масла на жестоко, безсмислено клане и онези, които обичахме, умираха.“

„Възмущение? Думата е твърде слаба за това, което изпитвам. За всички нас, които бяхме жертви на К’Чаин Че’Малле.“

„Първи меч, ти не ни водиш никъде. Всички ние приключихме с Джагът. Не ни интересуват повече. Каузата ни е мъртва, негодните й за нищо кокали са оголени пред очите на всички ни. Изгазили сме през тях и сега пътеката се изпъва напред чиста — но тези наши пътища никой от нас не споделя със своите ближни.“

„Тъй че защо те следваме сега? Защо стъпваме в крак с тебе? Не ни казваш нищо. Дори не признаваш съществуването ни. По-лош си и от Джагът.“

Знаеше за Олар Етил, гадателката на кости, която ги бе проклела за вечно страдание. Към нея не изпитваше нищо. Беше глупава като всички останали. Също толкова сляпа, също толкова объркана като всички други гадатели на кости, напластили силата си в Ритуала. „За нея ли ще се биеш, Първи меч? Ако е така, тогава ще се биеш сам. Ние не сме нищо за теб, тъй че и ти не си нищо за нас.“

„Не позволявай на очите да те заблудят. Ние не сме армия.“

„Ние не сме армия.“

Ном Кала усети до себе си гадателя на кости Улаг Тогтил. Беше безспорно най-едрият воин сред Имасс, когото бе виждала. Кръв на Трелл. Зачуди се как ли е изглеждал в плът. Плашещ, несъмнено, с широка уста и глиги, с малки очи като на леден глиган. Имаше няколко спомена за Трелл — те почти бяха изчезнали по нейно време, едни от първите, изтласкани от лицето на земята от хората. Всъщност дори не беше сигурна дали спомените й са истински, или по-скоро нещо просмукало се в нея от оршайните.

Горчива кръв беше това. Порой от зли чувства, объркани страсти, бездънно отчаяние и безсмислен гняв. Чувстваше се под натиск — тези оршайни бяха истински изтерзани, духовно унищожени. Но нито тя, нито сродниците й не бяха придобили някакво умение да възпират потока на тази несекваща кръв. Никога допреди не бяха преживявали нещо подобно.

От самия Първи меч обаче не идваше нищо. Нито полъх на мисъл не се изтръгваше от него, нито намек за чувство. Дали не беше просто безжизнен, там в душата си? Или самообладанието му беше толкова абсолютно, че дори най-решителните й атаки над мислите му просто се хлъзгаха като слаб дъжд по камък? Загадката, наречена Онос Т’уулан, я терзаеше.

— Мярка за милост — каза Улаг, намесил се в мислите й.

— Кое, гадателю?

— Ти също кървиш, Ном Кала. Всички сме непокорни. Костта потръпва, мрак се вихри в онова, което е останало от очите ни. Вярваме, че сме творци на мислите си, на чувствата си, но аз не мисля така.

— Нима?

Той кимна.

— Гневим се след него. Цялата тази злоба, този гняв. Той ни поглъща, всеки от нас, и е крепен от това, което яде. И ние вярваме, че всеки от нас е сам в решимостта си. Крайно обезпокоително, Ном Кала. Колко още ни остава, преди да се обърнем един против друг?

— Значи няма никаква мярка за милост — отвърна тя.

— Зависи.

— От какво?

— От това колко проницателен е Онос Т’уулан.

— Обясни, моля те.

— Ном Кала, той заяви, че няма да ни принуди към подчинение. Няма да се държи като Т’лан Имасс. Това е важно. Дали съзнава безпорядъка, нарастващ зад него? Вярвам, че да.

— Каква е целта тогава?

— Ще видим.

— Само ако си прав и ако Първият меч се окаже способен да ни привлече към себе си — преди да е станало твърде късно. В това, което описваш, има голям риск и колкото повече изчаква, толкова по-малко вероятно е да успее да ни събере.

— Вярно е — изръмжа той.

— Вярваш му, нали?

— Вярата е странно нещо — сред Т’лан Имасс тя не е нещо много повече от блед призрак на спомен. Може би, Ном Кала, Първият меч се стреми да я съживи отново в нас. Да ни превърне в нещо повече от Т’лан Имасс. Поради това не ни принуждава. Вместо това ни показва свободата на тленността, нещо, което всички си мислехме, че сме загубили отдавна. Как живите командват своите сродници? Как може една армия на смъртни да функционира при хаоса у всеки войник, при тези разнопосочни страсти?

— Каква е ползата да ни показва такива неща? — попита Ном Кала. — Ние не сме смъртни. Ние сме Т’лан Имасс.

Той сви рамене.

— Нямам отговор на това, все още. Но мисля, че той ще ни покаже.

— Дано не чака прекалено дълго.

— Ном Кала. — Улаг я погледна. — Вярвам, че си била красива някога.

— Да. Някога.

— Жалко, че не съм те видял тогава.

Тя поклати глава.

— Представи си болката сега, ако ме беше видял.

— Права си. Съжалявам.

— Аз също, гадателю на кости.

— Не стигнахме ли вече? Краката ме болят.

Драконъс спря, обърна се и изгледа полукръвния тоблакай.

— Да, бихме могли да отдъхнем малко. Гладен ли си?

Ублала кимна.

— И ми се спи. И тази броня жули раменете ми. И боздуганът тежи. И ми липсват приятелите.

— Има специална халка на колана ти за боздугана — рече Драконъс. — Не е нужно да го носиш готов за бой. Както виждаш, никой не може да се приближи до нас, без да го видим от доста далече.

— Но ако видя заек или пиле, мога да ги убия и тогава можем да ядем.

— Това няма да е нужно — вече видя, че мога да сътворявам храна и вода с магия.

Ублала се намръщи.

— Искам и аз да направя нещо.

— Разбирам. Сигурен съм, че ще дойде и твоят ред, и то скоро.

— Виждаш ли нещо? — Ублала се огледа наоколо. — Заек? Крава? Онези две жени ей там?

Драконъс се сепна и чак сега забеляза двете фигури, които вървяха към тях. Бяха на около триста крачки. Идваха от юг.

— Ще ги изчакаме — каза той. — Но, Ублала, няма нужда да се биеш.

— Не, секс е по-добре. С жени, искам да кажа. Онова муле изобщо не съм го пипал. Това е гадно и не ме интересува какво приказваха. Сега можем ли да ядем?

— Наклади огън — каза Драконъс. — Използвай дървата, които събрахме вчера.

— Добре. Те къде са?

Драконъс махна с ръка и в краката на Ублала се появи малка купчинка начупени клони.

— А, ето ги! Драконъс, намерих дървата.

Жената отпред беше млада, с варварско облекло. Очите й блестяха под ивица черна боя, която вероятно означаваше скръб, а останалото от лицето й беше боядисано бяло като череп. Беше със стегнати мускули, дългата й прибрана на плитка коса бе с ръждив цвят. На три крачки зад нея залиташе старица, босонога, с мръсна кожена риза. Почернелите й пръсти бяха отрупани с лъскави пръстени — дразнеща подробност на фона на иначе занемарената й външност.

Двете спряха на десет крачки от Драконъс и Ублала и по-младата заговори.

Ублала вдигна очи от огъня и каза:

— Аха, търговската реч. Разбирам те. Драконъс, те са гладни и жадни.

— Знам, Ублала. В ей онази торба има храна. И делва ейл.

— Сериозно? Каква торба… о, все едно. Кажи на хубавичката, че искам да правя секс с нея, но го кажи по-мило…

— Ублала, двамата с теб говорим на същата търговска реч. — Пристъпи напред. — Е, добре сте дошли. Ще споделим храната си с вас.

Младата, чиято дясна ръка бе стиснала камата на колана й веднага щом Ублала изрази желанието си, насочи вниманието си към Драконъс.

— Аз съм Ралата, Скинкът на Акрата Бялото лице на Баргаст.

— Далече си от дома си, Ралата.

— Да.

Драконъс погледна над рамото й към старицата.

— А спътничката ти?

— Намерих я, скиташе се сама. Тя е Секара, благородничка от Бялото лице. Умът й почти си е отишъл.

— Пръстите й са гангренясали — отбеляза Драконъс. — Трябва да се отрежат, за да не плъзне заразата.

— Знам — каза Ралата. — Но тя отказва. Заради пръстените, мисля. Последното й богатство. — Помълча, след това добави колебливо: — Моите сънародници вече ги няма. Мъртви са. Белите лица на Баргаст вече ги няма. Моя клан. На Секара. Всички. Не знам какво се е случило…

— Мъртви! — вресна Секара и вдигна изгнилите си ръце. — Изстинали! Мъртви и студени!

При виковете й Ублала подскочи, намръщи се и каза недоволно:

— Тая мирише. И не може да си мърда пръстите — някой ще трябва да я храни. Няма да съм аз. Тя казва ужасни неща.

— Тя го казва това по сто пъти на ден — въздъхна Ралата. — Не се съмнявам в думите й — не мога, виждам касапница в очите й. И в сърцето си знам, че двете сме сами.

— Заразата е стигнала до мозъка й — каза Драконъс. — Най-добре ще е да я убиеш, Ралата.

— И да остана последната от Белите лица? Нямам смелостта да направя това.

— Разрешаваш ли ми аз да го направя? — попита Драконъс.

Ралата потръпна.

— Ралата. Вие двете не сте последните от народа ви. Има и други живи.

Тя присви очи.

— Откъде знаеш?

— Видях ги. Отдалече, облечени също като вас. Със същите оръжия. Пет или шест хиляди, може би повече.

— Къде ги видя? Кога?

Драконъс кимна към Ублала.

— Преди да намеря моя приятел тоблакай. Преди шест-седем дни мисля — чувството ми за време не е като преди. Самата промяна на светлината ме стъписва. Ден, нощ, толкова много съм забравил. — Прокара длан по лицето си и въздъхна. — Ралата, разрешаваш ли ми? Ще е акт на милост и ще е бързо. Няма да страда.

Старицата продължаваше да гледа втренчено почернелите си ръце, сякаш искаше с волята си да ги раздвижи, но подпухналите пръсти се бяха извили в безжизнени куки. Лицето й се изкриви от безсилие.

— Ще ми помогнете ли да й вдигна паметник?

— Разбира се.

Ралата най-сетне кимна.

Драконъс пристъпи пред Секара. Внимателно смъкна дланите й, а след това постави ръце от двете страни на лицето й. Обезумелите й очи пробягаха настрани, а после изведнъж се впиха в неговите. В последния миг той видя в тях някакво смътно разбиране. Ужас. Устата й се отвори…

Той бързо изви настрани и вратът се прекърши. Жената се отпусна, все още втренчена в очите му, докато бавно се смъкваше на земята. Още няколко дъха и животът напусна обвиняващия й, изпълнен с ужас поглед. Той се изправи, отстъпи назад и се обърна към другите.

— Свърши се.

— Ще ида да намеря камъни — каза Ублала. — Бива ме с гробовете. А след това, Ралата, ще ти покажа коня и ще си много щастлива.

Тя се намръщи.

— Кон ли? Какъв кон?

— Ступли Курвата му вика така, на онова между краката ми. Подскачащия ми кон. Еднооката змиорка. Мечтата на Хитрушата, Шурк Елале пък му вика така. Жените му дават всякакви имена, но всички се усмихват, като ги казват. Можеш да му дадеш каквото си име поискаш и ти също ще се усмихваш. Ще видиш.

И тръгна да търси камъни. Ралата зяпна след него, после се обърна към Драконъс.

— Той е просто дете…

— Само в мислите си — отвърна Драконъс. — Виждал съм го съблечен.

— Ако се опита — ако някой от двама ви се опита да ме изнасили, ще ви убия.

— Няма да се опита. И аз също. Добре си дошла да пътуваш с нас. Пътуваме на изток, в същата посока като баргастите, които видях. Може всъщност да ги настигнем или поне да видим дирите им.

— Какво е това месо на огъня? — попита тя и се приближи.

— Бедерин.

— Никакви бедерини няма в Пустинните земи.

Драконъс сви рамене.

Тя все още се колебаеше. След това промълви:

— Аз гоня един демон. Крилат. Той уби приятелите ми.

— Как би могла да проследиш крилат демон, Ралата?

— Избива всичко по пътя си. Оставя диря, която мога да проследя.

— Не съм виждал такива следи.

— И аз не съм — призна тя. — Не и в последните два дни, откакто намерих Секара всъщност. Но пътят, изглежда, е на изток, тъй че ще тръгна натам. Ако намеря другите баргасти, толкова по-добре. Ако не, гонитбата ми продължава.

— Разбрано — отвърна той. — Е, ще пийнеш ли малко ейл с мен?

И се наведе да налее две калаени халби, а тя каза зад гърба му:

— Смятам да я погреба с пръстените, Драконъс.

— Ние не сме крадци — отвърна той.

— Добре — каза тя и взе халбата от ръката му.

Ублала се върна, гушнал няколко големи камъка.

— Ублала — каза Драконъс, — спести си показването на коня за по-късно.

Лицето на тоблакая помръкна, но след миг грейна отново.

— А, добре. Бездруго на тъмно е по-възбуждащо.

Страл изобщо не беше искал да е Боен водач на сенаните. По-лесно беше да подхранва амбициите си, за които бе вярвал, че завинаги ще си останат недостижими, простичко и общо взето безвредно поддържане на самочувствие, което му отреждаше място редом до другите воини, противопоставили се на Онос Т’уулан, да е просто един от могъщите и влиятелни знатни баргасти. Радвал се беше на тази власт и на всички привилегии, които носеше тя. Особено се бе наслаждавал на съкровището си от трупана омраза, монети с безкрайно висока цена, а да ги прахосва не беше нищо, колкото и щедър да беше. Такъв воин изпъква високо, добре защитен зад щита на презрението. А щом щитовете се стегнеха, стената ставаше несъкрушима.

Но сега беше сам. Съкровището му се беше стопило — дори не беше видял десетките ръце, протягащи се зад гърба му. Единственото богатство на един Боен водач бе стойността на думата му. Лъжите изсмукваха цвета от златото. Истината бе най-твърдият, най-чист и най-рядък метал от всички.

Имало беше миг, единствен заслепяващ миг, когато бе застанал пред своето племе, вдигнал високо тази истина, изкована от вече изстинали ръце. Беше я обявил за своя и на свой ред родствениците му се бяха вгледали в очите му и бяха отвърнали подобаващо. Но дори тогава в устата си бе усетил вкуса на пепел. Не беше ли той нищо повече от гласа на мъртвите? На паднали воини, всеки от които бе по-велик, отколкото Страл изобщо можеше да се надява да бъде? Можеше да огласи желанието им — и бе направил точно това, — но не можеше да мисли техните мисли, тъй че те не можеха да му помогнат, не и тук, не и сега. Оставаше само собственият му жалък и объркан ум, а това не стигаше.

Не беше отнело много време, докато воините му разберат това. В края на краищата къде можеше да ги отведе? Хората в уседналите земи зад тях искаха кръвта им. Пътят напред беше пуст и безжизнен. А колкото и дързък да беше жестът, сенаните все пак бяха избягали от битка, оставили бяха съюзниците си да загинат. Никой не искаше да носи тази вина. Даваха я цялата на Страл. Не беше ли им го заповядал той? Не беше ли заповядал да се оттеглят?

Не можеше да обори това. Не можеше да се защити срещу истината. „Това е мое. Само мое престъпление. Другите умряха, за да ми го дадат, защото стояха където сега стоя аз. Храбростта им бе по-чиста. Те водеха. Аз мога само да следвам. Ако имаше някакъв друг път, можех да съм като тях.“

Стоеше на колене, с гръб към малкото останали огньове на лагера, пръснати безредно зад него. Звезди блещукаха далечни в пропитото с нефрит небе. Самите Нокти изглеждаха много по-близки, готови сякаш всеки момент да посекат небесата и да се врежат в самата земя. Едва ли можеше да си представи човек по-ясна поличба. „Смърт иде. Век свършва, а с него и Бялото лице Баргаст, а сетне техните богове, освободени, за да бъдат изоставени, съживени, за да умрат. Е, кучи синове, сега вече знаете какво е.“

Бяха останали почти без храна. Шаманите и вещиците се бяха изтощили в извличането на вода от изсъхналата земя. Скоро усилието щеше да започне да ги убива един по един. Отстъплението вече отнемаше най-старите и най-изтощените сред сенаните. „Вървим на изток. Защо? Никакъв враг не ни очаква там. Войната, която търсихме, не беше войната, която намерихме, и славата вече се измъкна от ръцете ни.“

„Където и да се окаже онази истинска битка, Бялото лице трябва да е там. Да посечем съдбата в коленете. Тъй искаше Хъмбръл Тор. Тъй искаше Онос Т’уулан. Но великия съюз вече го няма. Само сенаните останахме. А ние залитаме и скоро ще се стопим. Плът в дърво, дърво — в прах. Кост в камък, камък — в прах. Баргастите ще се превърнат в пустиня — едва тогава ще намерим земя, на която да уседнем. Тези Пустинни земи навярно. И ветровете ще ни завихрят и будят всяко утро.“

Знаеше, че много скоро ще го посекат. Понякога вината трябва да се изреже с нож, да. Нямаше да се съпротивлява. Разбира се, докато последните оцелели сенани залитаха и падаха, последното проклятие на устните им щеше да е неговото име. „Страл, който ни отне славата.“ Не че беше кой знае каква слава. Марал Еб беше глупак и Страл можеше да отхвърли повечето злъч, станеше ли дума за онзи провал. „Все пак можехме да умрем с оръжия в ръце. Това все пак щеше да е нещо. Като да плюеш, за да прочистиш горчивия вкус. Може би следващата влажна глътка злочестина нямаше да е толкова лоша. Като онова. Като онзи жест.“

Тъй че на изток. Всяка следваща стъпка — все по-бавна.

Самоубийство. Толкова грозна дума. Но човек може да го избере за себе си. Стане ли дума за цял народ… е, това е друго. А дали? „Ще водя, докато не ме смени някой друг. Няма да моля за нищо. Ние крачим към своята смърт. Но пък нали само това правим цял живот.“ Тази последна мисъл му хареса. Усмихна се в призрачния мрак. Срещу безсилието вината нямаше шанс.

„Любовта е пустиня, но, скъпи приятели, между краката ми ще намерите най-сладкия оазис. Като мъртва, мога да кажа това без никакъв намек за ирония. Ако бяхте на мое място, щяхте да разберете.“

— Доста странно изражение на това боядисано лице, капитане. За какво мислиш?

Шурк Елале извърна очи от пустата шир с издути сиви вълни и погледна Фелаш, четиринадесетата дъщеря на крал Таркуф и кралица Абрастал.

— Първият ми помощник-капитан се оплакваше, принцесо, преди малко.

— Пътуването беше достатъчно приятно дотук, макар и някак тягостно. Каква причина има да се оплаква?

— Той е без нос, едноок, еднорък, еднокрак, полуглух и с ужасен дъх, но съм съгласна с вас, принцесо. Колкото и зле да изглеждат нещата, винаги може да станат още по-зле. Такъв е животът.

— Говорите някак с копнеж, капитане.

Шурк Елале сви рамене.

— Може да сте млада, но не се подвеждате лесно, принцесо. Вярвам, че разбирате особеното ми положение.

Фелаш присви пълничките си устни и размърда пренебрежително с пръсти.

— Отне ни известно време, ако трябва да бъда честна. Всъщност слугините ми първи подхвърлиха за тази възможност. Добре се справяте с прикриването на състоянието си, капитане, достойно за възхищение постижение.

— Благодаря, ваше височество.

— Все пак чудя се какво толкова бе погълнало мислите ви. Доколкото разбрах, мърморенето на Скорген Кабан няма край, в не малка степен заради суеверията, които непрекъснато го терзаят.

— Не е в най-добрата си форма — призна Шурк. — Особено след като спечелихте този анекс всъщност. Хиляди слухове идат откъм Коланси и нито един приятен. Екипажът е отчаян, а това отчаяние подхранва всичките страхове на първия помощник-капитан.

— Добре известно е, вярвам — каза Фелаш, — че флотата на перишите ни предшества. Видели ли сме някаква податка, че ги е сполетяло бедствие?

— Зависи — отвърна Шурк. — Липсата на каквото и да е свидетелство е достатъчно зловеща, особено за моряци…

— В такъв случай никога няма да са удовлетворени, нали?

— Абсолютно вярно и точно затова ги обожавам толкова.

— Капитане?

Тя се усмихна на принцесата.

— И аз няма да съм. В смисъл удовлетворена. Чудехте се какво си мисля? Това е отговорът ми.

— Разбирам.

„Не, момиченце, не разбираш. Но все едно. Дай ми време.“

Фелаш продължи:

— Колко разочарована трябва да сте!

— Ако е разочарование, значи е от най-приятните.

— Намирам ви за очарователна, капитане.

Заради острия морски вятър пълничката принцеса носеше обшито с кожа наметало с качулка. Кръглото й тежко гримирано личице изглеждаше безукорно. Явно много се стараеше да изглежда по-възрастна, отколкото беше, но ефектът напомняше на Шурк за порцелановите кукли, които шейките често намираха изхвърлени от вълните по бреговете и бързаха да ги продадат като нещо прокълнато. Нечовешки в съвършенството си, но всъщност намекващи за по-дълбоки дефекти.

— И вие на свой ред сте ми интересна, ваше височество. Простата привилегия на кралското потекло ли е това, което ви позволява да секвестирате един чужд кораб, с капитана и екипажа, и да се отправите по капризна прищявка към неизвестното?

— Привилегия ли, капитане? Богове, не. Бреме всъщност. Знанието е съществено. Събирането на разузнавателни данни е това, което гарантира дълготрайното оцеляване на кралството. Ние не сме голяма военна сила като ледериите, които могат да налагат политиката си на безчувствено изнудване все едно, че е праволинейно безхитростна добродетелност. Позите на лъжепровинциализъм обслужват една добре наточена подозрителност към другите. „Отнасяш ли се с мен честно и искрено, аз съм твой приятел. Отнесеш ли се некоректно с мен, ще те унищожа.“ Такава е същината на дипломатическия дискурс. Разбира се, човек бързо научава, че всички тези пози на праведна искреност са просто параван за егоистична алчност.

— Разбирам, че децата на краля и кралицата на Болкандо са добре обучени в подобни теории на дипломацията — каза Шурк Елале.

— Почти от рождение, капитане.

Шурк се усмихна на това преувеличение.

— Изглежда, че усещането ви за Ледер е малко поостаряло, ако ми е позволено да изкажа мнение по въпроса.

Но Фелаш поклати глава.

— Крал Техол е може би по-изтънчен от предшествениците си. Обезоръжаващият чар прикрива изключително капризен ум.

— Капризен ли? О, да, ваше височество. Абсолютно.

— Естествено — продължи Фелаш, — човек би трябвало да е глупак, за да му се довери. Или да повярва и на една негова дума. Бих се обзаложила, че кралицата му е съвсем същата.

— Нима? Представете си следното, ако благоволите, принцесо: виждате двама владетели на огромна империя, които случайно ненавиждат буквално всяка черта, присъща на тази империя. Неравенството, жестокото изразяване на привилегия и потисничеството на лишените от собственост. Чистия идиотизъм на ценностна система, която издига безполезни метали и безсмислени разпоредби над човечността и простото благоприличие. Представете си двама владетели, които са впримчени в този свят — да, те биха премахнали всичко това, ако можеха. Но как? Представете си съпротивата. Всички онези елити, на които им е толкова удобно с високите им властови позиции. Наистина ли вярвате, че подобни хора доброволно биха се отказали от това? — Шурк се подпря на перилото и загледа Фелаш, която на свой ред я гледаше смаяно.

— Е, ваше височество? Представете си всъщност, че те упражнят над вас и вашия народ дипломатически натиск за освобождение. Край на благородническото съсловие и всички наследствени санове и привилегии — вие и цялото ви семейство, принцесо, разкарайте си задниците. Край на парите и техните фалшиви ограничения. Злато ли? Хубави пръстени и дрънкулки, о, да, но извън това? Може да трупаш лъскави камъчета от морския бряг, все тая. Богатството като доказателство за превъзходство? Глупости. Доказателство единствено за властта да се упражнява насилие. Разбирам по стъписаното ви изражение, ваше височество, че започвате да разбирате, тъй че ще приключа дотук.

— Но това е лудост!

Шурк сви рамене.

— Бреме, както казахте, принцесо.

— Да не би да ми казвате, че Техол и жена му негодуват против собственото си право на власт?

— Вероятно.

— Което означава, на свой ред, че изпитват същото презрение и към хора като мен?

— Лично? Съмнявам се. По-скоро вероятно оспорват правото ви да диктувате живота на хората във вашето кралство. Ясно е, че вашето семейство отстоява такова право и че притежавате военната сила да наложите тази претенция. Няма да говоря за Техол и Джанат с някаква убеденост, ваше височество, но подозирам, че се отнасят към вас и към всички други висши особи от всяко друго кралство с еднаква търпимост. Системата е такава, каквато е…

— Все някой трябва да управлява!

— И, уви, повечето правила, които налагат управляващите, са тези, които гарантират точно те да управляват отсега насетне, и те ще кооптират и експлоатират целия народ, та нещата да си останат така. Поколение след поколение, безкрайно. Както и да е, ваше височество, в случай че изобщо се върнете някога в Ледерас, непременно обсъдете това с Техол и Джанат. Те много обичат такива неща. Колкото до мен, мога да отговарям само като корабен капитан…

— Точно! Никой кораб не може да действа без йерархия!

— Съвсем вярно. Просто ви предлагах интерпретация на възгледите на Техол и Джанат спрямо онова, на което са ви учили да вярвате. Подобни сложни философии са много извън интересите ми. Освен това, интересува ли ме изобщо вече? Действам в тази система, защото е приемлив избор, средство да избегна скуката всъщност. Също така ми дава възможност да помагам на членовете на екипажа си да са по-богати, отколкото биха били иначе, и това ме удовлетворява. Колкото до самата мен, разбира се, не мога дори да ви кажа дали вярвам в нещо — в каквото и да е. А и защо? Какво би могла да ми даде такава вяра? Мир за ума? Умът ми е в мир. Сигурно бъдеще? Откога бъдещето изобщо е сигурно? Достойни цели? Кой решава какво е достойно? Какво изобщо е „достойно“, впрочем? Ваше височество, повярвайте ми, аз не съм подходящата личност за тази дискусия.

— Блудния да не види, капитане, разтърсихте ме до дъното на душата. Чувствам се определено замаяна, обзета от толкова разнопосочни съмнения, че умът ми кръжи.

— Да повикам ли слугинята ви, ваше височество?

— Богове, не. Морската й болест отказва да отшуми, горкото същество.

— Има лекарства…

— Нито едно не й помага. Защо мислите, че съм тук горе с вас, капитане? Не мога да понеса стенанията й. Още по-отчайващото е, че много скоро, когато останем двете в каютата, аз ще трябва да се грижа за нея вместо обратното. Непристойността на това положение е непоносима.

Шурк Елале кимна.

— Непристойността, да, разбирам. Отдавна трябваше да поставите проблема пред мен, ваше височество. С удоволствие ще назнача член на екипажа да се грижи за слугинята ви. Всъщност можем да я прехвърлим в друга каюта…

— Не, не, в никакъв случай, капитане. Въпреки че искрено ви благодаря за щедрото предложение. Отчаянието ми винаги е краткотрайно. Освен това какъв по-добър начин да си напомня, че привилегиите на сана са само едни фалшиви понятия, от това, че човечността и простото благоприличие налагат да забравиш за тях?

— Добре казано, ваше височество.

Фелаш изпърха с пръсти.

— А като стана дума за това, най-добре е да се върна долу и да видя как е нещастното дете. — Усмихна се на Шурк с кукленската си усмивка. — Благодаря ви за крайно освежителната беседа, капитане.

— На мен също ми беше приятно, принцесо.

Фелаш се отдалечи с удивително уверени стъпки по люлеещата се палуба. Шурк се подпря на перилото и се загледа в далечния бряг откъм левия борд. Преди няколко дни джунглата бе отстъпила на кафяви хълмове. Единствените дървета, които бе видяла оттогава, бяха изкоренени дънери, струпани по тънката пясъчна ивица. Огромни дървета. Кой беше изтръгнал така поголовно тези хилядолетни дървета, за да ги остави да изгният? „Коланси, какво ни готвиш?“

„Много скоро ще разберем.“

Фелаш влезе в каютата.

— Е?

Слугинята — седеше кръстато пред малък мангал — вдигна глава.

— Точно както се опасявахме, ваше височество. Очаква ни огромна пустош. Неизмеримо опустошение. След дебаркирането ще трябва да тръгнем на север — далече на север, чак до провинция Естобанси.

— Приготви ми купата — каза Фелаш, развърза наметалото си и го остави да се смъкне. Седна на купчината възглавници. — Не могат да заминат никъде другаде, нали?

Едрата жена стана и отиде до ниската масичка, на която бе поставено инкрустирано със сребро стъклено наргиле. Отмери паничка подправено вино и бавно напълни колбата, после извади сребърната табличка и изтупа старата пепел в калаена чинийка.

— Ако имате предвид перишите, ваше височество, предположението е добро.

Фелаш бръкна под копринената си блуза и развърза връзките на долната си риза.

— Най-голямата ми сестра го правеше това твърде често — рече тя — и сега гърдите й висят на корема като мехове на търговец на задницата на муле. Проклети цици. Защо не приличах повече на Хетри…

— Има билки…

— Тогава обаче няма да впиват очите си там, нали? Не, тези проклети цици са първото ми оръжие в дипломацията. Само да видя разширените им зеници е победа.

Слугинята й разпали наргилето и из каютата се разнесе ароматен дим. Правеше това за господарката си вече от четири години. Всеки път ритуалът предшестваше дълга и напрегната беседа между нея и принцесата. Планове се съставяха, изпитваха, всяка подробност се изчукваше на място с ритмичното тап-тап-тап на ювелир, украсяващ бронзова купа.

— Хетри гледа на вас с голяма завист, ваше височество.

— Тя е идиотка, тъй че не е изненадващо. Имаме ли вест от цедите на майка?

— Все още нищо. В Пустинните земи ври и кипи от ужасни сили, ваше височество, и явно, че кралицата възнамерява да остане там — тя търси отговори също като нас.

— Значи и двете сме глупачки. Всичко това е твърде далече от границите на Болкандо, тъй че ще ни е много трудно да поддържаме легитимни основания за курса, който следваме. Какво допринася Коланси за кралството ни?

— Черна мед, здраво дърво, тънък лен, пергамент, хартия…

— През последните пет години? — Очите на Фелаш блеснаха сред булото от дим.

— Нищо.

— Точно така. Въпросът ми всъщност бе риторичен. Контактът е прекъснат. Във всеки случай не сме получавали от тях нищо съществено. Колкото до разнородните армии, които са плъзнали натам, те също напуснаха територията ни. С това, че ги дебнем, само си търсим белята, така смятам аз.

— Кралицата се придвижва заедно с някои от тези армии, ваше височество. Трябва да допуснем, че е открила нещо, което й е дало сериозно основание да се задържи в компанията им.

— Те се придвижват към Коланси.

— Така е.

— А ние не знаем защо.

Слугинята си замълча.

Фелаш пусна струя дим към тавана.

— Кажи ми пак за немрящите в Пустинните земи.

— Кои точно, ваше височество?

— Онези, които се движат като прах, понесена от ветровете.

Слугинята се намръщи.

— Отначало си помислих, че те единствени са виновните за непроницаемия облак, който затруднява усилията ми. Наброяват хиляди в края на краищата, а онзи, който ги води, излъчва такава ослепителна сила, че не смея да се заглеждам дълго в нея. Но сега… Ваше височество, има други. Не мъртви, със сигурност. И все пак. Един от тъмнина и студ. Един от златист огън високо в небето. Друг до него, крилат възел от скръб, по-корав и жесток и от най-остро изсечения диамант. И други, криещи се във воя на вълци…

— Вълци ли? — прекъсна я Фелаш. — Перишите ли имаш предвид?

— И да, и не, ваше височество. Не мога да го кажа по-ясно от това.

— Чудесно. Продължавай.

— И още нещо, по-свирепо и по-диво от всички други. Крие се в камък. Плува в море, гъсто от острите миризми на влечуги. Изчаква мига и расте в силата си, и се възправя срещу… Ваше височество, онова, срещу което се възправя, е по-ужасно, отколкото мога да понеса.

— Този сблъсък… в Пустинните земи ли ще стане?

— Така мисля, да.

— Смяташ ли, че майка ми знае?

Слугинята се поколеба, после каза:

— Ваше височество, допускам, че нейните цеди са напълно слепи и поради това — в пълно неведение за тази заплаха. Успях да зърна толкова само защото мога да гледам от разстояние, отвън.

— В такъв случай тя е в беда.

— Да. Така мисля, ваше височество.

— Трябва да намериш начин да достигнеш до нея — каза Фелаш.

— Ваше височество, има един начин, но е много рискован.

— Кой ще понесе този риск?

— Всички на борда на този кораб.

Фелаш дръпна от наргилето. Заплуваха сини кръгове, затрептяха и бавно се сплескаха, понесоха се и оформиха верига във въздуха. Очите й се разшириха, като го видя.

Слугинята само кимна.

— Той е наблизо, да. Умът ми изрече името му.

— А тази поличба тук пред нас?

— Ваше височество, пазаренето с Древен бог е опасно. Трябва да платим в кръв.

— Чия кръв?

Слугинята поклати глава.

Фелаш замислено потупа с кехлибарената тръбичка по зъбите си.

— Защо морето е толкова жадно?

Отново въпрос без възможен отговор.

— Ваше височество?

— Има ли си име проклетото нещо? Знаеш ли го?

— Много имена, разбира се. Когато са тръгнали, колонистите от Първата империя са направили жертвоприношение на морските вълни в името на Джистал. Тайст Едур в големите си бойни канута са режели вени, за да захранят пяната, и тази червена пяна наричали Кръвна грива — на езика на едурите думата е Маел. Джхеките, които живеят на леда, наричат тъмните води под него Богинята на търпението, Баруталан. Шейките говорят за Нерал, Гълтащия.

— И прочие.

— И прочие, ваше височество.

Фелаш въздъхна.

— Призови го и ще видим какво ще струва тази сделка.

— Както заповядате, ваше височество.

На предната палуба Шурк Елале се изправи, чула вика на наблюдателя. Обърна се и се загледа към морето. „Онова там е шквал. Изглежда неприятен. Къде от задника на Блудния дойде пък това?“

— Хубав!

Скорген Кабан се показа от средния люк.

— Видях го, капитане!

— Обърни кораба, Хубав. Ако ще ни удари, най-добре да сплетем челюсти с него.

Мисълта как бурята изхвърля „Вечна благодарност“ на затрупания с нападали дървета бряг не беше приятна. Изобщо.

Кипналият прорязан от черни жили облак като че ли връхлиташе право към тях.

— Пикня в ботуша, този танц няма да е забавен.

22.

Това е древно търпение

по корем в тинята

покрай брега с лиани.

Всеки трябва да премине

реките придошли.

Блуждаят ярки цветове

край нас надолу

към гърча на мангрови дървета

закотвени сред топлото море.

Но нищо няма да се гмурне

в кипящите вълни

да гони дръзката им прелест.

Кръжим смутено на ръба

в очакване на пристъпа —

внезапен порив към незнайно бъдеще.

Реките придошли

сънуват за червените пасажи

и гущерите ще се хранят

както винаги.

Гъмжим безчет,

вълнението трескаво,

паническият път

по гърбовете на обичани,

бащи и майки,

драскачите изписват

списъци живот:

отпора плътен,

напиращата страст.

С търпение прадревно

Езикът все набъбва

и всички имена изписани са

в зъбати челюсти —

напираме, катерим се,

въртим очи и ни зове

брегът далечен,

и бъдещето крие в гънките си

местенце и за нас.

Но се разгъва

на реката свитъкът,

надигнала се в гладния сезон,

и се въргалят гущерите тлъсти

в следобедния зной.

И вижте ме сега в прашинката

на погледа им муден —

аз вече чакам с тях

прииждащите дъждове.

Сезонът на потопа

Гамас Ениктедон

Децата скитат. Децата вървят така, все едно бъдещето не съществува. При възрастните годините зад теб те принуждават да се съсредоточиш върху онова, което те очаква напред, но с децата не е така.

Миналото беше мъглявина от смътни усещания, бъдещето беше бяло като лицето на слънцето. Това, че го знаеше, не й носеше утеха. Бадале все още беше дете, стига човек да си я представеше на определена възраст, но вървеше като старица, залиташе и куцаше. Гласът й дори беше като на стара жена. А сивата мътилка зад очите й не можеше да се съживи.

Имаше някакъв смътен спомен, а може би беше измислица, как се взира в някаква стара жена — баба навярно, или стара леля. Лежеше повехнала и съсухрена в легло, загърната с вълнени одеяла. Все още дишаше, още мигаше, още слушаше. И все пак очите — нетрепващият им почти стъклен поглед — не издаваха нищо. Погледът на умиращ. Очи, които бавно изпускат от хватката си ръба на живота и скоро ще се спуснат в бездната на смъртта. Захранваха ли мисли тези очи? Или всичко се беше свело до смътни отпечатъци, цветни петна, размътени движения — все едно с приближаването на смъртта човек се връща към начина, по който изглеждат нещата за новородено? Можеше да си представи очите на бебе в миговете и в дните след като се е появило на света. Виждат, но и не виждат, лице от фалшиви усмивки, невинността на незнанието.

Беше коленичила до едно безименно момче, на самия край на Кристалния град, и се взираше в очите му. Знаеше, че и той я вижда, но нищо друго не знаеше. Беше отвъд изражението (о, ужасът на това да видиш човешко лице отвъд изражението, да се чудиш кой е затворен вътре и защо отказва да изпълзи навън). Той също се беше взрял в нея — това поне можеше да го види — и задържа погледа й, сякаш искаше близост в последните мигове от живота си. Нямаше да извърне очи, никога. За нея този дар бе малък, но беше всичко, което можеше да даде, а за него навярно беше всичко.

Толкова просто ли беше? Нима в смъртта си й поднасяше неизписана плочка? На която тя можеше да надраска всичко, което си поиска, всичко, което би могло да облекчи собственото й терзание?

Щеше да намери тези отговори, когато наближеше собствената й смърт. И знаеше, че тя също ще остане смълчана, взряна, неиздаваща нищо. А очите й щяха да се взират едновременно отвъд и навътре, и взирайки се навътре, тя щеше да намери своите истини. Истини, които принадлежаха на нея и на никой друг. Кой мисли за щедрост в онези последни мигове? Щеше да е надмогнала всякакво желание да облекчи нечия чужда болка.

И това бе най-дълбокият страх на Бадале. Да си толкова егоистичен в мига на смъртта.

Дори не видя кога животът е напуснал очите на момчето. Този миг, сам по себе си, се беше оказал дълбоко лично откровение. Разбирането последва бавно, несигурността натежа, докато тя осъзнаваше, че очите, в които се взира, вече не излъчват никаква светлина. „Няма го. Той си отиде.“ Слънчевата светлина проряза пътеки по призмите от кристални стени и сложи на застиналото му лице маска с цветовете на дъгата.

Едва ли беше на повече от десет години. Беше стигнал чак дотук, за да падне на самия праг на спасението. „Какво знаем ние, живите, за истинската ирония?“ Гладката кожа на лицето му се беше изпънала над костите. Огромните му очи бяха сякаш на някой друг. Миглите и веждите му се бяха изгубили.

Дали си беше спомнял далечните мигове преди този поход? Онзи друг свят? Съмняваше се. Самата тя беше по-голяма, а помнеше толкова малко. Накъсани спомени, смътни сънища, изпълнени с невъзможни неща. Гъсти зелени листа — градина? Амфори с лъскави хълбоци, нещо чудесно в устата. Език, по който няма рани, устни без пукнатини, блеснала усмивка — истински ли бяха всички тези неща? Или бяха рожба на необузданите й сънища, които я терзаеха вече ден и нощ?

„Израстват ми криле. Летя през света, през много светове. Летя през рай и оставям след себе си опустошение, защото се храня с всичко, което виждам. Всичко поглъщам. Аз съм откривателят и унищожителят. Някъде там ме очаква голямата гробница, сетният дом на душата ми. Тепърва ще я намеря. Гробница, палат, когато си мъртва каква е разликата? Там ще обитавам вечно, обгърната от неутолимия си глад.“

Беше сънувала деца. Загледана надолу от много високо. Гледаше как вървят, десетки хиляди. Имаха добитък, мулета и волове. Много от тях яздеха коне. Блещукаха ослепително на силната слънчева светлина, сякаш носеха всички съкровища на света на гърбовете си. Деца, но не нейни деца.

А после денят свършваше и мракът се процеждаше към земята, и тя сънуваше, че най-сетне е време да се спусне, да закръжи със стон надолу във въздуха. Щеше да удари бързо и по възможност — невидяна от никого. Магия имаше там долу, в онзи огромен многорък лагер. Трябваше да ги избегне. Наложеше ли се, щеше да убие, за да замълчат, но не това бе истинската й задача.

Сънуваше как очите й — имаше повече очи, отколкото трябваше да има, но все едно — се впиват в двете горящи петна, които търсеше. Ярки златисти пламъци — следеше ги вече от дълго време, за да изпълни повелите, които й бяха дадени.

Спускаше се към децата.

За да открадне огън.

Странни сънища, да, но като че ли съществуваха неслучайно. Делата, които се извършваха в тях, имаха цел и това бе много по-реално от всичко, което можеше да постигне.

Квидаторите бяха прогонени. С песен, със стихове, с думи. Брейдерал, предателката сред тях, беше изчезнала някъде из града. Рут наглеждаше оцелелите от ребърчатата змия и всички спяха в прохладни стаи в сгради с изглед към широк фонтан, в центъра на който от очите на кристална статуя сълзеше най-сладката вода. Така и не стигаше да се напият — басейнът на фонтана беше нашарен с пукнатини, които я изпиваха с несекваща жажда. Но за всички имаше достатъчно, за да останат живи.

Зад една пищна сграда намериха овощна градина с дървета, каквито никой не беше виждал. Клоните бяха отрупани с плодове, дълги и обвити с дебела кожа с цвят на пръст. Месото вътре беше меко и невероятно сочно. Пълнеше стомаха, без да причинява болки. Бързо ги изядоха всичките, но на следващата сутрин Садик намери друга градина, по-голяма от първата, а после още една. Гладната смърт бе избегната. Засега.

Разбира се, продължаваха да изяждат онези деца, които по някаква причина продължаваха да умират — никой не можеше да помисли да хабят каквото и да е. Никога повече.

Бадале вървеше по празните улици, все по-близо до центъра на града. Самият център беше зает от дворец, единствената сграда в града, която бе унищожена систематично, разбита сякаш с гигантски млатила и чукове. От купищата натрошени кристали Бадале си бе избрала един тънък и остър, дълъг колкото ръката й до лакътя. Увила беше с дрипи единия край и сега го носеше като импровизирано оръжие.

Брейдерал все още беше жива. Брейдерал все още искаше смъртта им, на всички. Бадале бе решила първа да я намери. Да я намери и да я убие.

Докато вървеше, си шепнеше едни свои особени стихове. Стиховете за Брейдерал. Стиховете й за убийство.

Къде е моето дете на правдата?

Имам нож и той ще проговори

на самото сърце.

Къде е моето дете на правдата?

Заплю то праведно

света, поискал му да коленичи

в робство.

Къде е моето дете на правдата?

Искам да прочета доказателството

за това, което твърдиш, че заслужаваш.

Ще видя ножа ти.

Къде е моето дете на правдата?

Нека се срещнат оръжията ни.

Ти може да искаш всичко.

Аз искам само теб.

Беше се спуснала в сънищата си. Беше откраднала огън. Никаква кръв не бе пролята, никаква магия — съживена. Децата продължаваха да спят, без да виждат нищо, блажени в невежеството си. Когато се събудеха, щяха да се обърнат към изгряващото слънце и да продължат по пътя си.

Само по тази подробност знаеше, че тези деца са всъщност чужди.

Беше гледала момчето, докато животът го напусна. След това, с Рут, Садик и още двадесетина, го беше изяла. Дъвчеше жилавото кърваво месо и си мислеше за онзи поглед в очите му. Разбиращи, спокойни, неиздаващи нищо.

Един празен поглед не може да обвинява. Но празнотата сама по себе си е обвинение.

Нали?

Когато погледна града, който бяха открили в ядрото на Стъклената пустиня, в първия момент Садик повярва, че вижда творението на собствения си ум, скица, изрисувана в колосален мащаб, но в кристалната си форма градът все пак бе същият като онова, което оставаше затворено в черепа му. За да потърси доказателство за тази идея, той остави другите, дори и Бадале, и тръгна да проучи — не от улица на улица, а надолу.

Скоро откри, че по-голямата част от града е под земята. Кристалите се бяха вкоренили дълбоко и светлината, пленена в призматичните стени горе, отпращаше надолу по-дълбоки, по-меки цветове, които се лееха като вода. Въздухът беше прохладен, безвкусен, нито сух, нито влажен. Садик имаше чувството, че е навлязъл в свят между два дъха, че се движи в тази мигновена зареяна неподвижно в нищото пауза и че дори приглушеният плясък на босите му ходила не може да наруши царящото усещане за вечна колебливост.

В самата основа имаше огромни пещерни кухини, на десетина или повече етажа под повърхността, с кристални стени и сводести тавани. Когато влезе в първата, Садик разбра тайното предназначение на този град. Не беше достатъчно да се построи място, в което да се живее, място, изпълнено с носещите утеха тълпи от твоята раса. Не беше достатъчна дори ежедневната потребност да се твори красота — прелестните фонтани, изящните градини с безукорните им редици стари дървета, стаите с изумителна светлина, където слънчевият блясък бе пленен, за да придобие нови цветове, високите статуи с озъбени демони със строги и неумолими изражения, и с вълшебството, с което слънцето врязваше вертикални зеници в блесналите им очи — сякаш статуите продължаваха да бдят, живи вътре в точно изсечения прозрачен камък. Всичко това не беше достатъчна причина да се построи такъв град. Същинската тайна се криеше тук долу, затворена и обречена да оцелее, докато не дойде самото забвение, за да погълне слънцето.

Горе на повърхността сградите, куполите, шпиловете и наклонените кули, стаите и площадите, и спиралните стълбища: всички те издаваха съвършеното съчетаване на един-единствен огромен механизъм. Машина от светлина и цветове. Но не просто светлина, не просто цветове.

Садик навлезе в подземието, останал без дъх от почуда.

Всеки ден, всеки миг, в който успееше, Садик слушаше думите на Бадале. Слушаше и гледаше и всичко, което чуваше и виждаше, минаваше през повърхността му, изместваше се и отскачаше, свито и нагънато, докато не стигнеше до пещерите на паметта му, където нещата се преобразуваха, точни и безукорни, обречени да продължат да живеят, сигурни в своето съвършенство, докато самият Садик оставаше жив.

Но този град бе надвил тленността и, осъзна той, беше надвил и времето.

Далече горе слънчевата светлина захранваше спомените на града — целия живот, който бе побирал някога в своите зали и коридори, по своите улици и площадите с техните фонтани. Хаотичните ъгли на стените гъмжаха от сцени, смътни и призрачни — не за Рут и децата, които сега обитаваха горе, а за обитателите отпреди много, много време, съхранени тук за вечността.

Бяха високи, с кожа с цвят на лишей. От долните им челюсти стърчаха бивни, устите им бяха с тънки устни. Мъже, както и жени, носеха дълги свободно падащи дрехи, боядисани в тъмни, но наситени с живот цветове. Носеха плетени от сива кожа колани, без оръжия, и Садик никъде не можеше да види броня. Това беше мирен град и навсякъде имаше вода. Стичаше се по стените на сгради, кипеше в басейни около фонтани. Пищно разцъфтели градини вплитаха щедрите си цветове в стаи и колонади.

Садик обикаляше пещера след пещера и виждаше всичко, което е било някога, но никъде не можеше да намери онези мигове, които трябваше да са предшествали смъртта на града — или по-скоро упадъка на расата с бивните и на богатата й култура. Нашественици? Пустинни диваци? Не можеше да намери нищо освен низ от безкрайни сякаш дни на съвършенство и безметежно спокойствие.

Сцените сякаш се слягаха в ума му, впечатваха се сякаш в собствения му кристален мозък и той започна да осъзнава подробности за неща, които нямаше как да е знаел. Започна да открива името на града. Гледаше статуите и разбираше, че всички те са посветени на един и същи индивид и че различията идват само от гледните точки на скулпторите и тяхната дарба на творци. А докато се приближаваше към онова, което знаеше, че е центърът на града, неговото най-съкровено сърце, започна да вижда други същества. В сцените, в привидно мирно съществуване с другите, започнаха да се появяват огромни двукраки влечуги.

За тях беше говорила Бадале. Тези, които бяха намерили града, но Садик вече знаеше повече от нея. Бяха го намерили, да, но с него бяха намерили и обитаващите го — тези, които го наричаха свой дом.

Наричаха се Джагът. Завърнали се към този начин на съществуване, в градовете, които бяха изоставили преди много време. Привлечени към един смирен мъж, полукръвен. Привлечени към неговата огромна машина от спомени, това място, което той бе създал със собствената си ръка. Това, което не притежаваше вътре в себе си, той бе съградил около себе си. За да задържи всичко, което е той.

Градът се наричаше Икариас.

Продължи по лъкатушещ коридор, потънал в сумрачни цветове, и се озова в погребаното сърце на града.

И извика.

Пред него, в камера по-голяма от всички досега… Мрак. Разруха. Корените бяха мъртви, незахранени от светлината горе. Пукнатини бяха раздрали кристалите.

„Разбито. Сърцето му е разбито.“

Брейдерал седеше, обгърнала коленете си с ръце, в ъгъла на малка стая на четвъртия етаж на една кула. Избягала бе от децата и бе останала сама със своята скръб и терзание. Беше привлякла сродниците си към тяхната смърт. Трябваше да убие Бадале много отдавна, още в първия миг, в който усети силата й.

Бадале беше разбила Инквизиторите. Беше взела собствените им думи и им ги беше хвърлила обратно, и драгоценната кръв се бе изляла по осеяната със скакалци земя. Поне двама от тях бяха загинали, а другите двама се оттегляха с тежки рани. И да дишаха все още, някъде там отвън, нямаше да е задълго. Нямаха никаква храна, никаква вода и подслон, а всеки ден слънцето нажежаваше небето до огън.

Бадале трябваше да умре. Брейдерал бе нападнала една градина, все още неоткрита от другите. Усещаше как силата й се връща, коремът й бе пълен за първи път от месеци. Но чувството за вина и самотата бяха отнели цялата й воля. Още по-лошото бе, че самият град я убиваше. Силата, все още затаила се тук, беше враждебна към Форкрул Ассаил. Сила, ненавистна за правдата — можеше почти да вкуси презрението й.

Търсеха ли я? Вярваше, че да. И ако я намереха, щяха да я убият. Щяха да откъснат плътта от костите й и да ядат, докато стомасите им се подуят. А може би така щеше да е справедливо. Справедливостта, признаваща цената на провала.

Все пак, ако можеше да убие Бадале… Сам Рут нямаше да може да й се противопостави. Садик не беше нищо повече от паленцето на Бадале. Изправена над хладния труп на Бадале, Брейдерал можеше да заповяда на другите да се подчинят. Да се предадат, да коленичат… да умрат. Не искаха ли точно това? Най-съвършения мир от всички.

Чу звуци някъде отвън, вцепени се и затаи дъх. Надигна се присвита и боязливо пристъпи до прозореца с изглед към развалините на двореца. Надникна навън.

Бадале. Държеше кристален меч — но не какъвто и да е къс, не: беше от самия дворец. Блестеше в ръката й толкова ослепително, че Брейдерал се дръпна назад и потрепери от болка. Дворецът бе унищожен, но по някакъв начин продължаваше да живее.

Мразеше този град.

„А сега Бадале е тази, която идва да ме убие. Ще забие кристалното острие в гърдите ми и то ще пие дълбоко.“

Трябваше да се скрие.

Бадале долови движение в една от кулите, погледна натам и за миг зърна едно лице, което се отдръпваше от малък прозорец на четвъртия етаж. Време ли беше? Толкова скоро?

Можеше да изригне силата на гласа си. Знаеше, че може да принуди Брейдерал сама да дойде при нея. Беше успяла да надвие четирима възрастни Квидатори. Едно тяхно дете, слабо и самотно, нямаше да може да се защити.

Но искаше тази смърт да е безмълвна. В края на краищата битката между тези две сили на праведност вече бе решена. Мирът на смъртта бе отхвърлен. „Но ние, разбира се, водим тази война от самото начало. И я спечелихме. Свърши се.“

Щяха ли вечно да живеят тук, тогава? Можеха ли да ги изхранят градините? Какво щяха да правят? Простото оцеляване достатъчна причина ли беше да продължат да живеят? А сънищата? Мечтите? Що за общество щяха да създадат?

„Не, това не е достатъчно. Не можем да останем тук. Не е достатъчно.“

„Убийството на Брейдерал няма да постигне нищо. Не. Имам по-добър отговор.“

Бадале повиши глас:

— Дете на правдата! Този град не е за теб! Ти си прогонена! Върни се при своите, ако можеш! МАХНИ СЕ!

Чу немощен плач от кулата. Квидаторите ги бяха прогонили от домовете им, от семействата им. Значи бе справедливо и тя сега да прогони един Квидатор от своя дом. „Моят дом, моето семейство. Не нейното, никога не е било нейно. Това семейство е моето. И където и да са, те са моят дом.“

Приключили бяха с Брейдерал.

Тръгна да се върне при Рут, Хелд и Садик. Имаха да обсъдят много неща. Да намерят нова цел. Нещо извън самото оцеляване. „Нещо, което заслужаваме. Защото си спечелихме свободата на избор.“

Погледна оръжието в ръката си. Беше неописуемо ярко, побрало сякаш всичката светлина, която можеше да изпие. Златни пламъци сякаш тръпнеха в ядрото му. Беше красиво, да, но и нещо много повече имаше в него. Сила… ужасна сила.

Помнеше отнякъде приказки за оръжия и на тези оръжия се даваха имена. Така. Щеше да нарече своето Огън.

„Мамка му!“ Фидлър се обърна вбесен, за да не гледа трите угрижени лица, страха и назряващата паника в очите им. Огледа земята.

— Стойте по местата си — каза на тежките пехотинци. — Не. Чакай. Шортноус, иди да доведеш Ботъл. Флашуит, вие с Мейфлай отцепете района. Никой да не влиза в палатката, ясно?

Лагерът се вдигаше, сваляха се палатки, вадеха се колове от коравата камениста земя. Миризмата на лютива храна от кухните лъхаше в студения утринен въздух. Двете най-близки отделения ги гледаха притеснено и объркано. Казваха, че били спали дълбоко. Нищо не били чули.

Погледът на Фидлър се върна към палатката. Нацепена на ивици. Вътре — онова, което бе останало вътре — походните легла лежаха съборени, с разбъркани завивки. Но никаква кръв. „Мамка му. Пепел и огън, мамка му.“ Дъхът му излезе на съсък, докато оглеждаше земята за някакви белези, за следи от борба, каквото и да е. Нищо не задържа очите му. „Твърде уплашен съм, за да се съсредоточа. Къде, в името на Гуглата, е Ботъл?“

Флашуит беше дошла при него преди половин камбана. На широкото й лице бе изписан страх.

— Изчезнали са, сержант.

— Какво? Кой е изчезнал?

— Палатката им цялата е нарязана, но никакви тела…

— Флашуит, какво ми говориш? Чия палатка? Кой е изчезнал?

— Сержантът и ефрейторът. Няма ги.

— Геслер и Сторми?

— Палатката им цялата е нарязана.

Не нарязана, както откри, след като дойде с Флашуит до бивака на Пето отделение. Насечена. Дебелото платнище беше раздрано от всички страни с някакво бясно настървение. А от Геслер и Сторми нямаше и следа. Оръжията и бронята им също бяха изчезнали. „А тежките са били в палатките от двете страни — едва има място да се мине между тях, а в тъмното с всичките тези въжета и колци… не, това е абсурд.“

Обърна се и видя Шортноус и Ботъл. Тичаха към Мейфлай, която пък вдигна яките си ръце да ги спре.

— Пусни ги, Мейфлай — но никой друг. Засега поне. Ботъл, ела тук.

— Какво е това, дето чувам, че Геслер и Сторми дезертирали?

Фидлър едва се сдържа да не го зашлеви. Вместо това му изсъска:

— Никой не е дезертирал — но този слух вече е плъзнал, нали? Идиот.

— Извинявай, сержант. Адски рано е и още не мога да мисля трезво.

— Гледай да се събудиш бързо. — Фидлър посочи палатката. — Огледай за следи, навсякъде около нея. Някой трябва да е минал, за да се приближи толкова. И ако намериш поне една капка кръв, веднага ми кажи — но кротко, ясно?

Ботъл облиза устни, погледна накъсаната палатка, кимна и заобиколи сержанта.

Фидлър отвърза шлема си и го смъкна. Избърса потта от челото си и погледна ядосано към близките отделения.

— Намерете сержантите си и осигурете пълен кордон!

Войниците наскачаха. Фидлър знаеше, че новината за болестта му е плъзнала из строя — беше лежал няколко дни, вмирисан от треската. Да стоиш до Аномандър Рейк беше достатъчно неприятно, но нищо не можеше да се сравни с това. Не му трябваше Драконовата колода, за да научи това, което знаеше. Освен това никъде в Колодата нямаше да намери карта, наречена Консортът на Тъмата. Поне доколкото знаеше, въпреки че понякога се появяваха сили с такава мощ и настойчивост, че можеха да заличат рисунката на по-незначителна карта и да я присвоят. Може би това се беше случило с Колодата — но нямаше да рови сега да я търси. Все едно, болестта му бе уплашила хората — адски нечестно, но нищичко не можеше да направи. А сега, след като отново се беше вдигнал на крака, виждаше твърде много неприкрито облекчение в твърде много очи.

Колкото повече остаряваше, толкова по-чувствителна ставаше дарбата му — ако изобщо можеше да се нарече дарба. Предпочиташе проклятие.

„Сега Рейк отиде и взе, че се самоуби. Невероятно. Безумно. Драгнипур е на парчета. О, разбира се, Рейк и Качулатия са се погрижили повечето чудовища, оковани в него, да бъдат заличени — добра сделка, няма що. Оковани души и менажерията от плашещи твари на Качулатия, всичко хвърлено в Хаоса. «Мъртвите ще спят и ще спят вечно.» Амин.“

Почеса се по брадата. Едва от три дни отново на крака — още се чувстваше замаян — и сега това. „Отвлечени са. От самата среда на цяла проклета армия. Геслер. Сторми. Защо тях? О, не бъди тъп, Фид. Те бяха закалени в Ковачницата на Тирлан. И двамата са асценденти.“

„Тъй че помисли над това. Геслер — той може да натресе такъв юмрук, че да накара и бог да залитне. Сторми може да посече с меча трима наведнъж, ако е побеснял достатъчно. Но… нито капка кръв…“

— Намерих капка кръв, сержант.

Ботъл изведнъж се оказа до него, навел глава, едва шепнеше.

— Само една?

— Е, може би две капки наведнъж. Бучка? Съсирена е и вони.

Фидлър го погледна навъсено.

— Вони ли?

— Не е човешка кръв.

— О, страхотно. Демонска?

— По-скоро като… ризан.

„Ризан?“

— Не ми е до шеги, Ботъл…

— Не се шегувам. Слушай. Няма никаква следа, нито един отпечатък от крак освен обичайните от войници — а знаем, че не войници са скочили на палатката и двамата вътре. Освен ако не са имали нокти като мечове, а точно нокти са я драли тая палатка. Но ръцете с тия нокти са били огромни. Става все по-странно, сержант…

— Чакай малко. Да помисля. — „Ризани. Прелитат в нощта, ядат насекоми, малки прилепи… крилати. Имат шибани крила!“ — Дошло е от небето. Разбира се, адски очевидно е. Затова няма никакви следи. Просто се е спуснало право надолу към палатката…

— Все някой трябваше да е чул — най-малкото Гес и Сторми щяха да извикат.

— Да, тук нещо не се връзва.

— Разрешете да огледам палатката, сержант. Да я поразровя, искам да кажа.

— Действай. — Фидлър отиде при Шортноус. — Още една разходка за теб. Намери капитан Фарадан Сорт, и може би Юмрук Кенеб. И Бързия Бен… да, първо намери Бързия Бен и го прати тук. И слушай, Шортноус, никакви приказки повече за дезертьорства — вече са ни предостатъчно. Геслер и Сторми не са дезертирали — отвлечени са.

Шортноус поклати глава.

— Нито сме видели, нито сме чули нещо, сержант. А аз спя много леко.

— Предполагам, че някаква магия е заглушила всичко. И демонът е бил крилат. Просто ги е вдигнал и двамата и е отлетял в нощта. Хайде действай, Шортноус.

— Слушам. Бързия Бен, Сорт и после Кенеб.

— Точно.

Обърна се и видя, че Ботъл е на четири крака — обръщаше ивиците раздрано платно. Войникът го погледна и му кимна да се приближи.

Фидлър отиде при него и се наведе.

— Какво има?

— Всичко вони, сержант. Опипай това парче плат — мазно е.

— Това ги пази от дъжда…

— Не е същото. Това тук мирише като гущерска подмишница.

Фидлър го зяпна, зачуден кога за последен път тоя тъпак си е навирал носа в гущерска подмишница, но после реши, че някои въпроси е по-добре изобщо да не се задават.

— Енкар’ал? Би могло, но трябва да е бил много голям. Стар, женски може би. И се е докопал някак до устите и на двамата едновременно, или около вратовете им.

— В такъв случай Гес и Сторми са мъртви — прошепна Ботъл.

— Тихо. Още мисля. Не си спомням да съм виждал някога достатъчно голям енкар’ал, за да може да отнесе двама възрастни мъже. Тъй че… Локуи Вайвал? Драконовите палета? Няма начин. Мъжкият енкар’ал е по-едър от вайвал. Но пък вайвал летят на ята — на облаци се казваше, мисля, — тъй че ако са се спуснали десетина, ударили са бързо… може би. Но плясъкът на крилете… не, все някой щеше да чуе. Тъй че не са вайвал и най-вероятно не е енкар’ал. Какво ни остава тогава?

Ботъл се вторачи в него.

— Дракон.

— Драконите миришат ли на ризанска подмишница?

— Откъде да знам, в името на Гуглата? — сопна се Ботъл.

— Успокой се. Извинявай за тъпия въпрос.

— Но пак не се получава — измърмори Ботъл след малко. — Насечената палатка — процепите не са достатъчно големи за драконови нокти или зъби. А ако наистина се беше спуснал дракон, нямаше ли просто да вдигне всичко? Цялата палатка заедно с хората, леглата и всичко останало?

— Правилно. Значи, връщаме се пак на гигантски ризан?

— Просто казах, че така мирише, сержант. Нямах предвид истински ризан или даже малко по-голям от тия наоколо.

— Ако не бяха крилата, щях да си помисля за К’Чаин Че’Малле — измърмори Фидлър.

— Те са измрели преди сто хиляди години, сержант. Ако не и повече. Дори ония, срещу които отиде Хедж при Черен Корал — ония бяха немрящи, тъй че сигурно са миришели на гробница, не на масло.

Бързия Бен пристигна и се провря през струпалата се тълпа.

— Шортноус каза нещо за… мамка му, бой на котки ли е имало тук, или какво?

— Отвлечени са — каза Фидлър. — Нещо с крила. Достатъчно голямо, за да вдигне и двамата. И нито звук, Бързак. Мирише на магия…

— На гущери искаш да кажеш — прекъсна го Ботъл. — Виж това, Висш маг.

Бързия Бен протегна ръка и Ботъл му подаде парче от раздраното платно.

— Гущери ли, Ботъл?

— Напипа ли маслото?

— Това е К’Чаин Че’Малле.

— Те нямат крила — възрази Фидлър.

Бързия Бен примижа към небето и отвърна:

— Някои имат.

— Но никой не е чул нищо, Бързак.

— Маслото е като дъха на дракон, Фид. Просто не е толкова отровно. Спуснало се е, напръскало е палатката, издигнало се е отново. Това вещество се е просмукало, изпълнило е въздуха в палатката и вътре можеш да им чукаш главите една в друга и никой да не се събуди. Тъй че то се е спуснало отново, направо върху палатката, за да не закачи въжетата, и ги е изнесло.

— Не можеш да знаеш всички тия… — почна Ботъл, но Фидлър го сряза с поглед и той млъкна.

„Бързия Бен. Кучи сине, с този твой всезнаещ змийски поглед, изпълзял от задника на Седемте града. Никога не си ми харесвал. Никога не съм ти вярвал, дори когато ми се е налагало. Нещата, дето ги знаеш…“

— Бързак! — изломоти Ботъл. — Нишките, които върза? Не бяха скъсани, нали? Значи все още са живи? Ти върза нишки към тях — към Геслер и Сторми, — нали?

— Домързя ме — отвърна Бързия Бен и примига сънено. — Много ми дойдоха, трудно ми беше да се съсредоточа, тъй че спрях, Ботъл. Изобщо не помислих за Гес и Сторми.

— Лъжеш.

— Връщай се при отделението, Ботъл — каза Фидлър. — Помогни на Тар да ни подготви за тръгване.

— Сержант…

— Разкарай се оттук, войник.

Ботъл се поколеба, изгледа сърдито Бързия Бен и после тръгна.

— Още ли бръмчат нишките, Бързак?

— Слушай, Фид. Прекъснах ги, точно както казах на Ботъл…

— Не на мен тия.

— Виж какво, не си Уискиджак, нали? Не съм длъжен да ти отговарям. Вече съм Висш маг, което значи, че…

— Че трябва да говоря направо с адюнктата, тъй ли? Или ще продължаваш да го усукваш? Колко мислиш, че ще издържиш, Бързак?

— Добре. Живи са. Това знам.

— Близо ли са?

— Не. Един Убиец Шай’гал може да прелети двеста левги за една нощ.

„Един какво? Все едно.“

— Защо точно тях двамата?

— Нямам представа…

— Чувам приказки напоследък, че самата адюнкта била проклет дракон…

— Е, добре. Предполагам, че са потрябвали на някого.

— Геслер и Сторми са потрябвали на шайгъл убиец К’Чаин Че’Малле?

— Шай’гал. Но те не налитат току-така. Което означава, че е изпратен. Да ги намери.

— Изпратен от кого?

Бързия Бен облиза устни, извърна очи и сви рамене.

— Явно от Матрона.

— Матрона? Матрона К’Чаин Че’Малле? Истинска жива матрона К’Чаин Че’Малле?!

— По-тихо. Гледат ни. Можем да…

Шлемът в ръката на Фидлър изпердаши Висшия маг в слепоочието и гледката със свличащия се като парцал на земята магьосник се оказа най-удовлетворителното му преживяване от дълго време.

Огледа се навъсено и отсече:

— Висшият маг Бързия Бен трябва да поговори с боговете си. Хайде, всички, приключвай с вдигането на лагера — тръгваме след половин камбана! Действай!

И зачака капитана и Юмрук Кенеб. Заплахите му с адюнктата се бяха върнали към него самия, забили острите си зъби в гърба му. Все едно, трябваше да поговорят с нея. Щом Бързия Бен се свестеше. Нямаше да има къде да се скрие. Тя можеше да изтръгне отговори от самодоволния кучи син. Колкото до него… Погледна лежащия в несвяст на земята магьосник. Повече от това не можеше.

„Никога не ми е харесвал. Трябвал ми е, разчитал съм на него, молел съм се за него, обичам го, да. Но да ми харесва? Няма начин. Дърт пръч, кукловод, гълтач на души. Сигурно и соултейкън, и д’айвърс при това, доколкото мога да съдя.“

„Уискиджак, чу ли звука, като го фраснах по главата? С този мой стар шлем? Размърда ли мъртъвците около теб? Вдигнахте ли се всички, за да се втурнете към Портата? Гледате ли ни отгоре сега, серж? Ей, всички вие, Подпалвачи на мостове? Добре ли се справих?“

Юмрук Кенеб беше излязъл от лагера малко преди разсъмване. Подмина сънените постове и продължи в тръс на изток, докато слънцето не се показа далече на хоризонта. Спря на едно възвишение, отпуснат в седлото. От коня се вдигаше пара. Струи сивкава мъгла запълзяха над земята, докато въздухът бавно се стопляше.

Пред него се бяха проснали Пустинните земи. Вдясно и леко зад него смътните очертания на Сафийските планини диплеха хоризонта на юг. Кенеб беше уморен, но го мъчеше безсъница. Откакто напуснаха Ледер, общо взето той ръководеше Ловците на кости. Юмрук Блистиг бе направил всичко възможно да избегне отговорностите на командването — имаше навика да обикаля между войниците вечер, да разправя надълго и широко за Кучешката верига и Падането при Ейрън все едно, че никой не беше ги чувал тия истории вече поне по сто пъти. Пиеше с войниците, смееше се шумно и се правеше на техен приятел, без някакъв особен ранг. Вследствие на това войниците гледаха на него с насмешливо презрение. Имаха си достатъчно приятели. Нямаше нужда Юмрукът им да кисне край огъня им и пие ейл с тях. Такива нощи трябваше да са редки събития, в навечерието на битка може би, но дори и тогава на никого не биваше да се позволява да забравя положението на старшия офицер.

Блистиг искаше да е един от момчетата си. Но беше Юмрук по ранг, а това означаваше да стои по-настрана от войниците си. Близо до тях и бдителен, да, но винаги готов да издаде команда и да очаква заповедта да бъде изпълнена. От него се очакваше да води, проклетия му кучи син. На сутрешните съвещания Блистиг седеше умърлушен, с тежък махмурлук и отегчен. Не предлагаше никакви идеи и гледаше на всяко предложение с нещо средно между неверие и открит присмех.

„Трябва ни нещо по-добро от това. Нещо по-добро.“

Адюнктата беше в правото си да очаква, че Юмруците й ще могат да ръководят армията в този поход. Имаше си други проблеми за обмисляне, каквито и да бяха те — а на Кенеб въображението не му стигаше да си представи какви може да са. Всъщност никой не можеше, дори и Лостара Юил.

Имаше двама помощник-юмруци, командващи части на леката пехота, съгледвачите и стрелците — и Кенеб откриваше, че става все по-зависим от тях с проблемите по логистиката. А и те си имаха достатъчно свои грижи в края на краищата. Но и двамата бяха офицери ветерани, закалени във военните кампании, и Кенеб здраво извличаше от опита им, макар често да се чувстваше като някога, когато беше млад капитан под настръхналото крило на един сержант. Едва ли Хобъл и Келант имаха да си кажат зад гърба му нещо добро за него.

„М-да, това е истината. Едва се справях като капитан. Доста надхвърлих нивото си на компетентност тук, и това си личи.“

Пустинните земи изглеждаха отблъскващи. Може би дори по-безжизнени от най-лошите участъци на Седемте града — между Ейрън и Рараку, или онзи район на северозапад към стените на Ю’Гатан. Беше успял да се сдобие с приличен списък на магьосници и вещици сред войнишките редици, онези, които притежаваха магията, с която да откриват ядливи растения, малки бозайници, насекоми и така нататък дори и в най-окаяните земи. И вода също така. За да съхранят за по-дълго продоволствието, което носеха със себе си, ги беше накарал да се трудят здраво, за да подсилват дневните дажби, отпускани на всяко отделение.

Но оплакванията вече бяха започнали.

— Тези земи, Юмрук, неслучайно са наречени така. Изсмукан е почти всякакъв живот долу. Все по-трудно става да се намери нещо.

— Правете каквото можете. Нищо повече не искам.

Едва ли можеше да си представи по-безполезен отговор от офицер. А това, което му горчеше най-много, бяха собствените му спомени от получаването на подобни безсмислени отговори от командирите му, преди толкова много години. Най-после разбираше безпомощността, която изпитваха, докато се мъчеха да се справят с нещо, с което никой не може да се справи. С неща и сили извън всякакъв контрол. „Просто казваш каквото можеш и изглеждаш уверен и вдъхващ сигурност, докато го казваш. На никого не минава, и двете страни знаят това и остават само взаимните жестове.“

Всъщност започваше истински да разбира бремето на командването — фраза, на която някога се беше надсмивал презрително. „Бреме ли, сър? Пробвайте да носите тази походна торба и снаряжение на раменете си нагоре-надолу по хълмовете. Какво знаете вие за бреме? Престанете да хленчите, сър, преди да съм клъцнал с ножа си хилавото ви гърло.“

Какво знаеше Блистиг за Вихъра? Беше се скатавал удобно зад стените на Ейрън и бе командвал един отегчен гарнизон. „Но аз бях там, в самия разгар. Полумъртъв от раните, преди Калам Мекхар да се появи. Сестро, къде си сега? Заслужаваше ли си да му обърнеш гръб?“ Кенеб поклати глава. Мислите му се разсейваха, умората си казваше думата. „За какво мислех одеве? А, да. За армията.“

Коя армия можеше да функционира без омраза? Безспорно бяха нужни и други неща: уважението, дългът, хлъзгавите понятия за чест и кураж, а над всички тях — другарството между войниците и всичките отговорности, които създаваше то. Но омразата имаше роля, нали? Негодни офицери, неразумни заповеди, широко разпространеното убеждение, че тези от висшето командване са всички до един некадърни идиоти. „Но в такъв случай всички сме вътре в това — всички сме впримчени в това безумно семейство, в което всяко правило на поведение е изопнато до скъсване.“

„А сме семейство, поддържано, за да отвръща на всичко с насилие. Чудно ли е тогава, че всички сме загазили толкова лошо?“

Чу тропот на конски копита, извърна се в седлото и видя бързо приближаващ се войник.

„Сега пък какво?“

Но всъщност изобщо не искаше да знае. Още няколко дезертьорства, реални или измислени, и щеше да започне да чува пращенето на гръбнака, а от този звук се страхуваше повече от всичко друго, защото щеше да означава, че наистина се е провалил. Адюнктата бе възложила тази единствена задача на него, а той се беше оказал негоден за нея и в резултат цялата армия на Ловците на кости се разпадаше.

Блистиг трябваше да бъде изтласкан настрани. Можеше да се сети за немалко офицери, достатъчно умни, за да поемат ролята на Юмрук. Фарадан Сорт, Рабанд, Рутан Гъд. Кайндли. „Кайндли, виж, това е идея. Внушава старшинство. Вдъхва здравословна доза страх у войниците си. Гениално непредсказуем. Да, Кайндли. Значи, трябва само да убедя адюнктата…“

Ездачът спря пред него.

— Юмрук, адюнктата ви моли да се явите в бивака на Пето отделение, Девета рота, Осми легион. Имало е инцидент.

— Какъв инцидент?

— Не знам, сър. Капитан Юил не каза.

Кенеб погледна към изгряващото слънце и ширналата се земя под него. „Пустинните земи. Дори от самото им име ми се гади.“

— Да вървим, Бълдж. Пътьом можеш да ме позабавляваш с още някоя история за старши сержант Поурс.

Кръглоликият пъпчив войник се ухили.

— Да, сър. Имам много от тях.

Подкараха в лек галоп.

След като предаде заповедите на Фидлър, Ботъл се върна в лагера на Пето отделение. Завари там плътен кордон и се наложи да прибегне до името на сержанта си, за да го пуснат да мине. Тримата тежки пехотинци седяха оклюмали около слабия огън от суха тор. Фидлър стоеше до неподвижното проснато тяло на Бързия Бен. Ботъл забърза разтревожен към тях.

— Какво стана? Опитал е търсене?

— Ти пак ли се върна? Отпратих те, войник…

— Не е добра идея, сержант. Не е трябвало да разрешавате на Бързака да опитва каквото и да било…

— Защо?

Ботъл посочи надолу.

— Затова. Все още е жив, нали? Дано.

— Жив е. Та какво беше онова за избягването на магия, Ботъл?

— По малко бива. Храна, вода, такива неща. Но не бих си и помислил да опитвам нещо повече. Първо на първо, Пустинните земи все едно че са засипани с отатарал. Да опитваш магия тук е все едно да вадиш зъби. На повечето места, искам да кажа. Но има други, ъъ, места, където е скапано обратното.

— Задръж малко, войник. Казваш, че има райони, където магията идва лесно? Защо не си го споменал досега? Нашите магове и вещици вече са полумъртви…

— Не е това, сержант. Не са райони, а хора. Или по-скоро… неща. Асценденти, вонят от сила. — Ботъл махна с ръка на изток. — Там просто… не знам, просто обикалят. И от тях изтичат енергии. Разбира се, бихме могли да се захранваме от тях, сержант, но това би означавало да се доближим до тях, а доближаването май не е добра идея.

Бързия Бен простена.

Ботъл погледна намръщено Висшия маг.

— Оток ли е това на скулата му?

— Колко близо до нас е най-близкото нещо, Ботъл?

— Познавам миризмата на едно от тях. Т’лан Имасс.

— Сериозно? — Думата прозвуча заканително.

— Все още е далече — добави припряно Ботъл. — Нищо няма на двайсет левги около нас. Това го знам — някои асценденти ги бива в криенето…

— Прехвърчаш ли дотам, Ботъл? Колко често?

— Почти не, сержант. Страшничко е там. В тъмното, искам да кажа.

Ботъл започваше да съжалява, че се е върнал. „Какво ми става, между другото? Пъхам си носа във всяко проклето нещо и ако вони наистина лошо, какво правя? Намирам нещо друго, в което да си напъхам носа. А те всичките вонят — като си помислиш, бих могъл просто да се откажа. Но не, разбира се, че не. Богове, Ботъл, чуй се…“

Бързия Бен се надигна бавно, стиснал главата си с две ръце, и изпъшка:

— Какво… Какво стана?

— Получи припадък, Бързак.

— Припадък?

— Да. Предполагам, че те порази мисъл.

Бързия Бен плю и предпазливо опипа скулата си.

— Бая мисъл трябва да е било — измърмори. — Толкова силно ме е поразила, че даже не мога да си я спомня.

— Случва се — каза Фидлър. — Слушай, Ботъл. Геслер и Сторми не ги е отвлякъл Т’лан Имасс. Било е онова, за което говорихме: К’Чаин Че’Малле.

— Чакай малко — намеси се Бързия Бен. — Кой спомена за Т’лан Имасс?

— Аз — отвърна Ботъл. — Ти говореше за крилато К’Чаин Че’Малле.

— Не се съмнявам, че адюнктата ще ни говори за шибаните Форкрул Ассаил — изсумтя Фидлър. — Кой остана? О, да, Джагът…

— Още са на дни оттук — казаха Ботъл и Бързия Бен в един глас, след което се спогледаха намръщено.

Лицето на Фидлър почервеня и той изсъска:

— Кучи синове! И двамата! Сега и Джагът ли ни преследват?

— Цели четиринайсет — призна Ботъл. — И всеки от тях е подвижна оръжейна. Но не мисля, че всъщност преследват нас, сержант — освен ако Висшият маг не знае нещо повече, което е възможно.

Фидлър беше заровил пръсти в брадата си и изглеждаше готов да я заскубе с шепи.

— Ще докладваш ли всичко това на адюнктата, Бързак?

Висшият маг се намръщи.

— Вдигнал съм ръце вече. Нищо не я изненадва, Фид. Все едно, че вече го знае.

— Ботъл, някаква следа от К’Чаин Че’Малле? Докъде стигаш в нощните си търсения?

— Зависи колко е пълно там — призна Ботъл. — Но като си помисля, има голямо раздвижване, особено между крилатите твари — риназан, нощни пеперуди. Люспестите плъхове продължават да се събират на орди и се втурват като бесни в разни посоки, все едно се опитват да проследят нещо. О, улавях и разни миризми във вятъра, но мислех, че са драконови. Даже не знам как миришат К’Чаин Че’Малле.

Бързия Бен му хвърли парчето платно.

— Вече знаеш.

Парчето падна в краката на Ботъл и той го погледна.

— Да. Мазни гущери.

— Драконови — измърмори Фид. — Забравих за тях. Някой, който да познаваме, Бързак?

— Мен ли питаш? Ботъл е тоя, дето ги надушва.

— Теб, да. Е?

Магьосникът се поколеба за миг, после отвърна:

— Да. Пуснахме му кръв при Ледерас.

— Не можеш да махнеш бръмнала муха от лайното си — измърмори Ботъл и двамата го изгледаха намръщено. — Вижте, Пустинните земи може да са пустош, но не са празни, сержант. Обзалагам се, че Висшият маг подозира защо са толкова пълни. Всъщност мисля, че и вие знаете, сержант. Онова скапано „четене“, дето го направихте — и после онова, дето ви удари преди няколко дни — някой се е появил и вероятно знаете кой е…

— Ботъл — прекъсна го Фидлър. — Колко точно искаш всъщност да научиш? Казах ти да си държиш главата наведена, нали? А сега си тук и ето ги, адюнктата и Юил идват насам. Неслучайно те върнах при отделението, войник. Трябваше да ме послушаш. Вече е късно.

Кенеб изпрати Бълдж да довърши с прибирането на командната му палатка и продължи към Девета рота. Войниците наоколо млъкваха и го проследяваха с погледи. Нямаше ги обичайните шеги, което издаваше, че приказката за „инцидента“ в лагера на Геслер е плъзнала. Каквото и да се беше случило, изглеждаше лошо.

„Хубаво би било да чуя някоя добра новина. За разнообразие. «Висшият маг ни е отворил лабиринт, който ще ни отведе направо там, където ни иска адюнктата. Чудесен лабиринт с хълмисти нацъфтели поля и подскачащи сърни, които падат мъртви в краката ни щом огладнеем. Вода? Не, реките са реки от вино. Нощем земята е мека като възглавница. Страхотно е! О, и като стигнем там, врагът само ни вижда и хвърля оръжията си, и ни праща фургони, натоварени с плячката от кралска съкровищница. А жените! Е, те…»“

— Кенеб!

Беше Блистиг.

— Тая сутрин се превърна в задника на Качулатия, Кенеб. Какво друго си чул?

— За кое? Викат ме при Девета, Пето отделение. Само това знам.

— Геслер и Сторми са дезертирали. — В очите на Блистиг имаше блясък.

— Глупости.

— Разчу се веднага — цялата проклета армия го знае вече. Тя губи, Кенеб, и си беше време, мен ако питаш. Няма да го издържим този поход. Ще трябва да ни разпусне. На мен Ледерас ми хареса — ти как мислиш?

— Геслер и Сторми не са дезертирали, Блистиг.

— Нали каза, че не знаеш нищо…

— Не ми и трябва. Тия двамата ги познавам. Здрави са като канари.

— Няма ги, Кенеб. Просто няма начин да не са…

— Поканен ли си на това заседание?

— Не официално. Но звучи като проблем на армията.

— Проблемът засяга едно отделение, в една от моите роти, Блистиг. Бъди така добър да обърнеш шибания си кон и да се върнеш при легиона си, и да ги вкараш в ред. Ако ще се спускат нови команди, остави го на персонала на адюнктата. Ако си й трябвал, щеше да те повика.

Лицето на Блистиг помръкна.

— Станал си истинско лайно, Кенеб. Не се връщай в Ледерас — градът не е достатъчно голям за двама ни.

— Разкарай се, Блистиг.

— Щом ни разформироват, ще те намеря, Кенеб.

— В деня, в който стане това, Блистиг, няма да излезеш от легиона си. Ще те посекат на две крачки от палатката ти.

— Личи си колко знаеш. Приятел съм с войниците. Ще са зад гърба ми, като дойда за теб.

Кенеб повдигна вежди.

— Приятел? Те ти се смеят, Блистиг. Подиграват ти се. Хайде, махай се от очите ми.

— Няма начин. Отивам да говоря с адюнктата.

— Да говориш с адюнктата? За какво?

— Моя си работа.

Приближиха се към кордона войници. Кръгът се отвори да минат.

Видът на събраните вътре не предвещаваше нищо добро. Кенеб видя Тавори и Юил с Бързия Бен, Фидлър и Ботъл. След това погледът му се спря на разрушената палатка. Нещата наистина изглеждаха зле. Слезе от коня и един войник от Осемнадесето отделение пристъпи и пое юздите.

— Благодаря, ефрейтор Риб. — Кенеб помисли. — Смяташ ли, че още ни трябва кордон.

— Кордонът е само вътрешният кръг, Юмрук — отвърна Риб. — Другите са само зяпачи.

— Доведи ми сержанта си.

— Слушам, сър.

Блистиг се подсмихна презрително и продължи към адюнктата.

Сержантът на Осемнадесето се провря през тълпата.

— Юмрук. Лоша новина.

— Така чувам, Гонтай. Сега събери сержантите, на които са тия войници там. Искам всички да се разкарат оттук. Искам ги всички да са готови за дневния поход. Кажи им, че ще преброя до сто и ако отново погледна и видя тази тълпа, петата на Гуглата ще се спусне тука. Ясен ли съм, сержант?

Дженабакъзецът примига.

— Ясно, Юмрук. — Отдаде чест, тръгна към тълпата и зарева заповеди.

Ефрейтор Риб се ухили.

— Не му трябват другите, Юмрук. Не съм виждал по-зъл сержант от него.

— Действай, ефрейтор.

— Слушам, Юмрук.

Отиде при разнородната група — адски познатите лица, отчаяните физиономии, мрачно присвитите очи на адюнктата и стегнатата й тънка уста, докато стоеше и слушаше приказките на Блистиг. Когато Кенеб се приближи, Тавори вдигна ръката си в метална ръкавица да го прекъсне.

— Юмрук Блистиг, това ли е най-подходящият момент да ме молите за увеличаване порциона на ром?

— Адюнкта, Осми легион може скоро да се разпадне. Искам просто да се погрижа легионът ми…

— Достатъчно, Блистиг. Върнете се при легиона си веднага.

— Добре, адюнкта. Все пак кой би си помислил, че тия двамата ще дезертират!

Вдигна ръка да отдаде чест и му се наложи да я задържи, защото Тавори стоеше неподвижна, с безжизнен поглед. Неловкият момент се проточи, но накрая адюнктата все пак отвърна на поздрава: превърна го в жест на пренебрежение — все едно забърсваше прашинка от наметалото си.

Пребледнелият Блистиг се завъртя кръгом и закрачи към коня си, но видя, че го няма — никой не беше поел юздите му.

Спря разколебан и Кенеб изсумтя зад гърба му:

— Да бе, приятели.

— Не са моят легион — сопна се Блистиг. — Би могъл да кажеш дума-две за вежливостта на войниците си, Кенеб.

— Малазанската армия първо изисква вежливост и след това очаква уважение. Загубиш ли уважение, вежливостта обикновено си отива с него.

— Запомни, ще те намеря.

— Първо си намери коня, Блистиг.

Адюнктата даде знак на Кенеб да се приближи.

— Юмрук. Лагерната ни охрана, изглежда, е била пробита.

— Наистина ли липсват, адюнкта?

Тя кимна.

— Не мога да разбера как някой е успял да проникне толкова дълбоко в лагера ни — каза Кенеб. — Освен ако не са били наши — но тогава къде са телата? Не го разбирам това, адюнкта.

— Висшият маг предполага, че нападателят е бил Шай’гал К’Чаин Че’Малле.

— Какво?!

— Понякога им порастват крила — каза Бързия Бен. — Те са професионалните убийци на самата Матрона, Юмрук. И един се е спуснал през нощта и е отвлякъл и двамата.

— Какво ще прави с тях? Ще ги яде ли? Защо никой от двамата не е издал звук?

— Били са избрани — отвърна Висшият маг. — И не, нямам представа защо.

Кенеб се помъчи да си го обясни. Погледна Фидлър. Сержантът изглеждаше окаяно. „Е, нищо ново.“

— Геслер и Сторми — промълви колебливо Кенеб — не бяха обикновени морски пехотинци.

— Най-близо до асценденти от всички в тази армия — каза Бързия Бен.

— Ще се върне ли този крилат убиец за други от нас?

— Проклятие, за първи път някой поставя този въпрос — изсумтя Фидлър. — Имате право, Юмрук. Защо да спират само с тях?

— Проблемът е, че не знаем какво искат К’Чаин Че’Малле от Геслер и Сторми — каза Бързия Бен.

— И няма как да го научим — добави Ботъл.

— Разбирам — каза Кенеб. — Добре, как можем да се защитим от бъдещи такива атаки? Висш маг?

— Ще видя какво мога да измисля, Юмрук.

— По един член на отделение със зареден арбалет да стои буден по всяко време на нощта — каза Кенеб. — Може да не помогне, но е начало. Адюнкта, ако войниците започнат да мислят, че хора могат да изчезват по всяко време и ние не можем да направим нищо против това, очаква ни бунт.

— Прав сте, Юмрук. Ще се погрижа тази заповед да се разпространи. Капитан Юил, отиваш в ледерийския лагер и съобщаваш за загубите ни — няма нужда да премълчаваш нищо пред командир Брис Бедикт. Включи предположенията ни в доклада си.

Лостара понечи да тръгне, но Бързия Бен се намеси:

— Капитане, постарайте се да присъства и Атри-Цеда Араникт.

Тя кимна и напусна.

Адюнктата се обърна към Кенеб.

— Юмрук. Тук сме понесли рана. Може да се окаже по-дълбока и по-сериозна, отколкото си мислим в момента. Можете да сте сигурен, че ще направя всичко, което е по силите ми, за да намеря и върна Геслер и Сторми — но разберете, трябва да продължим похода. Трябва да задържим тази армия да не се разпадне.

— Да, адюнкта. В този дух: имаме друг проблем. Всъщност той току-що беше тук.

Тя го изгледа твърдо.

— Наясно съм, Юмрук. Също така съм наясно и за допълнителното бреме, което бяхте принуден да поемете вследствие на това. Ще се справя скоро с този проблем. Междувременно трябва да се погрижим слухът за дезертьорството на Геслер и Сторми да бъде ликвидиран. Истината сама по себе си е достатъчно неприятна, тъй че няма да си помислят, че лицемерничим. Съберете офицерите си, Юмрук. — След това се обърна към Висшия си маг. — Направи каквото можеш, за да ни защитиш.

— Ще направя, адюнкта.

— И ги намери, Бързи Бен.

— Повтарям: ще направя всичко, което мога.

— Не мога да губя повече ветерани.

Нямаше нужда да добавя, че без тях брънките на тази армия ще се скъсат в първия момент на беда. „Дори сега още един полъх на зъл вятър може да ни помете всички.“

„Геслер и Сторми, проклети идиоти. Сигурно сте хвърляли зарове във вмирисаната ви палатка — или сте вдигнали дебела стена, за да не се чуе поредната ви свада. По-лоши от братя сте двамата. А сега ви няма и в ротата ми морска пехота има огромна дупка, и не мога да се надявам, че ще я запълня.“

Адюнктата и Висшият маг си тръгнаха. Фидлър и Ботъл се приближиха до Юмрука си.

— Огънят, сър.

Кенеб се намръщи на Фидлър.

— Моля?

— Заради огъня е. Онзи, през който преминаха. Мисля, че едва ли крилатият гущер ще се върне. Не мога да съм сигурен, но усещането ми е, че няма да ги видим повече. Че са последните.

— Каза ли го това на адюнктата.

— Само предчувствие е, сър. Тази нощ изпращам Ботъл навън, да видим какво може да намери.

Ботъл изглеждаше възбуден от перспективата.

— Уведоми ме за това, което ще открие, сержант. Веднага — не чакай до заранта. Бездруго не спя.

— Чувството ми е познато, сър. Значи — веднага щом разберем нещо.

— Добре. Хайде, вървете. Аз ще се погрижа за разхвърлянето на отделението на Геслер… чакай, защо не вземеш някой? Избери си, Фид.

— Шортноус става. Крие мозък под тоя дебел череп.

— Сигурен ли си? — попита Кенеб.

— Пратих го да събере четирима души в точна последователност. Не ми се наложи да се повтарям, сър.

— И е от тежките?

— Да. Понякога нещата не са такива, каквито изглеждат, нали?

— Ще трябва да помисля над това, Фидлър. Добре, вземи го и действайте.

Конен съгледвач Хенар Вигълф крачеше по главната улица между подредените палатки на ледерийския лагер. Макар да бе конник, земята трепереше под всяка негова стъпка и нямаше много спор кой е най-високият, най-едрият войник в армията на Брис. Привличаше любопитни погледи, докато крачеше към щаба. Не беше на гърба на огромния си кон, в края на краищата, и не яздеше бясно, та хората да се разпръсват в паника, какъвто навик имаше. Ето защо само да го видиш спешен беше достатъчно стъписващо, отделно от факта, че крачеше в самото ядро на лагера. Хенар Вигълф мразеше тълпите. Вероятно мразеше народа си. Възможно беше да мрази света.

На две крачки зад него вървеше ефрейтор пиконосец Оденид, прикрепен към командния щаб като вестоносец. Това бе единствената му задача напоследък: да намира войници и да ги мъкне при Брис Бедикт. Командирът провеждаше подробни и дълги разпити из цялата армия. Оденид беше чул, че Брис разпитва предимно за Пустинните земи, събира слухове, стари приказки, смътни легенди. Най-необичайното в цялата работа беше, че при всички тези разговори Брис Бедикт проявяваше свръхестествена способност да запомня имена и лица. В края на деня привикваше писарка и й изреждаше пълен и подробен списък на войниците и поддържащия персонал, с които бе разговарял през деня. Предаваше й възрасти, места на раждане, войнишка биография, дори семейни подробности, каквито е успял да извлече, а след това добавяше бележки какво всеки отделен войник е знаел или е мислил, че знае за Пустинните земи.

Братята Бедикт, беше заключил Оденид, вероятно дори не бяха човешки същества. Вероятно и двамата бяха докоснати от бог. Не беше ли се върнал Бедикт от мъртвите? И не беше ли той единственият — преди онзи Тартенал, — който бе надвил Императора на Хилядата смърти?

Хенар Вигълф беше повикан на разговор, но този път щеше да е нещо повече, така поне подозираше Оденид. Рано тази сутрин от Ловците на кости в лагера бе дошъл офицер. Званието на Оденид не беше достатъчно високо, за да може да се задържи покрай палатката на щаба, а всички от вътрешния кръг на командира бяха със стиснати усти до един. Каквато и да бе новината, беше задържала марша, може би до обед. И малазанката все още беше там, на среща с Брис и неговата Цеда — Оденид ги беше видял лично, когато го повикаха и му наредиха да иде при конните съгледвачи и да доведе Хенар Вигълф.

— Или — беше казал Брис, — така поне мисля, че се казваше. Високият, с предците от Блуроуз. Има в кервана си поне десет коня специална порода, достатъчно силни, за да го носят — семейство конегледачи, мисля, че си спомням…

„И спи винаги на дясната страна и пикае застанал на един крак, да, точно той е“ — добави Оденид наум и се усмихна. Та Брис дори още не беше разпитвал Хенар.

Стигнаха до входа на командната палатка. Хенар спря, без да обръща внимание на самотния часови, застанал до платнището, и се обърна към Оденид.

— Ще докладваш ли за мен?

— Не. Просто влизай, съгледвач.

Хенар трябваше да се наведе — нещо, което винаги разваляше настроението му. Имаше причини да се живее на открито, добри причини, и дори тези тънки стени от платно, а сега и от коприна, сякаш го притискаха. Принуден беше да вдишва дълбоко и да се мъчи да надвие паниката, надигаща се в него.

Двама адютанти го подканиха да мине през вътрешните помещения. Стараеше се да не ги вижда, след като си направиха жестовете. Стените бяха достатъчно неприятни. А хора вътре в тясното пространство между тях, и той заклещен между хората, правеха положението още по-лошо. Дишаха му въздуха. Единственото, което можеше да направи, бе да им счупи вратовете.

Това беше големият проблем с армиите. Твърде много хора. Дори сравнително откритият лагер с охранителните полоси, ъглови укрепления и широките пространства между редиците палатки го отчайваше ужасно. Когато носеше съобщения в такива лагери, яздеше като луд, само за да нахлуе бързо, да предаде съобщението и да се махне от проклетата гмеж колкото може по-бързо.

Продължи по много тесния коридор, пристъпи през досадната цепнатина в копринените завеси и се озова в по-просторно помещение, с остър връх, през който се процеждаше утринната светлина и въздухът сияеше. Командир Брис седеше на сгъваем стол, Атри-Цеда Араникт бе права от лявата му страна. На друг стол се бе настанила малазанската офицерка. Беше сгънала крака и се виждаше здраво, мускулесто бедро — очите му проследиха гладката извивка от вътрешната страна и дъхът му изведнъж се успокои. След малко вдигна очи към лицето й.

Брис изчака вниманието на грамадния мъж да се върне към него, но не би. Хенар Вигълф се беше вторачил в Лостара Юил, все едно никога досега не беше виждал жена — красива жена в случая, вярно. И все пак… Той се покашля.

— Конен съгледвач Хенар Вигълф, благодаря, че дойдохте.

Очите на мъжа пробягаха към него и отново се върнаха на Юил.

— Както заповядахте, сър.

— Може ли да ми обърнете малко внимание? Добре. Бяхте прикрепен към гарнизона Дрийн по време на кампанията в Оул, нали?

— Да, сър.

— За свръзка с пиконосците на Блуроуз, отряда, към който се числяхте преди това.

— Да, сър.

Брис се намръщи.

— Да, явно няма да стане така. Конен съгледвач, позволете да ви представя капитан Лостара Юил, адютант на адюнкта Тавори от Ловците на кости. Капитане, това е конен съгледвач Хенар Вигълф.

Според дворцовия етикет на Блуроуз Хенар се смъкна на едно коляно и наведе ниско глава.

— Капитане, за мен е удоволствие.

Юил погледна Брис и повдигна вежди.

Той поклати глава, също толкова озадачен. Доколкото знаеше, капитанът не беше благородничка и със сигурност — не и от императорския двор.

Тя се поколеба, явно смутена, и каза:

— Моля, станете, Хенар. Следващия път войнишкият поздрав ще е достатъчен.

Той се изправи.

— Както заповядате, сър.

— Е, сега можем ли да продължим? — попита Брис.

Хенар с явно усилие откъсна очите си от Лостара и кимна.

— Разбира се, сър.

— По време на последната кампания един ренегат оул на име Червената маска проникна в Дрийн. Беше пролята кръв и в последвалата гонитба войници от гарнизона бяха убити в засада. Дотук точно ли е?

— Да, сър.

— Последваха донесения за две демонски същества, служили като телохранители на въпросния Червената маска.

— Да, сър. Гущери, бягащи на два крака бързо като кон, сър. Бяха забелязани и се съобщаваше за тях по време на самата кампания. Атри-Преда включи описанията им в донесенията си до висшето командване, с доклада за първата голяма битка. Оттам нататък никакви съобщения не успяваха да стигнат.

— Случайно да познаваш един войник на име Прайд?

— Не, сър.

— Оул по рождение, но отгледан от семейство в Дрийн. Бил е достатъчно голям, когато са го взели, и още помни много легенди на оулите, свързани с древна война за земята с армия от демони с подобно описание. Оулите не са победили, но войната приключила, когато демоните се преселили на изток в Пустинните земи. Първо врагове, след това съюзници? Възможно е. Знаете ли какво е станало с Червената маска? Жив ли е още?

— Сър, предполага се, че е мъртъв, след като оулите вече ги няма.

— Но няма никакво пряко доказателство.

— Няма, сър.

— Благодаря ви, Хенар Вигълф. Свободен сте.

Съгледвачът отдаде чест, отново погледна Лостара Юил и напусна.

Малазанският капитан бавно издиша.

— Хм.

— Моля приемете извиненията ми — каза Брис. — В армията ми има по-малко жени, отколкото във вашата — определено не е въпрос на политика, просто ледерийските жени, изглежда, са по-склонни да упражняват други професии. Възможно е Хенар да не…

— Разбрах ви, командире, извинете, че ви прекъсвам. Освен това трябва да се каже, че е изключително впечатляващ мъж, тъй че не е нужно да ми се извинявате. — Юил стана. — Във всеки случай, сър, гущерите, за които спомена той, изглежда, съвпадат с описанието на К’Чаин Че’Малле. Живи ли са тези екземпляри? Не са немрящи?

— Няма никакво доказателство, което да предполага, че са нещо друго освен живи. В първата битка са били ранени.

Лостара кимна и каза:

— В такъв случай Бързия Бен вероятно е прав.

— Прав е. — Брис се отпусна назад, изгледа за миг високата жена и продължи: — Имало едно божество някога… знам името му, но това не е особено съществено в момента. Същественото е къде е обитавало: в земите, които сега наричаме Пустинните земи. Живяло там и умряло там. Животът му бил отнет от сила, сила, идваща от К’Чаин Че’Малле — цивилизация, за която не бях и чувал, между другото, но в спомените на това божество е самото име и накъсани… образи. — Поклати глава. — Възможно е тази сила… — погледна за миг към Араникт — да е някой от тези лабиринти, които ни донесохте вие, малазанците. Или може да е било някакъв ритуал. Името на божеството е Акраст Корвалайн. То, капитане, е откраднало жизнената сила на самата земя. Всъщност напълно е възможно то да е създало Пустинните земи, с което е убило духовете и боговете, обитавали там, а с тях — и техните поклонници.

— Интересно. Адюнктата трябва да чуе всичко това.

— Да, трябва да споделим знанията си колкото може по-добре. Моля ви, капитане, може ли да се върнете при адюнктата и да я уведомите, че ще я посетим?

— Веднага, капитане. Кога?

— Да го направим днес на обед.

— В такъв случай трябва да тръгвам, сър. — И тя отдаде чест.

Брис се усмихна.

— Това не е нужно тук, капитане. А, пътьом кажете, моля ви, един от адютантите ми да дойде при мен.

— Разбира се. В такъв случай до обед, командире.

След като Юил напусна, Брис посочи празния вече стол.

— Седнете, Атри-Цеда. Изглеждате малко пребледняла.

Тя се поколеба, но се подчини. Приседна изнервено на ръба на стола. „Е, все пак е начало.“

При входното платнище се чуха стъпки и след миг ефрейтор Джинаст влезе и застана мирно.

— Ефрейтор, включете Хенар Вигълф към персонала ми. Освен това днес той ще придружи свитата ми, когато отида на обяд в малазанския лагер. Осигурете му подходящо наметало и го уведомете, че вече е ефрейтор пиконосец.

— Ъъ, извинете, командире, но Вигълф не е ли Блуроуз?

— Да. И какво от това?

— Ами, според военните разпоредби никой войник от Блуроуз не може да бъде повишаван в редовните сили на Ледер, сър. Един войник Блуроуз се издига в ранг само сред Пиконосците Блуроуз, и то не повече от лейтенант. Записано е в споразумението за капитулация след завладяването на Блуроуз, сър.

— Същото споразумение, според което трябва да получаваме коне и стремена от Блуроуз, отделно от учредяването на самите Пиконосци?

— Да, сър.

— Стремената, които ни пратиха, бяха боклук, нали?

— Гаден номер беше, наистина. Изненадан съм, че кралят не е настоял за подходящи репарации.

— Можеш да се изненадваш колкото си искаш, Джинаст, но не с този неодобрителен тон. Досежно въпросните стремена, признавам възхищението си към хитрината на Блуроуз. Напълно заслужено отмъщение. Колкото до тавана на повишение в ледерийската армия, имам да кажа следното: отсега нататък всеки войник в ледерийската армия, независимо от произхода му, има равна възможност за напредък в кариерата, основаващ се на заслуги и на примерната му служба на кралството. Доведи писар и ще го запишем веднага. А колкото до теб, Джинаст, по-добре да побързаш, защото трябва да намериш Хенар навреме, за да се върне тук с коня си и готов за ескорта ми, ясно?

— Сър, на знатните офицери няма да им хареса…

— Разбрах, че малазанската императрица е провела кампания, която е прочистила армиите й от рангове, купени с привилегия и сан. Знаеш ли как е процедирала, ефрейтор? Арестувала е офицерите и или ги е екзекутирала, или ги е пратила на каторга в мините до края на живота им. Изключително чаровно решение според мен, и в случай, че благородниците в моите сили изобщо създадат някакви неприятности, като нищо мога да посъветвам брат си да приложи нещо подобно. Свободен сте.

Адютантът отдаде чест и напусна почти бегом.

Брис погледна Араникт и видя стъписването на лицето й.

— О, хайде, Атри-Цеда, не си мислите сериозно, че бих могъл да предложа такова нещо, нали?

— Сър? Не, разбира се. В смисъл, не беше това. Извинете, сър. Извинете.

— Тогава какво? А, може би сте изненадана, че се въвличам в малко сватовничество, Атри-Цеда?

— Да, сър. Малко.

— За първи път виждам някакъв намек за живот в лицето на капитан Юил, откакто я познавам. Колкото до Хенар — какво пък, изглежда съвсем подходящ мъж за нея, не смятате ли?

— О, да, сър! В смисъл…

— Той явно има вкус към екзотичното. Смяташ ли, че има шанс?

— Не бих могла да зная, сър.

— Но като жена — как мислиш? Очите й зашариха, лицето й се изчерви.

— Тя видя, че той се възхищава на краката й, сър.

— И не направи нищо, за да ги прикрие.

— Забелязах това, сър.

— И аз.

Последва мълчание. Брис гледаше Араникт, а тя на свой ред правеше всичко възможно да избегне погледа му.

— В името на Блудния, Атри-Цеда, няма ли да използвате останалото от стола? Отпуснете се.

— Да, сър.

Кресливият смях на Троутслитър процепи въздуха иззад капитанската палатка. И отново. Кътъл потрепери, наведе се и приглади ризницата. Нямаше смисъл да я навлича, преди да са готови за тръгване. Но брънките се бяха раздърпали и започваше да става бодлива, трябваше да се смаже малко.

— Къде е ведрото със смазката?

— Ето го — отвърна Тар, взе малкото ведро и му го подаде. — Не слагай много, че взе да ни свършва, а откакто Поурс командва интендантството…

— Кучият му син не командва нищо — сопна се Кътъл. — Просто се е уредил като посредник и сега трябва да се провираме покрай него, за да получим нещо. Интендантът е доволен, след като толкова малко искания стигат до него, и двамата свиват и кътат. Някой трябва да каже на Сорт, за да може тя да каже на Кайндли, за да може той да…

— Кайндли вече няма нищо общо с Поурс, Кътъл.

— Тогава кой?

— Никой, доколкото знам.

Смайлс и Корик най-сетне се домъкнаха до бивака — който вече не беше кой знае какъв бивак, само едно тлеещо огнище и кръг от походни торби и снаряжение.

— Първа камбана следобед — каза Смайлс. — Не по-рано.

— Нещо ново за Гес и Сторми? — попита Кътъл.

— Фид може да приказва каквото си ще — рече Корик. — И другите също. Мен ако питате, са драснали.

— Стига бе, идиот — сряза го Кътъл. — Ветераните не драсват. Точно това ги прави ветерани.

— Докато не решат, че им е писнало.

— Иди питай Ботъл. — Тар го изгледа навъсено. — И той ще ти каже същото. Отвлечени са.

— Добре де. Отвлечени. Работата е, че ги няма. Сигурно вече са мъртви. Кой е следващият?

— С малко късмет — рече Смайлс, докато се смъкваше на походната си торба, — ти, Корик. — Смигна на Тар. — Мозъкът му е изгорял — Корик не е онзи Корик, когото познавах, и се обзалагам, че всички мислите същото. — Изведнъж стана. — О, майната му на всичко това, ще ида да се поразтъпча.

— Приятна разходка — подхвърли след нея Корик.

Кресливият смях на Троутслитър се чу отново и Кътъл се намръщи.

— Какво му е толкова шибано смешно?

Коураб дремеше или се преструваше, че дреме, но се надигна.

— Ще ида да разбера, Кътъл. И на мен вече ми лази по нервите.

— Ако го прави нарочно, шибни му един в муцуната, Коураб.

— Няма проблеми, Кътъл.

Кътъл го изгледа как се отдалечава и после смигна на Тар.

— Схващаш ли?

— Не бе, тъп съм.

— Той вече не се чувства чужд, Тар. Той е нашият тежък пехотинец. Това е добре.

— Така е, и да, добре е — отвърна Тар.

— Аз съм тежкият на отделението — каза Корик.

Тар заоглежда ботушите си. Кътъл извърна очи, прокара длан по оредялата си коса и чак после се сети, че ръката му е цялата в смазка.

— Дъх на Гуглата!

Тар го погледна и изсумтя.

— Няма да го опази от спукване.

— Какво? Кое?

— Черепът ти.

— Много смешно!

Корик стоеше, сякаш не знаеше къде да се дене, все едно тук вече нямаше място за него. После тръгна в обратната посока на Смайлс.

Кътъл продължи да търка ризницата. Когато му потрябва още смазка, събра полепналото по главата му.

— Би могъл, знаеш ли.

— Няма — отвърна Тар.

— Геслер и Сторми ще са му извинението. И Кисуеър.

— На Кисуеър не й пука за никого освен за Кисуеър.

— А на Корик пука ли му? Свикнал беше, може би, но сега не може да се измъкне от главата си. А там е, както каза Смайлс, само тлеещи въглени.

— Няма да избяга.

— Защо си толкова сигурен, Тар?

— Защото вътре, под цялата тази пепел, нещо остава. Все още има да докаже нещо. Не на себе си — себе си може да убеди във всичко, — а на всички нас. Харесва ли му, или не, признава ли го, или не, не може да се измъкне току-така.

— Ще видим.

Тар се пресегна, забърса малко смазка от темето на Кътъл и почна да си лъска ботушите.

— Много смешно — каза Кътъл.

Коураб заобиколи командната палатка и намери Троутслитър, Уидършинс и Детсмел — клечаха зад изкопа на полевия нужник. Приближи се до тях и каза:

— Спри да се смееш, Троутслитър, или ще трябва да ти шибна един в муцуната.

Тримата вдигнаха гузно очи. Троутслитър се намръщи.

— Ще се радвам да видя как ще пробваш, войник.

— Няма да ти хареса. Какво правите тук?

— Играем си с люспести плъхове. Тебе какво те бърка?

Коураб се приближи още и надникна. Три от люспестите гадинки се боричкаха в тревата, опашките им бяха вързани една за друга.

— Не е хубаво да правите така.

— Тъпак — рече Уидършинс. — Ще ги ядем за обед. Просто гледаме да не избягат.

— Мъчите ги.

— Разкарай се, Коураб — изръмжа Троутслитър.

— Първо им развържете опашките или им прекършете вратлетата.

Троутслитър въздъхна.

— Обясни му, Детсмел.

— Те нямат мозъци, Коураб. Само течност, като гной, в малките черепчета. Те са като термити или мравки. Могат да мислят само ако са много на едно място. Тези тук не са достатъчно. Освен това миришат на нещо. Като магия, само че по-мазно. С Уид се опитваме да разберем какво е, тъй че ни остави на мира.

— Мазна магия ли ядете? — попита Коураб. — Лошо звучи. Не ги ям тия неща.

— Тогава скоро ще огладнееш — рече Уидършинс, посегна и обърна един от люспестите плъхове на гръб. Другите два се опитаха да го издърпат, но избраха противоположни посоки. — Тук има милиони от тия гадини и само Гуглата знае от какво преживяват. Тази сутрин видяхме цяла гмеж, като лъскава река. Убихме поне петдесет, докато другите избягат. — Обърнатият плъх успя да се превърти и трите отново задърпаха в различни посоки. — Все повече и повече от тях, всеки ден. Все едно вървят след нас.

Тази представа смрази Коураб, макар да не знаеше защо. Не че плъховете можеха да направят нещо. Дори май не налитаха на храната им.

— Чух, че хапят гадно.

— Ако им позволиш, да.

— Е, Троутслитър, престанаха ли вече да са смешни?

— Да. Хайде, разкарай се.

— Щот’ ако чуя още смях, няма да се върна за приказки.

— Що да не си се смея бе, Коураб. Всички се смеят, нали? Всички.

— Но от твоя смях всички настръхват.

— Хубаво. Щото точно така се смея, когато прережа гърлото на някой тъпак.

Коураб пристъпи между Уидършинс и Детсмел, наведе се и взе трите плъхчета. Бързо им прекърши вратлетата и ги пусна отново между тримата.

— Следващия път като ми чуеш смеха… — изръмжа Троутслитър.

— Само че няма да ми трябва и един дъх да ти отсека проклетата глава, Троутслитър, тъй че смехът ти ще е последният — отвърна Коураб.

Обърна се и си тръгна. Това започваше да става гадно. Къде изобщо се беше дянала славата? Нали тази армия, въпреки всичките несгоди, уж имаше някакво достойнство. Да си Ловец на кости нали уж значеше нещо, нещо достойно. Но напоследък армията беше просто една тълпа от насилници и побойници.

— Коураб.

Той спря. Фарадан Сорт беше преградила пътя му.

— Капитане?

— Фидлър върна ли се вече при вас?

— Май не. Нямаше го преди четвърт камбана.

— Къде ви е отделението?

— Не са се местили, сър. — Той посочи с палец назад. — Ей там.

— А ти къде отиваш?

— Някъде. Никъде, сър.

Тя го погледна намръщено и го подмина. Той се зачуди дали не трябва да я последва — тръгнала беше към отделението му все пак. Но след като не беше казала нищо, Коураб сви рамене и отново тръгна безцелно. „Може пак да потърся тежките. Да хвърлим малко ашици. Но пък защо? Винаги губя. Прочутият късмет на Коураб никога не върви на комар. Типично. Никога във важното.“ Отпусна ръка на ефеса на новия си ледерийски меч, просто за да се убеди, че още си го има. „А и него няма да губя. Не и този. Това е моят меч и ще си го използвам.“

Беше си мислил за Леоман напоследък. Без някаква особена причина, доколкото можеше да прецени. Освен може би заради начина, по който Леоман бе успял да поведе войниците си, да ги превърне в свои фанатични последователи всъщност. Някога беше вярвал, че това е дарба, талант. Но вече не беше толкова сигурен. В някои отношения точно този дар можеше да направи човек опасен. Да следваш такъв човек беше рисковано. Особено когато се разкрие истината и тази истина е, че на водача всъщност изобщо не му пука за никого от тях. Леоман и хора като него събираха фанатици така, както богат търговец трупа монети, а след това ги пилее, без да се замисли.

Не, адюнктата беше по-добра, каквото и да приказваха всички. Говореха все едно, че искат Леоман, но Коураб знаеше какво беше онова. Не им трябваше такъв човек. Ако се сдобиеха с някой като Леоман, накрая всички щяха да изгинат. Вярваше, че адюнктата е загрижена за тях, може би дори прекалено. Но ако трябваше да избира между двамата, винаги щеше да остане с нея.

Недоволството беше болест. Беше разпалило Вихъра и стотици хиляди бяха загинали. И кой беше доволният, застанал над гробните ями? Никой. Беше тласнало малазанците да изяждат своите и след като всички уикци вече бяха мъртви, кой щеше да е толкова глупав, че да повярва, че земята, която си присвоиха заселниците, няма да нанесе своето отмъщение? Рано или късно щеше да ги превърне на прах и вятърът щеше просто да ги издуха.

Дори тук, в този лагер, сред Ловците на кости, недоволството се разпространяваше като зараза. Без никаква причина освен скуката и незнанието. Какво му беше лошото на това? Скуката означаваше, че не посичат никого. Незнанието бе истината за самия живот. Сърцето му можеше да се пръсне на следващата стъпка или някой изтърван кон да го стъпче ей там. Кръвоносен съд в черепа му можеше да се скъса. Камък можеше да падне от небето. Всичко се свеждаше до незнанието, цялото бъдеще, а кой изобщо можеше да осмисли достатъчно добре миналото, за да си въобрази, че наистина знае всичко и след като знае всичко, знае и всичко, което предстои?

„Недоволство ли? Я да видим дали от този юмрук в муцуната ще ти стане по-добре.“ Да, Кътъл беше горчив човек, но Коураб започваше да го харесва. Може би се оплакваше твърде много, но мърморенето и недоволството не са едно и също. Явно Кътъл обичаше да мърмори. Нямаше да е себе си без това. Точно затова, независимо от всичко, изглеждаше всъщност доволен. Докато втрива смазката в щавената кожа, докато точи късия си меч и върховете на стрелите на арбалета си. Докато брои и брои малката си колекция от острилки и пушалки, единствената си трошачка и очите му не се откъсват от торбата на Фид, в която се крие поне една проклетия. Кътъл беше щастлив. Можеше да се разбере по свъсеното му лице.

„Кътъл ми харесва. Знам какво точно да очаквам от него. Той не е горещо желязо, не е хладно желязо. Той е горчиво желязо. Горчиво и става все по-горчиво. Не ме предизвиквай, Троутслитър.“

Капитан Кайндли прокара длан по последните няколко косъма, останали по главата му, и се отпусна на походния си стол.

— Сканароу, какво мога да направя за теб?

— За Рутан.

— Разбира се, че ще е за него. Едва ли е тайна, Сканароу.

— Не е това. Е, отчасти. Работата е, че той не е това, което си мисля, че е.

— Преди ли?

— Не мисля, че използва истинското си име.

— Кой? Виж ме мен. Аз си го спечелих моето след години усърдие и старание. Значи, дори и „Сканароу“ не е каквото повечето хора си мислят, нали? Архаична канийска дума за женско планинско куче, доколкото ми е известно.

— Не е това, Кайндли. Той крие нещо. О, версията му изглежда добре, поне на повърхността. В смисъл, графикът му е смислен…

— Прощавай, кое?

— Ами, кога какво е правил и къде го е правил. Достоверен низ от събития, но според мен това просто означава, че го е измислил така, че да звучи достоверно.

— Или звучи достоверно, защото е факт от биографията му.

— Не мисля така, Кайндли. Смятам, че той лъже.

— Сканароу, дори да лъже, това едва ли е престъпление в малазанската армия, нали?

— Все едно, че има обявена цена за главата му. Все едно, примерно, че Нокътят има мокри сънища как го убива или императрицата е пуснала хиляда шпиони да го търсят.

— Да търсят Рутан Гъд?

— Този, който всъщност е той.

— Е, и какво? Дори да беше така, има ли вече значение, Сканароу? Всички сме ренегати напоследък.

— Нокътят има дълга памет.

— Каквото е останало от тях след град Малаз. Според мен щяха да си спестят цялата злоба за адюнктата и всички нас, по-важните офицери изменници. Героични ветерани като мен, да не говорим за Юмруците, с изключение на Блистиг може би. Предполагам, че разсъждаваш в дългосрочен план — продължи той. — Двамата се заселвате някъде, къща с изглед към канийските плажове, да речем, димът се вие от комина, челяд брадати дечица си играят с огнемравки и каквото имате там. В името на всичко свято, Сканароу, убеден съм, че нищо няма да застрашава спокойния ти сън нощем.

— Започвам да разбирам какво е изпитвал лейтенант Поурс, докато служеше при теб, Кайндли. Всичко е такова хлъзгаво, нали?

— Не мисля, че те разбрах.

— Добре — провлече тя. — Помисли върху следното. Рутан се изнервя. И става все по-лошо. Само дето не си е оскубал брадата от ресане. Има неспокойни сънища. Говори насън, на езици, каквито никога не съм чувала.

— Крайно любопитно.

— Например, да си чувал случайно за Акраст Корвалайн?

Кайндли се намръщи.

— Не мога да твърдя, че съм го чувал, но прилича на Тайст. Например древните лабиринти на Куралд Галайн и Емурлан. Подобна конструкция, мисля. Би могла да го споменеш на Висшия маг.

Тя въздъхна и извърна очи.

— Добре. Е, аз да се връщам при отделенията си. Загубата на Геслер и Сторми толкова скоро след духването на Мейсан и онази другата… доста крехко е положението в момента.

— Спор няма, Сканароу. На излизане, кажи, моля те, на ефрейтор Тюс да ми донесе колекцията.

— Колекцията ти?

— Гребени, Сканароу. Гребени.

Старши сержант Поурс се надигна и изтри кръвта от носа си. Странни мушици прехвърчаха все още пред очите му, но успя да види, че личният му фургон с припаси е претършуван. Двата впрегнати в него вола го гледаха скръбно. Зачуди се за миг дали е възможно товарни волове да се обучат за кучета пазачи, но си ги представи как се зъбят и мучат заканително и представата не му се стори особено плашеща.

Докато се изправяше и отупваше пръстта и тревата от дрехите си, чу приближаващи се стъпки. Потрепери и вдигна ръце да се защити.

Но не се оказа нужно. Новодошлите не изглеждаха особено застрашителни. Хедж, а зад него — четирима от неговите Подпалвачи на мостове.

— Какво е станало с теб? — попита Хедж.

— Боя се, че не мога да кажа точно. Дойде някакъв със заявка, която аз, ъъ, нямаше как да изпълня.

— Грешен восъчен печат на заявката ли?

— Нещо такова, да.

Хедж хвърли око на фургона.

— Май все пак си е взел каквото му трябва.

— Углавно престъпление — подхвърли един от ефрейторите на Хедж, поклати глава и се намръщи невярващо. — На вас, Ловците на кости, ви липсва дисциплина, старши сержант.

Поурс се вторачи в мършавия ледериец.

— Знаеш ли, тъкмо си мислех същото, ефрейтор. Това тук е анархия. Чувствам се направо под обсада, самотен остров на благоразумие и ред сред буря от ненаситен хаос. — Посочи зад себе си и каза на Хедж: — Ако сте тук, за да получавате нещо, както виждаш, ще трябва да изчакате да въдворя ред. Освен това, строго казано, личните ми запаси не са достъпни за официално присвояване. Мога обаче да ви осигуря писмено нареждане, което ви гарантира прием от интенданта.

— Много мило — отвърна Хедж. — Само че вече бяхме там.

— Без писмена заповед? Нямахте късмет, нали?

— Не, странно. Изглежда, че единствените заповеди, които приема, са от теб.

— Естествено — каза Поурс. — Както може би се досещате, командире… „командир“, нали? Както може би се досещате, в целия този хаос, за който ефрейторът ви така проницателно отбеляза, се наложи да поема върху себе си внасянето на известен ред във все по-смаляващите ни се припаси.

Хедж кимаше, без да откъсва очи от фургона.

— Работата е, старши сержант, че както чуваме, повечето хаос се дължи на факта, че повечето трябва да минават през теб. Чудя се дали Юмрук Кенеб е съвсем наясно с положението. Като командир, виждаш ли, мога просто да отида при него и да поговорим. Като равни, искам да кажа. Никой от приятелчетата ти няма да се опита да ме спре — да, мернах ги в онзи неофициален кордон около щабния лагер. Голяма организация си спретнал, старши сержант. Интересно кой ти е префасонирал носа така.

— Ако имах спомен за инцидента, командире, щях да ви кажа — след като първо го спипам и разпъна за плячкаджийство, разбира се.

— Ами, май подочух нещо на петдесетина крачки оттук — отвърна Хедж. — Свежо е като ей оная тор зад воловете.

— Чудесно. — Поурс зачака.

— Заповедта — подкани го Хедж.

— Веднага. Момент само да намеря резервна восъчна табличка…

— Не използвате пергамент? Не, разбира се. Пергаментът не се топи, нали? Восъкът — да. Доказателство ли? Какво доказателство? Хитро, старши сержант.

Поурс намери табличка и стило в малкото си походно писалище до катурнатия сгъваем стол, на който — вероятно — беше седял, когато предишният посетител му беше казал „здрасти“. Бързо надраска знака си и вдигна очи в очакване.

— Та какво точно искате?

— Точно? Каквото решим, че ни трябва.

— Добре. Чудесно. Ето, записвам го.

— Направи го четливо.

— Естествено.

Поурс връчи табличката и изчака, докато Хедж я огледа, присвил очи.

Накрая кучият син вдигна глава и се усмихна.

— Слухът е, че Нефариас Бред ти е шибнал един.

— А, той значи. Кой друг може да е. Колко глупаво от моя страна. Предполагам, че не знаете как изглежда?

Хедж сви рамене.

— Голям, както чух. Имал чело като канара, очи на хамстер, нос дълъг оттук до остров Малаз и може да троши камъни със зъби. Повече косми от ташаците на мъжки бедерин. Кокалчета на пръстите, които трошат носове на старши сержанти…

— Можете да спрете дотук — каза Поурс. — Имам вече удивително точна картина в ума си, благодаря.

— Мейфлай обаче твърди, че всичко това не е вярно — добави Хедж. — Бред бил висок, но мършав, според нея, и цялото му лице било мъничко, като пъпка на цвете. С мили и нежни очи и нацупени устнички…

— И Мейфлай го сънува всяка нощ, да. Е, беше ми приятно да си поговорим, командире. Приключихте ли? Както виждате, имам да свърша малко работа.

— Имаш, имаш.

Погледа след тях с двата вола. После въздъхна.

— Богове, тия наистина са Подпалвачи на мостове. — После се намръщи на говедата. — Подъвчете го малко това, негодни тъпаци такива.

Скълдет, последният жив принц на някакво пустинно племе от Седемте града и най-ужасният убиец в ръкопашен бой, когото сержант Синтър бе виждала, сплиташе косата на Ръфъл. Стилът видимо се различаваше от всичко познато при племената на Дал Хон, но на кръглата и малка донякъде главица на Ръфъл ефектът беше, поне за Синтър, нещо средно между функционален и плашещ.

— Иш тва — измърмори Неп Фъроу, чието петнисто нагънато от бръчки чело й напомняше за костенурча кожа. — Твратително!

— Не знам — вметна Праймли. — С тия къдри няма да й трябва подплънка под шлема. Ще й държи много по-хладно, отколкото на нас.

— Нях, флитки, ч’веко. Скънда, уеко!

— Хубава рима — подхвърли Шоули, както се беше изпружил, изпънал крака почти до още тлеещите въглени на огнището. Ръцете на тежкия пехотинец бяха сплетени под главата му, очите му бяха затворени.

Синтър и останалите няколко войници, насядали наблизо, хвърляха от време на време поглед, да следят напредъка. С жестове с ръце вдигаха залозите кога най-после Шоули ще забележи, че си пече краката. Ефрейтор Рим броеше десетките и вече бе стигнал до шестата.

Неизменната вече лула на Ръфъл пуфкаше дим в очите на Скълдет и му се налагаше непрекъснато да си бърше очите, докато работеше с дървената си игла и костена кука.

Странно, замисли се Синтър, как несретниците винаги се намират един друг във всяка тълпа, или пустош в този случай. Като онези тревни паяци в саваната, които развяваха дългите цял пръст пипала пред себе си в размножителния сезон. Улови се, че пак мисли за паяци, за пети път може би от сутринта, и погледна изпружената неподвижна фигура на сержант Хелиан, която се беше дотътрила в бивака им, мислейки си, че са нейното отделение. Беше толкова пияна, че Рим я задържа да не се приближи прекалено до огъня, иначе въздухът около нея щеше да пламне. Беше бягала от паяците. Какви паяци? Хелиан така и не обясни. Просто се свлече и заспа.

Скълдет я беше погледал известно време, после я погали по косата и намести крайниците й да не се изкълчат. „Майката, която никога не е имал. Или майката, която никога не е напускал. Е, всички ония изгубени принцове в приказките изобщо не са били толкова изгубени като нашия Скълдет. Каква ли тъжна — макар и объркана — история би могло да разкаже малкото ни мило момченце?“

Потърка се по челото. Не се чувстваше много по-различно от Хелиан, макар предната нощ да не беше пила нищо освен слаба бира. Чувстваше ума си замаян и изтръпнал. Мъчещите я свръхчувствителни сетива бяха притъпени. „Като че ли съм… смазана.“

„От нещо. Близо е. И се приближава още. Това ли е то?“

Зачуди се къде ли е сестра й — колко далече бяха перишите и хундрилите, между другото? Закъсняваха, нали?

Отново се замисли за онази съдбоносна среща с адюнктата. Спомни си свирепото изражение на Мейсан Джилани в момента преди адюнктата да я отпрати. Никакво колебание не беше имало у Тавори към казаното от нея какво е нужно да се направи, и никакво възражение от никоя от тях на предложението й. Единствената видима реакция бе предшествала всичко това. „Измяна. Да, тази дума я нарани. Това е единственото, което не може да понесе. Единственото, което поглъща куража й, мисля. Какво се е случило с теб, Тавори Паран? Нещо в детството ти ли е? Някакво ужасно отхвърляне, измяна, която те е пронизала до дъното на душата? Душата на онова невинно дете, което си била?“

„Кога се случва това? Всички онези рани, които ни правят възрастни?“ Едно гладувало дете никога не може да порасте високо и силно. Едно необичано дете никога не може да намери любов — или да я даде, когато порасте. Дете, което не се смее, ще стане човек, който не може да намери в света нищо, заслужаващо смях. А дете, което е било наранено достатъчно дълбоко, ще преживее целия си живот, опитвайки се да изцери раната си — докато другите непрекъснато бъркат в нея. Мислеше си за всички онези лекомислени действия и безразлични, нетърпеливи жестове, които бе виждала от родители в цивилизовани места, все едно че те нямаха време за собствените си деца. Прекалено заети, прекалено изпълнени със себе си, и всичко това просто се предаваше от поколение на поколение, отново и отново.

Сред далхонийците, в селата на север, както и на юг, търпението беше дарът, връщан на детето, което само по себе си е дар. Търпение, пълно внимание, желанието да изслушаш и да поучиш — не бяха ли това отговорностите на родителството? А какво да кажем за цивилизация, която може да процъфтява само като унищожава систематично тази най-скъпа връзка? „Време, което да прекараш с децата си? Никакво време. Работиш, за да ги храниш, да, това е отговорността ти. Но твоята вярност, твоята сила и твоята енергия — те са за нас.“

„А ние, кои сме ние? Ние сме разхитителите на света. Чий свят? Нашият. Нейният — на адюнктата, да. И дори на Скълдет. На горкия изгубен Скълдет. И на Хелиан, вечно отпусната в горещата прегръдка на алкохола. Ти и онзи странстващ бивш жрец с неговата презрителна усмивка и сломен поглед. Твоите армии, твоите крале и кралици, твоите богове и, преди всичко, твоите деца.“

„Убиваме техния свят, преди дори да са го наследили. Убиваме го, преди да са пораснали достатъчно, за да разберат какво е той.“

Отново се потърка по лицето. Адюнктата беше толкова сама, да. „Но аз се опитах. Поне мисля, че го направих. Не си толкова сама, колкото си мислиш, Тавори Паран. Оставих ли ти поне това? Когато си отидох, когато остана там в палатката си, в тишината — когато Лостара Юил напусна и нито едни очи вече не те гледаха… какво направи? Какво освободи от веригите вътре в себе си?“

„Ако Ботъл е гледал през очите на някой от своите плъхове, какво е видял? Там на лицето ти?“

„Нещо? Каквото и да е?“

— Какво гори?

— Ти, Шоули.

Тежкият не помръдна. Ботушите му вече изпускаха черни струи дим.

— Изпекох ли се вече, Праймли?

— Хрупкав бекон, бас слагам.

— Богове, обичам бекон.

— Няма ли да си мръднеш краката, Шоули? — попита Мълван Дрийдър.

— Залагахте, а? Копелета такива.

— Естествено — каза Правалак Рим.

— Кой брои десетките?

— Аз — отвърна Рим. — Мой ред е, редуваме се. Всичко сме десет, със Скълдет и Ръфъл, ама те не броят, заети са.

— Синтър заложи ли?

— Да — рече Синтър.

— Кое число?

— Седем.

— Рим, докъде си?

— Три.

— На глас.

— Пет, шест, се…

Шоули издърпа краката си от огъня и се надигна.

— Това му се вика лоялност — каза Синтър ухилена.

— Ней фефно! Ней фефно! Фалових на пеф! Ерим, т’ва ней фефно!

— От краката на Шоули е — каза Мълван. — Може да направи к’вото си иска с тях. Синтър спечели джакпота, щот’ е хубава, нали, Шоули?

Шоули се усмихна.

— Да. Е, Синт, харесваш ли ме?

— И още как — отвърна тя.

— Ще ми потрябва. Неп Фъроу, едно бързо изцеряване колко ще ми струва?

— Ха! Повината! Повината! Ха-ха!

— Половината от моята половина…

— На! На!

— Или това, или сержантът ти заповядва да ме изцериш и не получаваш нищо.

— Правилно — каза Синтър и се озърна към Бадан Грук. — Ще ми трябва лечителят ти, Бадан. Нещо против?

— Нямаш проблем.

— Всичко това беше нагласено — измърмори Праймли. — Намирисва ми на нещо повече от бекон вече.

— Повината на повината фи! Шабли! Повината на повината!

— Бъди добър с него, Шоули, за да си свърши добре работата.

— Ясно, сержант Синтър. Половината от половината. Разбрахме се. Къде е гърнето?

— Всички да пуснат — каза Рим и взе шлема си. — Тука, хайде.

— Мошеници — рече Дроуфърст. — Лукбек, изиграха ни.

— Кое му е новото? Морската пехота никога не играят честно…

— Просто играят да спечелят — довърши Дроуфърст и се намръщи на старата мостовашка поговорка.

Синтър стана и си тръгна от бивака. Както беше изтръпнала и изнервена в същото време, защо да се забърква в това? След няколко крачки усети, че си има компания, обърна се и видя до себе си Бадан Грук.

— Синтър, изглеждаш… различно. Болна ли си? Слушай, Кисуеър…

— Остави сестра ми, Бадан. Познавам я най-добре от всички, не забравяй.

— Точно. Тя щеше да избяга, всички го знаехме. И ти трябва да си го знаела. Не разбирам само защо тя не се опита да ни накара да тръгнем с нея.

Синтър го погледна.

— А щеше ли да те убеди, Бадан?

— Може би.

— И тогава двамата щяхте да ме притиснете, докато се предам.

— Можеше и така да стане, да. Работата е, че не стана. И сега тя е някъде там, а ние сме вързани тук.

— Аз не дезертирам, Бадан.

— Не си ли го помисляла обаче? Да тръгнеш след Кисуеър?

— Не.

— Сериозно?

— Тя вече е съвсем пораснала. Отдавна трябваше да съм го разбрала, нали? Не съм длъжна да се грижа повече за нея. Съжалявам, че не го бях разбрала още в деня, в който се записах.

— Не си единствената, Синтър — отвърна той с гримаса.

„Ах, Бадан, какво да правя с тебе? Все така ми разбиваш сърцето. Но жалостта и любовта не си съжителстват, нали?“

Жалост ли беше? Просто не знаеше. Просто хвана ръката му и продължиха напред.

Лекият вятър по лицето му го събуди. Замаян, с пресъхнала уста, Геслер примига и отвори очи. Синьо небе без никакви птици, без нищо. Той простена и се помъчи да превърти в главата си последното, което помнеше. Лагерът, да, някакъв тъп спор със Сторми. Кучият му син пак беше сънувал, че някакъв демонски юмрук се спуска от тъмното небе. Очите му бяха като на подгонен заек.

Пиеха ли? Пушеха ли нещо? Или просто заспаха, той в единия край на палатката, Сторми в другия — едната страна чиста и подредена, другата — вмирисана бъркотия. Оплаквал ли се беше за това? Не можеше да си спомни.

Все едно. По някаква причина лагерът не се движеше — и беше странно тихо също така, и какво правеше той навън? Бавно се надигна и седна.

— Богове на бездната, оставили са ни!

Начупен терен, странно ниски хълмове в далечината — тук ли бяха предната вечер? И къде бяха огнищата, охранителните полоси? Чу някакво шумолене зад себе си и се извъртя — движението разклати мозъка в черепа му толкова силно, че го накара да изохка.

Жена, която никога досега не беше виждал, седеше присвита до малък огън. Точно отдясно на нея лежеше Сторми — още спеше. Оръжията и снаряжението им бяха струпани зад него.

Геслер примижа към непознатата. Беше облечена като някаква проклета дивачка, в излиняла сърнешка кожа и щавена кожа на бедерин. А и не изглеждаше млада. Може би към четирийсетте, въпреки че никога не беше лесно да се определи при степните хора, защото със сигурност бе такава — като старите сети. Чертите й бяха съвсем правилни. Сигурно е била хубава някога, но оттогава годините са били трудни. Когато преценяващият му поглед най-после се вдигна към тъмнокафявите й очи, видя, че го гледа сякаш с тъга.

— Няма да е зле да заговорим — каза Геслер. Видя до нея мях и го посочи.

Тя кимна.

Геслер се пресегна, взе го, дръпна запушалката и бързо отпи три дълбоки глътки. От устата му лъхна странна миризма и главата му за миг се замая.

— Чукалото на Гуглата, къде съм бил снощи? — Погледна намръщено жената. — Разбираш ли ме?

— Търговска реч — промълви тя.

Трябваше му малко време, докато схване думите. Говорът й му прозвуча странно.

— Ще се разберем значи. Това поне е добре. Къде съм? Коя си ти? Къде е проклетата ми армия?

Тя махна с ръка: „Няма я.“ А после каза:

— Вие — за мен. С мен. До мен? — Поклати глава, явно отчаяна от слабото си познаване на езика. — Мое име Калит. — Извърна очи. — Дестраянт Калит.

— Дестраянт? Тази титла хората не си я подхвърлят току-така. Ако не ти се полага, ти и цялото ти потекло сте прокълнати. За вечни времена. Човек не използва такива титли. Дестраянт. На кой бог?

— Бог не. Не бог. К’Чаин Че’Малле. Гнездо Ацил, Матрона Гунт’ан Ацил. Аз Калит, Елан…

Той вдигна ръка да я прекъсне.

— Чакай. Чакай малко. Нещо не разбирам. К’Чаин Че’Малле, да. Ти си дестраянт на К’Чаин Че’Малле. Но това е невъзможно. Нещо си объркала…

— Объркала не. Съжалявам, да. — Измести се леко и посочи Сторми. — Той Щит-наковалня. — После посочи него. — Ти Смъртен меч.

— Ние не сме… — Млъкна и се втренчи в Сторми. — Някой го нарече Щит-наковалня веднъж. Не мога да си спомня кой беше обаче. Всъщност може да е било и Смъртен меч, не помня. — Погледна я намръщено. — Който и да беше обаче, не беше К’Чаин Че’Малле.

Тя сви рамене.

— Има война. Ти водиш. Него и теб. Гунт’ан Ацил ме прати да ви намеря. Намирам вас. Вие сте огън. Гу’Рул ви вижда, изпълва моя глава с вас. Гори. Маяци, ти и той. Ослепява. Гу’Рул ви взима.

Взима? Геслер изведнъж скочи на крака и отново изпъшка, щом главата му се завъртя.

— Ти си ни отвлякла!

— Аз не — не аз. Гу’Рул.

— Кой е Гу’Рул? Къде е тоя кучи син? Трябва да му срежа гърлото, а и твоето сигурно. После трябва да намерим армията…

— Далече. Ваша армия много левги оттук. Гу’Рул лети цяла нощ. С вас. Цяла нощ. Трябва водите армия К’Чаин Че’Малле. Осем Фурии. Идват. Близо. Има война.

Геслер отиде до Сторми и го срита.

Огромният мъж изпъшка и се хвана за слепоочията.

— Ходи пикай, Геслер — изломоти той. — Още не е съмнало.

— Тъй ли? — Сторми бе заговорил на фаларийски и Геслер му отвърна на същия.

— Бълдж ме буди всеки път, знаеш го. Нещастно го…

— Отвори си очите, войник! Ставай!

Сторми изрита с босия си крак и Геслер се дръпна. Опитвал беше тия ритници. Но след това Сторми се надигна, отвори очи и се ококори.

— Какво си ми направил, Гес? Къде е… къде е всичко?

— Отвлекли са ни нощес, Сторми.

Светлосините очи на Сторми се спряха на Калит.

— Тя ли? Трябва да е по-силна, отколкото изглежда…

— В името на Финир, Сторми, имала е помощ. Някой си, наречен Гу’Рул, и който и да е той, има криле. И трябва да е достатъчно силен, след като ни е носил двамата цяла нощ.

Очите на Сторми блеснаха.

— Какво ти казах, Геслер! Сънищата ми! Видях…

— Това, което ми каза, че си видял, звучеше безсмислено! И още звучи така! Работата е, че тази жена тук се нарича дестраянт на К’Чаин Че’Малле, и понеже това не е достатъчно тъпо, нарича мен Смъртния меч, а теб — Щит-наковалня.

Сторми потръпна и скри лицето си в шепи. Заговори иззад дланите си:

— Къде ми е мечът? Къде са ми ботушите? Къде е шибаната закуска?

— Не ме ли чу?

— Чух те, Геслер. Сънищата. Заради ония проклети люспести плъхове. Всеки път щом видя някой по пътя, ме побиват тръпки.

— Плъховете не са К’Чаин Че’Малле. Знаеш ли, ако имаше малко мозък, щеше да си разгадал сънищата си и може би нямаше да се забъркаме в тази каша!

Сторми смъкна ръцете си, извърна рошавата си глава и погледна Калит.

— Виж я само.

— Какво?

— Напомня ми за мама.

Ръцете на Геслер потрепериха и се свиха в юмруци.

— Не си го и помисляй, Сторми.

— Не мога да го избегна. Тя наистина…

— Не. Майка ти имаше червена коса…

— Не е там работата. Около очите й, виждаш ли го? Би трябвало да го знаеш, Гес, спа с нея толкова пъти…

— Онова беше случайност…

— Какво?

— В смисъл, откъде да знам, че е тръгнала да съблазнява приятелите ти?

— Не е. Само теб.

— Но ти каза…

— Излъгах! Просто се опитвах да ти помогна да се почувстваш по-добре! Не, майната му на това, опитвах се да те накарам да разбереш, че не си толкова важен — бездруго много се беше главозамаял. Все едно, вече не е важно, нали? Забрави. Простих ти, нали…

— Беше пиян, сбихме се в една уличка и се опитвахме да се утрепем…

— Да де, ама ти простих. Забрави, казах.

— Де да можех! А сега ми казваш, че тази тук прилича на…

— Но тя прилича!

— Знам, че прилича! Просто млъкни? Ние не сме — не сме…

— Сме. Знаеш го, Гес. Не ти харесва, но го знаеш. Откъснати сме. Дадена ни е нова съдба. Предопределение. Тук. Сега. Тя е дестраянт, а ти си Щит-наковалня, а аз — Смъртен меч…

— Обратното — изръмжа Геслер. — Аз съм Смъртният меч…

— Добре. Радвам се, че това се уточни. Сега я накарай да ни сготви нещо…

— О, това ли прави дестраянтът? Готви ни?

— Гладен съм!

— Тогава я помоли. Учтиво.

Сторми погледна намръщено Калит.

— Търговската реч — подсказа му Геслер.

Но Сторми посочи устата си и се потупа по корема.

— Вие яде — каза Калит.

— Гладни, да.

— Храна — каза тя и посочи една малка кожена торба до себе си.

Геслер се засмя.

А Калит стана и каза:

— Те идат.

— Кои? — попита Геслер.

— К’Чаин Че’Малле. Армия. Скоро… война.

И в този момент Геслер усети как земята затрепери под краката му. Сторми също го усети и двамата рязко се обърнаха на север.

„Светият чатал на Финир!“

23.

Аз съм лицето, което не ще имаш,

макар да ваеш мястото си,

скрит в тълпата.

Мое е лицето, което никога не си видял,

докато трупаш тънките си дни

под сламеника нощен.

Легионът ми е ненадейното:

гора, превърната в мачти,

стръкове трева, превърнати в мечове.

А това е лицето, което не ще имаш,

брат с лоша вест,

скрит в тълпата.

Предвестник

Фишер

Имала беше един чичо, принц, изкачил се високо по стъпалата, но на погрешната стълба, уви. Беше направил опит за преврат, за да разбере накрая, че всичките му агенти са били всъщност агенти на друг. Тази самонадеяност ли го беше довела до смъртта? Кой негов избор я беше направил неизбежна? Кралица Абрастал много пъти беше мислила за съдбата на този човек. Любопитното беше, че той всъщност бе успял да избяга. От града и чак до източната граница всъщност. Но на заранта на последната му езда един селяк се беше събудил с болезнен ревматизъм в краката. Петдесет и седем годишен селяк, който вече от трийсет и няколко години всеки месец лятото и есента откарваше жътвата от семейния парцел до селото, на левга и половина от фермата. И го правеше с една малка двуколка.

Трябваше да се е събудил онази сутрин във вмирисания спарен въздух на собствената си тленност. Изнурен и изтощен. И докато е гледал мъглите, загърнали ниските хълмове и поляни, запълзели към нивите, трябваше да е държал безмълвие в ръцете си, както и в сърцето си. Отпадаме. Всичко, което е безусилно, се превръща в тегоба, но умът си остава ясен, затворен в едно отпадащо тяло. Макар утрото да обещаваше чудесен ден, студеният мрак на нощта си оставаше утаен вътре в него.

Имал беше трима сина, но всички те бяха взети във войската някъде. Слухове за някакъв бунт. Старецът знаеше малко за него и още по-малко го интересуваше. Освен обстоятелството, че синовете му не бяха с него. С движения, вдървени от болката в краката, беше впрегнал мулето в разнебитената талига. Можеше да вземе двуколката, но единственото муле, с което разполагаше, което не беше съвсем окуцяло, беше екземпляр със странно дълго тяло, твърде дълго за стръките и поводите на двуколката.

Усилията по приготовлението, включително товаренето, му бяха отнели по-голямата част от сутринта, дори с помощта на полусляпата му жена. А когато потегли, плясвайки животното с камшика, мъглите се бяха вдигнали и слънцето грееше високо и силно. Каменистата пътека, водеща до черния път, беше по-пригодна за двуколката, отколкото за талигата, тъй че карането беше бавно, а щом излезе на черния път и наближи главния, слънцето вече биеше в очите му.

На този ден, в една купчина камъни в ъгъла на една нива точно до главния път, в един кошер с диви пчели бе избухнала гражданска война. И малко преди селякът да стигне дотам, кошерът се беше разбунил.

Старецът, полузадрямал, беше чул тропота от бързо приближаващ се ездач, но на пътя имаше място — беше построен за движение на армии към и от границата в края на краищата, — тъй че той не беше особено притеснен от усилващия се тътен на конските копита. Да, конникът идваше бързо. Сигурно някой гарнизонен вестоносец, понесъл бърза вест, а всички бързи вести бяха лоши, доколкото знаеше селякът. Беше му останал миг да помисли с тревога за синовете си, а след това роякът се вдигна, завихри се на жужащ облак и връхлетя мулето.

Животното се паникьоса, зарева и хукна напред. Породената му от страха сила бе такава, че старецът изхвърча назад от капрата и изтърва поводите. Талигата подскочи, после се килна на една страна, изсипа го на пътя и той падна сред облак прах и побеснели пчели.

Ездачът, сменил третия си кон, откакто бе побягнал от града, пристигна точно в този момент. Опитът и инстинктът го поведоха покрай мулето и талигата, но неочакваната поява на селяка точно на пътя на коня стана толкова бързо, толкова неочаквано, че нито той, нито конят имаха време да реагират. Предните копита стъпкаха селянина, счупиха му едната ключица и шибнаха със зашеметяваща сила главата. Конят залитна, смъкна се на гърди и изхвърли ездача си напред.

Малко по-рано същия ден чичо й беше свалил шлема си — жегата беше жестока все пак — и макар да беше спорно дали това е било от значение, Абрастал подозираше — или може би предпочиташе да вярва, че ако го е носел, като нищо е можел да преживее падането. Но вратът му се беше прекършил.

Беше проучила тези събития с почти фанатична обсебеност. Агентите й бяха пропътували до онзи далечен район на кралството. Бяха разпитвали синовете, роднините и дори самия старец — който по чудо бе оцелял, макар и грохнал от неизлечима болест — и се бяха постарали да скицират съвсем точно последователността на събитията.

Всъщност изобщо не беше я интересувала съдбата на чичо й. Беше се оказал глупак. Това, което всъщност бе завладяло ума й и толкова я бе обсебило, беше как едно такова съчетаване на случайни събития може толкова съвършено да отнеме човешки живот. От този единствен пример Абрастал бързо бе осъзнала, че подобни шаблони съществуват навсякъде и могат да се съберат буквално за всяка смърт при злополука.

Хората говореха за лош късмет. Малшанс. Говореха за развилнели се духове и за отмъстителни богове. А някои говореха за най-ужасната истина от всички — че светът и целият живот в него не са нищо друго освен сляпо съчетание на произволни събития. Причина и следствие само очертаваха нелепостта на нещата, нелепост, пред която бяха безпомощни дори боговете.

Някои истини можеха да терзаят, по-студени и по-жестоки от всеки призрак. Някои истини можеше да се оформят от уста, зяпнала в ужас.

Когато излезе със залитане от палатката си, с гъмжащите около нея стражи и слуги, не беше имало никакво време за размисли, никакво време за мисли по минали увлечения. Не беше имало нищо освен самия миг, червен като кръвта в очите й и силен като вика в черепа й.

Дъщеря й я беше намерила. Фелаш, изгубена някъде сред свирепа буря в морето, се беше спазарила с един бог и докато ехото от виковете на давещите се моряци звучеше смътно и глухо под писъка на ветровете, богът бе отворил пътека. Древна, страховита, жестока като насилие. В сълзите, заплували пред очите на Абрастал, лицето на четиринадесетата й дъщеря доби очертания, все едно се издигна от невъобразими дълбини, и Абрастал вкуси соленото море на езика й, усети изтръпващия студ на безсмъртния му глад.

„Майко. Помни историята на твоя чичо. Талигата пълзи, главата на мулето клюма. Тътен в далечината. Помни историята така, както ми я разказа, докато живееш всеки един ден. Майко, големият път са Пустинните земи. И аз чувам гъмжащите тълпи по него, чувам ги!“

Древните богове даваха оракулите си с неохота, с неприязън. В хватката на такава сила никой смъртен не можеше да говори свободно. Яснотата бе отхвърлена, точността — отказана. Само изопачени думи и образи можеха да изплуват навън. Само подвеждането в грешна посока оставаше неизменно в сила.

Но Фелаш беше умна, най-умната от всичките й любими дъщери. И Абрастал разбра. Проумя предупреждението й.

Мигът изчезна, но болката от връхлитането му остана. С насълзени и плувнали в кръв очи Абрастал се запровира през тълпата изпаднали в паника слуги и охрана и изскочи навън, гола от кръста нагоре, огнената й коса — разчорлена и сплъстена от пот. Солта по кожата й вече засъхваше и миришеше на тяло, изтръгнато от морското дъно.

Изпънала напред ръце, за да задържи всички настрана, тя спря задъхана и навела глава. Най-сетне, след като успя да си поеме дъх, успя и да проговори:

— Спакс. Доведете ми Спакс. Веднага!

Воините гилки, събрани на групи по родове, проверяваха оръжията и снаряжението си. Боен главатар Спакс стоеше отстрани и ги наблюдаваше, почесваше брада, а вкиснатият ейл от бурето предната нощ се надигаше заплашително в корема му. Или може би беше козият крак, или голямата колкото юмрук буца горчив шоколад — нещо, което никога не бе вкусвал, преди да дойде в Болкандо, но ако добрите богове серяха, то със сигурност беше шоколад.

Видя вестоносеца на Огнекосата много преди той да стигне до него. Един от онези мършави дворцови мишоци с вечно зачервени от напрежение лица и потни горни устни. Собствените му съгледвачи го бяха уведомили, че са може би на ден път от Ловците на кости — бяха постигнали добро време, като почти бяха изтощили по пътя търговците от Сафинанд, и въпреки цялото си перчене Спакс бе принуден да признае, че Изгорените сълзи на Хундрил и перишите са корави като езика на гълтач на кактуси. Почти толкова корави като неговите баргасти. Според общоприетото мнение армиите с обоз бяха бавни дори по съвсем равен терен, но явно нито Гал, водачът на Изгорените сълзи, нито Кругава, Смъртният меч на перишите, се вслушваха в общоприетото мнение.

Той отново погледна воините си, преди бегачът да е дошъл, и видя, че показват признаци на умора. Не достатъчно, та това да го притесни, разбира се. Още един ден, в края на краищата, и Абрастал можеше да си направи своите преговори с малазанците, и след това да обърнат и да се запътят към дома с доста по-разумна скорост.

— Боен главатарю!

— Какво я възбуди този път? — попита Спакс, доволен както винаги от възможността да подразни тези хилави дворцови контета. Но този път младият мъж не реагира на прекалената му фамилиарност с обичайното стъписване. Всъщност продължи все едно изобщо не го беше чул.

— Кралицата настоява да се явите при нея. Веднага.

Обикновено дори тази заповед щеше да предизвика едно-две саркастични подмятания, но Спакс най-сетне забеляза страха на лицето на вестоносеца и само изръмжа:

— Води тогава.

Вече облечена в броня, кралица Абрастал не беше в настроение за празно дърдорене, а и вече бе казала достатъчно на Бойния главатар на гилките, за да го накара да се умълчи, докато яздеше до нея към лагера на перишите. Утринната светлина дращеше с ноктите си по набраздения лоб на планините на запад. Прах надвисваше над разровените пътища, водещи към и от границата на Сафинанд, и колони фургони и впрягове вече се изливаха от трите лагера, празни, ако не се брояха сандъците с пари, търговските охранници и курвите. Кралицата знаеше, че ще се върнат тук и ще чакат завръщането на легиона Евъртайн.

„Дълго може да чакат.“

Казала беше на Спакс за посланието и не се изненада много, като видя мръщенето му. Баргастът знаеше достатъчно, за да не се усъмни в такова нещо. Дори бе споделил, че собствените му чародеи и вещици се оплаквали от слабост и слепота — сякаш баргастките богове бяха прогонени или нямаха достатъчно сила, за да я проявят в Пустинните земи.

Докато приготвяха конете им, той й беше говорил за вярата си в сливането на сили и тя бе впечатлена от откритието, че зад бялата маска на лицето и бронята от костенурчи черупки варваринът знае за света извън собственото си племе и собствения си народ. Идеята за сила, привличаща сила, обаче като че ли не се доближаваше до нейното усещане за това, което предстои.

— Казваш, че такива сили са обречени да се съберат, Спакс. Но… това не е същото.

— В какъв смисъл, ваше величество?

— Шансът ли е оръжието на съдбата? Би могло да се каже така, предполагам, но онова, което се събира пред нас, Спакс, е нещо по-жестоко. Произволно, непредсказуемо. Глупаво всъщност. То е проклятието да си на неподходящо място в неподходящо време.

Той го премисли за миг, след което каза:

— Ще се опитате ли да ги отклоните? Огнекоса, тази Кругава е като непоклатима планина. Пътят й е по руслото на стъпканите корони. Ще се провалите.

— Зная, Спакс. И това ми налага да взема ужасно решение, нали?

Но той нямаше да го види по този начин и не го видя — сигурна беше, макар да не отвърна нищо, а след това изведоха конете и те ги яхнаха, и ги подкараха в лек тръс, а след това, щом подминаха външните постове на Евъртайн, в галоп. Такава скорост не предразполагаше към разговор, освен по някоя кратка дума в най-добрия случай. Никой от двамата не възразяваше.

Постовете на перишите ги забелязаха отдалече, познаха флага, вдигнат от седлото на Абрастал, и бързо и ефикасно разчистиха пътя им право към центъра на лагера. Докато яздеха по главната улица между офицерските палатки, Абрастал и Спакс се оказаха предмет на засилващ се интерес: войниците се тълпяха от двете страни и следяха преминаването им. Някои моменти, изпълнени с тревожна напрегнатост, можеха да разпространят вледеняваща треска.

Скоро спряха пред щаба на Сивите шлемове. Смъртен меч Кругава и Щит-наковалня Танакалаян ги очакваха, в пълна броня според обичая им.

Абрастал първа се смъкна от останалия без дъх кон. Миг след това гилкът я последва.

Кругава се поклони леко.

— Кралице, добре сте дошла сред перишите…

— Забравете официалните боклуци — прекъсна я Абрастал. — В командната ви палатка, ако обичате.

Нещо трепна в коравия поглед на Кругава и тя посочи палатката зад себе си.

— Може би е добре да повикаме Гал — каза Спакс.

— Вече е повикан — отвърна Танакалаян с не съвсем подходяща за случая полуусмивка. — Скоро ще дойде.

Абрастал изгледа намръщено Щит-наковалня, а след това мина между него и Смъртния меч. Спакс вървеше на стъпка зад нея. След малко четиримата стояха в главното помещение на командната палатка. Кругава освободи слугите и изпрати охраната да обкръжи щаба с кордон. После смъкна металните си ръкавици и се обърна към Абрастал.

— Ваше величество, вие диктувате дневния ред. Ще изчакате ли Боен водач Гал, преди да започнем?

— Не. Той е умен мъж. Ще разбере. Смъртен меч, намираме се в буря, която може да бъде видяна само отвън. Самите ние засега не усещаме нищо, защото сме близо до центъра й. — Погледна Щит-наковалня, след това отново Кругава. — Вашите жреци и жрици са в затруднение, отричате ли го?

— Не — отвърна Кругава.

— Добре. Вашите съюзници са само на ден оттук…

— Половин ден, ако се наложи — заяви Кругава.

— Както кажете. — Абрастал се поколеба.

В този момент дойде Боен водач Гал. Дишаше тежко, широкото му лице беше плувнало в пот.

— Възнамерявате да ни оставите днес — каза Танакалаян, присвил очи към кралицата.

Абрастал се намръщи.

— Не съм казала такова нещо, Щит-наковалня.

— Простете на брат ми — намеси се Кругава. — Прибързан е. Ваше величество, за какво искате да ни предупредите?

— Ще използвам думата, която ми предложи Спакс — ще го разберете веднага, убедена съм. Думата е сливане.

Нещо блесна в очите на Кругава и в очите на Абрастал жената сякаш се извиси, изправила рамене, и се стегна, готова да посрещне този момент.

— Така да бъде…

— Чакайте! — възкликна Танакалаян. — Ваше величество, това не е мястото… искам да кажа, сигурно сте се заблудили. Това време още не е дошло — много е далече всъщност. Не мога да разбера как…

— Достатъчно — прекъсна го Кругава и лицето й потъмня. — Освен ако не можете да ни кажете ясно нещо, което знаете само вие, сър. Чакаме.

— Вие не разбирате…

— Правилно.

Щит-наковалня изглеждаше на ръба на паниката. Притеснението на Абрастал, свързано с Танакалаян — което бе усетила още извън палатката, — се усили. Какво криеше този млад воин-жрец? Изглеждаше някак объркан и гузен.

Щит-наковалня си пое дъх и каза:

— Взорът ми не е по-ясен от този на всеки друг тук. Но всичко, което долавям за предстоящото сливане, ми казва, че то не ни очаква в Пустинните земи.

Кругава сякаш бе настръхнала от гняв. Абрастал за първи път виждаше такова нещо у Смъртния меч.

— Брат Танакалаян, вие не сте арбитър на съдбата, въпреки размаха на амбицията ви. На този ден и в онова, което е пред нас, ще е най-добре да свидетелствате. Ние сме без дестраянт — не ни остава нищо друго, освен да сме слепи за бъдещето си. — Обърна се към Абрастал. — Сивите шлемове ще продължат към Ловците на кости. Ще ги намерим днес. Вероятно ще им е нужна нашата помощ. В края на краищата да стоиш в центъра на бурята означава, както казахте, да си сляп за всички опасности и да не си предпазен от нито една.

Гал проговори едва сега:

— Хундрилите ще яздят на върха на копието, Смъртен меч. Ще изпратим Бързите напред и първи ще видим нашите съюзници. Ако са в ужасна нужда, вестта ще полети назад.

— Това е добре и ви благодаря, Боен водач — отвърна Кругава. — Ваше величество, благодаря ви за предупреждението…

— Ние идваме с вас.

Спакс се обърна към нея. На лицето му бе изписано изумление.

Но Смъртният меч кимна.

— Блясъкът на достойнството ви, ваше величество, отхвърля всякаква мисъл за преструвка. Все пак смирено ви съветвам да премислите. Да се вслушате във възраженията, които вашият командир на гилките е толкова нетърпелив да изрече. Това не е вашата съдба в края на краищата. Тя е на Ловците на кости, на хундрилите и на Сивите шлемове на Периш.

— Гилките — отвърна Абрастал — са под мое командване. Убедена съм, че погрешно разбрахте Боен главатар Спакс. Той е изненадан, да, но докато той и неговите баргасти си постилат с моите монети, ги водя аз.

— Така е — заяви Спакс. — Смъртен меч, вие наистина погрешно ме разбрахте. Гилките нямат страх. Ние сме юмрукът на Бялото лице на Баргаст…

— А ако този юмрук се забие в гнездо на стършели? — попита Танакалаян.

Абрастал се стъписа.

Спакс се озъби.

— Не сме деца, които умират от ужилване, Щит-наковалня. Ако разбуним такова гнездо, грижете се за своите.

— Това е погрешно…

— Достатъчно! — отсече Кругава. — Щит-наковалня, подгответе се да прегърнете всички, които може да паднат този ден. Това е вашата задача, вашата отговорност. Ако толкова цените блясъка на политиката, трябваше да си останете на бреговете на кралство Периш. Ние, които сме тук, сме отказали тези игри. Изоставихме домовете си, родните си места. Изоставихме семействата си и хората, които обичаме. Изоставихме интригата, заблудата и дворцовите танци на смъртта. Тепърва ли ще дръзнете да разлеете това горчиво вино? Вървете, сър, и обуздайте силата си.

Пребледнял, Танакалаян се поклони на Абрастал, на Спакс и Гал, и напусна.

— Ваше величество — каза Кругава. — Рискувате твърде много.

— Знам — отвърна Абрастал.

— И все пак?

Кралицата кимна.

— И все пак.

„Проклети жени! Всичко е от жените!“

Дръпна юздите на коня на билото на нисък хълм и очите й се зареяха на юг. Прах ли бе онова на хоризонта? Вероятно. Кисуеър разкърши гръб, за да облекчи болката в кръста. Бедрата й горяха все едно, че са топнати в киселина. Беше останала без вода, а конят под нея бе полумъртъв.

„Шибаната адюнкта. Лостара Юил. И оная кучка, сестра ми — не е честно!“ Беше се колебала, но вече не. О, щеше да намери глупаците, надутите периши и разгонените хундрили, готови да се разплачат и над счупено гърне. Щеше да отнесе всичките тия безполезни молби за помощ на Кругава — поредната проклета от Гуглата жена — и после щеше да приключи с това. „Не се връщам. Дезертирала съм, нали? Продължавам направо през тях. Сафинанд. Мога да се изгубя там, обкръжена е от планини. Не ми пука колко мизерно е там, ще свърши работа.“

Какво друго очакваха от нея? Героично завръщане в челото на две армии? Идва на помощ, за да ги издърпа всички от самите порти на Гуглата? Такива глупости бяха за Синтър или дори за Мейсан Джилани, която пък бе препуснала, за да намери съюзник, който можеше дори изобщо да не съществува — да, остави легендата за оная северняшка кучка, тя си има всичките нужни черти в края на краищата.

Кисуеър беше издялана от по-мек материал. Не бронз. По-скоро восък. А светът се нажежаваше. Бяха я изпратили с почест. Бяха решили да вложат цялото си доверие и вяра в нея. „И аз ще ги намеря. Онова там е облак прах. Вече го виждам. Ще стигна до тях, ще кажа каквото трябва да кажа. Адюнктата казва, о, Смъртен меч, че измяната не подобава на перишите. Нито на хундрилите. Елате при нея, моли тя.“

„Адюнктата казва, че мечът е за носене и боравене с него, не да седиш на него. Той е оръжие, не е кураж, колкото и да те държи прав. Адюнктата казва, че сред вас има предател и че с думите на този предател вие обричате Ловците на кости. Адюнктата казва, че кръвта е на вашите ръце, студена краво.“

Намери всякакви начини, бе казала Синтър. Използвай всичко, което се наложи. Засрами ги, насери ги, заплюй ги. Или стани лукава и подклаждай огньовете, докато ботушите им не пламнат. Заслепи ги с отражението на жаркото слънце в собствената им себичност. Моли ги, умолявай ги, падни на колене. „Използвай хитрините си, Кисуеър, това, което правиш най-добре.“

Богове, как ги мразеше всички. Онзи разбиращ поглед в очите им, онова приемане на всичко, което не беше добро в нея. Да, знаеха, че няма да се върне. И не им пукаше. Беше заменима, пусната като стрела и щом е ударила целта — голяма работа, похарчена е, лежи там счупена на земята.

Ами, щеше да е счупена стрела тогава. Хубаво. Защо пък не? Нищо повече не очакваха, нали?

Смуши коня, но той реагира с неохота.

— Още малко — каза тя, докато го подкарваше в лек тръс. — Виждаш ли ония ездачи? Хундрили са. Почти стигнахме.

„Не се налага да ги убеждавам в нищо — те вече са тръгнали. Трябва само да добавя още малко шпори към ботушите им. Кой знае, може би Кругава иска точно това. Има го този поглед у нея, мисля.“

„Ето, миличка, нося ти още шипове и камшици…“

Командваните от Рафала Бързи на Ведит се приближаваха към самотната ездачка. Малазанка, несъмнено. Виждаше се отдалече. На уморен кон. Рафала усети възбудата — доказателство, че става нещо. Историята за пореден път стягаше челюсти и никакво усилие не можеше да ги разтвори. Гал ги беше изпратил напред, в бърза езда. Намери Ловците на кости. Продължи през колоната им и говори с адюнктата. Кажи й да изчака или да обърне армията на юг.

Ужасните богове се събираха — виждаше го във високите облаци, трупащи се на югозапад, търкаляха се надолу от планините. Армиите трябваше да се съберат и да застанат на място като една срещу тези богове. Такъв миг на слава ги чакаше! Адюнкта Тавори, командир на Ловците на кости; Гал, Боен водач на Изгорените сълзи на Хундрил; Кругава, Смъртен меч на Вълците; и Абрастал, кралица на Болкандо и командир на легиона Евъртайн. „О, и гилките също. Ония баргасти, дето знаят как да се въргалят в кожите. Няма да трепна с тях на фланга, това — със сигурност.“

Какво ги чакаше в Пустинните земи? Някое жалко племе несъмнено — нищо повече не можеше да оцелее тук. В края на краищата онази земя беше мъртва. Е, щяха да съкрушат глупаците и след това да продължат напред, за да потърсят каквато там съдба адюнктата знаеше, че ги очаква всички в далечната Коланси. Рафала само се надяваше на шанс да оцапа меча си с кръв.

Малазанката — далхонийка всъщност — бе забавила изтощения си кон, та конете на хундрилите да свършат повечето работа. Много добре. Не изглеждаше да й е много удобно на седлото. От десетилетия малазанците изграждаха армиите си умно. Използваха конни племена, за да попълват конницата си, планинци за съгледвачи и лека пехота и селяни за тежката си пехота. Градски хора за сапьори и крайморски обитатели за морска пехота и моряци. Но след това нещата се бяха объркали. Конете не бяха подходящи за далхонийци.

„Все едно. Помня уикците. Не беше минал и месец от първото ми кървене, но ги видях. Унизиха ни всички.“

„А сега е ред на хундрилите да направят същото.“

Махна с ръка на ездачите зад себе си да забавят, продължи напред и дръпна юздите пред малазанката.

— Аз съм Рафала…

— Браво на теб — прекъсна я жената. — Просто ме заведи при Гал и Кругава. И ме прехвърли на отпочинал кон, този е свършил.

— Колко дни път е до тях? — попита Рафала, след като един от ефрейторите се зае със задачата да смени конете.

Малазанката се смъкна от седлото малко непохватно.

— До кои? А, не е далече, мисля. Загубих се първата нощ — мислех, че виждам планините отдясно. Оказа се, че са облаци. Яздила съм на югозапад вече два дни. Онзи глупак готов ли е вече?

Рафала се намръщи.

— Той ти дава най-добрия си боен кон, войник.

— Е, нали не го плащам. — Жената се качи на седлото и изохка. — Богове, не можеше ли да сложи по-меко седло? Седя си направо на кокалите.

— Не съм виновна, че си оставила мускулите ти да омекнат — изсумтя Рафала. — Е, да тръгваме, войник. — „И да видим дали можеш да издържиш с мен.“ — Обърна се към Бързите си: — Вие продължете. Аз ще я придружа и се връщам при вас.

И така се разделиха. Бързите продължиха на север. Рафала и малазанката препуснаха на юг, а ефрейторът ги последва — изоставаше все повече на изтощения кон.

„Е — помисли си Кисуеър, докато двете с Рафала се приближаваха към авангарда, — това ще улесни нещата.“ Гората от знамена издаваше „счепкване“ на командири (стара шега на остров Малаз). Щеше да каже каквото имаше да каже, и да се свършва.

За нея беше ясно, че ги очаква бедствие. „Твърде много жени държат тиганите тука.“ Винаги бе предпочитала мъжете пред жените. Като приятели, като любовници, като офицери. Мъжете обичаха нещата да са прости. Без онази нелепа свръхчувствителност, реагираща на всяко проклето изражение, поглед или жест. Без онова кипване заради някоя небрежно подхвърлена реплика. И, най-важното, без ония злостни мушкания в гърба и чашите с отрова, подавани така усмихнато. О, тя отдавна бе научила всички гадни уроци от своя пол. Достатъчно очи беше видяла да пълзят нагоре-надолу по тялото й, да преценяват дрехите й, прическата й, мъжа до нея. Виждала беше как жени кълцат други жени, докато те не ги гледат, с очи като ножове — клъц, хръс, клъц.

И не беше ли вярно — извън всякакво съмнение, — че жените, които предпочитаха компанията на мъже, бяха най-мразените жени от всички?

Твърде много командири с цици имаше сред тази тълпа. „Виж Гал, измъчен е зад татуираните си сълзи. И онзи баргаст, нищо чудно, че крие лицето си зад всичката тази боя.“

— Вече можеш да се връщаш, Рафала — каза Кисуеър. — Няма да се загубя.

— Трябва ми конят, малазанко.

— А аз пеша ли да вървя оттук нататък?

Младата хундрилка я погледна изненадано.

— Къде да вървиш?

Кисуеър се намръщи.

Продължиха през разкъсаната колона конни съгледвачи и спряха пред авангарда — пълководците на конете не удостоиха с внимание появата им, продължиха в тръс и принудиха Рафала и Кисуеър да обърнат и да подкарат до тях. Отношението им подразни Кисуеър — все едно никога не се бяха виждали.

Рафала заговори:

— Боен водач Гал, водя ви малазански вестоносец. — После каза на Кисуеър: — Ще отида да ти намеря друг кон.

— Добре. Не се бави много обаче.

Рафала я изгледа навъсено, обърна коня си и подкара през точещите се войнишки колони.

Някаква червенокоса жена — нея Кисуеър я виждаше за пръв път — я заговори първа, на търговската реч:

— Къде са събратята ти, малазанко?

— Събратята ми?

— Другарите ти войници.

— Не са далече, мисля. Би трябвало да стигнете до тях днес, особено с тази скорост.

— Каква вест ни носиш, войник? — попита Кругава.

Кисуеър се огледа. Прекалено много щабни офицери имаше около командирите.

— Може ли да го направим малко насаме, Смъртен меч? С вас и Боен водач Гал, искам да кажа.

— Кралицата на Болкандо Абрастал и Боен главатар Спакс на гилките Бели лица съюзиха силите си с нашите. С тази уговорка ще изпратя персонала ни настрана. — Обърна се към кралицата. — Приемливо ли е, ваше величество?

На лицето на Абрастал се изписа неприязън.

— О, да, те са по-досадни и от мухи. Хайде, всички! Махайте се!

Над двайсет ездачи се отдръпнаха от авангарда и останаха само Кругава, Танакалаян, Гал, кралицата и Спакс.

— Така по-добре ли е? — попита Кругава.

Кисуеър си пое дъх. Твърде уморена беше, за да го обмисля това.

— Между прорицателите, които служат на адюнктата… Смъртен меч, не мога да го кажа другояче. Прецени се, че заплахата от измяна е много реална. Изпратиха ме, за да потвърдя съюза.

Смъртният меч пребледня. Кисуеър забеляза резкия поглед, хвърлен от чуждоземната кралица към младия Щит-наковалня.

„Какво? Мамка му, те знаят повече за това от мен. Заплахата май все пак е реална. Сестро, имаш очи, които виждат това, което другите не могат. Нищо чудно, че винаги бягам от теб.“

Боен водач Гал реагира първи.

— Как се казваш, войник?

— Кисуеър[6]. Десето отделение, трета рота, осми легион.

— Кисуеър… духовете знаят, начинът, по който вие, малазанците, умеете да превърнете едно име в покана, винаги ме е радвал. Ще отговоря на страха на адюнктата, както подобава на хундрилите. Ще тръгнем напред и ще яздим с вас с цялата възможна бързина, за да се слеем с Ловците на кости колкото може по-скоро.

— Измяна от перишите няма да има — заяви Кругава. — Вижте бързината на придвижването ни. Известени сме за предстояща опасност, тъй че бързаме да се съберем с армията на адюнктата. За наше щастие кралицата на Болкандо води легиона Евъртайн и гилките и се закле да ни даде цялата помощ, която може да поискаме. Кажете ми, притеснени ли са Ловците на кости? Що за враг се е появил в Пустинните земи, за да ги обезпокои толкова?

„Чак сега ли се сети да попиташ?“

— От последните два дни, Смъртен меч, единственият ни враг бяха рояците хапещи мухи.

— И все пак сте изпратена да ни намерите — изтъкна Кругава.

— Да.

— Следователно — продължи Смъртният меч — трябва да съществува някакво предчувствие за опасност, извън възможната измяна, което да оправдае такава спешност.

Кисуеър сви рамене.

— Нямам какво повече да ви кажа, Смъртен меч.

— И изминахте целия този път само за да потърсите уверение? — попита Гал.

— Да. Сигурно ви изглежда странно. На всички вас. Нямам отговор. Сметна се, че съюзът е застрашен — само това знам по въпроса.

Като че ли никой от тях не остана доволен. „Колко лошо. Какво повече мога да кажа? Сестра ми има лошо предчувствие, Фид непрекъснато повръща, а единственият висш жрец в състава на Тавори не е изтрезнял от Ледер. И онези мухи хапят ужасно.“

Рафала се върна с оседлан кон — дореста кобила, доста буйна на вид. Доведе я до Кисуеър.

— Прехвърли се, ако можеш.

Намръщена, Кисуеър измъкна ботушите от стремената и прехвърли десния си крак през гърба на коня. Рафала дръпна кобилата на стъпка напред и малазанката нагласи дясното си стъпало в дясното стреме, хвана рога на седлото от Седемте града, вдигна високо левия си крак — и задника си, разбира се — и след миг вече държеше юздите.

Прехвърлянето стана гладко и Рафала стисна устни, сякаш й се повдигаше от мисълта, че трябва да я похвали. Изостана назад, хванала юздите на бойния кон на своя воин, и след малко вече го отвеждаше.

— Знам къде — подметна Гал и се ухили.

Баргастът се изсмя грубо.

— Тръгвай с хундрилите — каза й Кругава. — Заведи ги при Ловците на кости.

„Богове на бездната — как да се измъкна от това?“

— Боя се, че само ще ги бавя, Смъртен меч. Този кон може да е отпочинал, но аз, уви, не съм.

— Спала ли си някога между коне? — попита Гал.

— Моля?

— Изпънат хамак, Кисуеър, с колове от палатки да разделят двата коня. Така си носим ранените в поход.

Всички тези жени, които я гледаха. Знаеха, виждаха онова, което мъжете не виждаха. „Показвате си острите малки зъбки, нали? Толкова доволни, че ме виждате как съм хваната в капана.“ Отвърна на Гал:

— Ако се стигне до тази необходимост, ще ви кажа, Боен водач.

— Чудесно. Да тръгваме тогава при моите Изгорени сълзи. Ваше величество, Смъртен меч, когато се срещнем отново, ще е в командната палатка на адюнктата. Дотогава, желая ви лек път и дано боговете ви гълтат прахта.

Кисуеър подкара с Бойния водач на изток и леко назад към яздещата в разтеглен строй основна колона. Щом се отдалечиха от авангарда, Гал заговори:

— Моите извинения, войник. Виждам, че сте махнали униформата си и че последното място, където искате да идете, е там, откъдето дойдохте. Но Смъртният меч е сурова жена. Нито един от Сивите шлемове на перишите никога не е дезертирал и ако изобщо някой се опита, сигурен съм, че няма да живее дълго. Тя ще действа от името на адюнктата независимо от последствията. Във всяка армия, в това число Ловците на кости, дезертьорството се наказва със смърт.

„Не е глупав в крайна сметка.“

— Заповядано ми беше да не издавам нищо, докато яздя сама, Боен водач, затова не нося нищо, което може да се свърже с униформа.

— А, разбирам. В такъв случай съм длъжен отново да се извиня, Кисуеър.

Тя сви рамене.

— Сестра ми е в онази колона, Боен водач. Как мога да не искам да се върна колкото може по-бързо?

— Разбира се. Сега разбирам.

Продължиха да яздят към Изгорените сълзи в дружелюбно мълчание. Тя се зачуди дали бе успяла да го излъже. Вярно, простотата не означаваше непременно глупост в края на краищата. Беше дала разумни отговори, със съвсем лек намек за обида. „Да, малко достойнство преди обидата, както често казваше майка ми, от това става чудесно оръжие.“

— Сигурен съм, че ще се зарадва да ви види отново.

Кисуеър го погледна крадешком, но не отвърна нищо.

Стълбове сиви облаци затулваха хоризонта на запад и Мейсан Джилани вече усещаше хладния освежителен полъх по лицето си. Беше започнала да спира коня си за кратък отдих на всеки две-три левги, но животното все пак изчерпваше силите си. Знаеше, че точно тази подробност убива повечето дезертьори. Преследващата група щеше да води резервни коне, докато побягналият глупак обикновено нямаше нищо освен собствения си кон.

Никой не я гонеше, разбира се, но колкото и да бе странно, това с нищо не облекчаваше чувството й за вина. Мястото й беше с отделението, да гълта прахта с тях и да ругае същите бръмчащи мухи. А ако нещата наистина бяха толкова зле, колкото бяха споделили някои, искаше да е там, до приятелите си, и да се изправи редом до тях срещу онова, което идеше. Но ето, че беше тук, тръгнала да търси… какво? За десети път този ден посегна да опипа малката кожена кесия на колана си, за да се увери, че си е там. Загубеше ли я, цялата мисия щеше да свърши с провал.

„Сигурно бездруго вече е провалена. Не мога да намеря това, което не мога да видя, с кесията или без нея.“

Виждаше дъжда пред себе си и почти нищо друго — сиво-синкави пелени, които се разгънаха под напора на вятъра и пометоха по земята. Поредната неприятност, сякаш не бяха се натрупали достатъчно. „Това е безсмислено. Търся призраци. Истински призраци? Може би. Може би не. Може би просто призраци, обитаващи в главата на адюнктата. Онези стари вещици на изгубен съюз и забравени обещания. Тавори, твърде много очакваш. Винаги си го правила.“

Дъждът заплющя в лицето й, капките завряха по земята като танц на обезумели мравки. Много скоро вече можеше да вижда само на няколко крачки пред себе си. Беше съвсем заслепена за онова, което търсеше.

Светът й се смееше.

„Безсмислено. Връщам се…“

Пред нея се изправиха пет фигури. Сиви като дъжда, мътни като разкаляната пръст и внезапни като сън. Тя изруга и задърпа юздите, за да усмири уплашения кон. Разхвърча се чакъл. Животното изцвили, копитата замлатиха в локвите.

— Ние сме, които търсиш.

Не разбра откъде дойде гласът. Ръката й стисна торбичката с кипящата пръст, дар от Атри-Цеда Араникт, и тя ахна от внезапната й топлина.

Всички до един бяха трупове. Т’лан Имасс. Потрошени, с липсващи крайници, с оръжия, провиснали от сякаш безчувствените ръце от кокал, увит в почерняла кожа. Дългите коси, мръсножълти и ръждивочервени, бяха полепнали около съсухрените им лица, по които дъждовната вода се стичаше като вечни сълзи.

Задъхана, Мейсан Джилани ги огледа поред, а после отрони:

— Само пет? Няма ли други?

— Ние останахме.

Стори й се, че го каза най-близкият до нея, но не можеше да е сигурна. Дъждът бушуваше около тях и вятърът стенеше, сякаш затворен в огромна пещера.

— Трябва да има… още — настоя тя. — Имаше видение…

— Ние сме, които търсиш.

— А призовани ли сте?

— Да. — И Т’лан Имасс по средата посочи кесията на колана й. — Теник е непълен.

— Кой от вас е Теник?

Съществото най-отдясно пристъпи напред. Всяка кост по него изглеждаше натрошена, с липсващи парчета. Безумна плетеница от пукнатини беше нашарила лицето му под шлем, направен от черепа на някакъв непознат звяр.

Мейсан заопипва връзките и най-сетне успя да откачи кесията. Подхвърли му я, но Теник не посегна да я хване. Кесията тупна в краката му и потъна в локвата.

— Теник ти благодари — каза онзи по средата. — Аз съм Уругал Прекършения. С мен е Теник Разбития, Бероук Тихия глас, Калб Безмълвния ловец и Халад Гиганта. Ние сме Необвързаните, които някога наброявахме седем. Сега сме пет. Скоро ще сме седем отново — в тази земя има паднали наши събратя. Някои отказват врага. Някои няма да последват онзи, който не води никъде.

Мейсан Джилани се намръщи и поклати глава.

— Объркахте ме. Все едно. Изпратиха ме да ви намеря. Сега трябва да се върнем при Ловците на кости — моята армия — там…

— Да, тя е ловец на кости, наистина — каза Уругал. — Ловът й скоро ще е пълен. Подкарай своя звяр. Ние ще те последваме.

Тя избърса водата от очите си.

— Мислех, че ще сте повече. — Подръпна юздите и обърна коня. — Можете ли да издържите с мен? — попита през рамо.

— Ти си знамето пред нас, смъртна.

Мейсан Джилани се намръщи още повече. Беше чувала нещо такова преди… някъде.

На четири левги на северозапад Онос Т’уулан изведнъж спря, за първи път от много дни. Нещо, не много далечно, бе докоснало сетивата му, но вече си бе отишло. „Т’лан Имасс. Странници.“ Поколеба се, щом по-далечната и съвсем различна вълна на принуда се върна, настойчива и отчаяна. Познаваше вкуса й. Знаеше го вече от седмици. Точно това бе търсил Ток-младши, това бе поискал от Първия меч.

Но той не беше вече приятелят, когото Ток познаваше някога, също както Ток не беше вече приятелят, когото помнеше самият Туул. Миналото бе едновременно мъртво и живо, но между двамата бе просто мъртво.

Призивите бяха малазански. Основаваха се на съюза, сключен много отдавна между императора и Логрос Т’лан Имасс. Някъде на изток чакаше малазанска сила. Опасност се приближаваше и Т’лан Имасс бяха длъжни да й дадат отпор, да застанат до старите си съюзници. Такъв беше дългът. Това бе мастилото на честта, вписано толкова дълбоко, че да зацапа безсмъртната душа.

Той се опълчи на повелята. Дългът беше мъртъв. Честта беше лъжа — виж какво бяха направили сенаните на жена му и на децата му. Тленността бе свят на измамата. Мръсната стая на ужас, скрита в къщата на живите, стените й зацапани и оплискани, тъмни петна по изкорубения под. Прах, струпана в ъглите, прах от късчета кожа и снопчета коса, рязани нокти и храчки. Всяка къща имаше своята тайна стая, където спомени виеха в сгъстената тишина.

Някога беше Логрос. Вече не беше. Вече имаше само един дълг и този дълг нямаше нищо общо с живота. Нищо не можеше да го отклони, нито желанията на Ток-младши, нито безумните домогвания на Олар Етил — о, да, знаеше, че тя е наблизо, твърде хитра, за да посмее да го доближи, след като много добре знаеше, че той ще я убие, ще я унищожи напълно. Искания и очаквания валяха като онзи далечен дъжд на югозапад, но всичко се отмиваше от него и не оставяше никаква следа.

Имало беше време, когато Онос Т’уулан бе избрал да застане близо до тленните хора. Когато бе обърнал гръб на своите и с това беше преоткрил чудесата на по-нежните чувства, насладите на другарството и приятелството. Благословения дар на смеха и обичта. А след това, накрая, бе постигнал прераждането си. Истински живот.

Онзи мъж бе отнел този живот по причини, които сам той едва можеше да проумее — порив на състрадание, най-пълната цена на човечност, заплатена с острието, забито в гърдите му. Оттече се сила, в посока различна от онази, която бе отнета от смъкващото му се тяло. Беше се взирал в света, докато всичкият смисъл не изгуби цвета си.

Бяха причинили неописуеми неща на трупа му. Оскверняването беше раната, нанасяна на мъртвия, и живите го правеха с безгрижна самонадеяност — не, те никога нямаше да лежат изстинали върху земята. Те никога нямаше да се издигнат от студената плът и кости, за да видят всичко, което е сторено на тялото, на доскоро единствения им познат дом. Изобщо не им хрумваше, че душата може да страда от призрачна болка, както тялото страда от отсечена ръка.

И избраните от него ближни просто бяха гледали всичко това. Казваха си, че душата на Туул си е отишла от това изтерзано нещо, разчленено сред оплисканите с кръв треви. Че смехът и подигравките никога няма да стигнат до невидими уши.

Можеха ли изобщо да предположат, че любовта сама по себе е толкова силна, че душата на Туул бе видяла също така окуцяването на жена му и последвалите изнасилвания? Че след като не бе могъл да намери децата си, накрая се беше отправил към долния свят — за да намери любимата Хетан, семейството си, да избяга окончателно от жестоките остриета на тленния свят?

„А ти ме върна, Ток. Моят приятел. Върна ме… към това.“

Не беше онзи мъж, повече не. Не беше и Първият меч. Не беше воин на Логрос. Не беше нито едно от тези неща.

Беше оръжие.

Онос Т’уулан продължи по пътя си. Призивите не означаваха нищо. За него поне. Освен това много скоро щяха да секнат. Завинаги.

Не съществуваше никакъв път, който да ги води през Пустинните земи. Никакъв път, който да ги поведе към съдбата им, каквато и съдба да се окажеше тя. Поради това ротите се придвижваха в разпръснати части по шест отделения и всяка рота бе отделена от другите, но в същото време достатъчно близо до тези от нейния легион, за да могат при необходимост да се съединят. Групите по шест отделения бяха сглобени според функциите им: морската пехота в ядрото, смесените части на тежките след тях, а извън тях редовната пехота, с леките отделения в периферията.

Огромната колона на обоза следваше свой маршрут, стотици теглени от волове фургони и блеещи кози, овце, добитък и родара, които скоро щяха да започнат да мрат от глад в тази безжизнена земя. Пастирски кучета обикаляха подопечните си стада, а покрай тях ездачи, на които бе поверено да карат стадата, следяха зорко за заблудени, избегнали кучетата животни — въпреки че нито едно не се отклоняваше.

Крила от пиконосци и конни стрелци пазеха колоната по фланговете. Отряди съгледвачи яздеха далече пред авангарда, докато други обграждаха южните флангове и ариергард, но не на север, където се придвижваха легионите и бригадите под командата на Брис Бедикт. Неговите колони бяха събрани в по-стегнат строй, ведно със собствения му обоз — голям почти колкото малазанския. Конницата на Блуроуз яздеше в широк фланг и пращаше съгледвачи дълбоко в пустините в непрекъснат кръг от сменящи се ездачи и коне.

Командир Брис Бедикт яздеше близо до челото на колоната си. Вдясно от него, на около двеста крачки, бяха малазанците. Вляво от него яздеше Араникт, следваха ги конни вестоносци. Топлината беше жестока и фургоните с вода бързо изчерпваха запасите си. Ледерийските стада мириди и родара можеха да се справят с тази земя по-добре от овце и добитък, но скоро дори и те щяха да започнат да страдат. Храната в началото на този преход през Пустинните земи щеше да е най-вече месо, знаеше Брис, но след това нещата щяха да се променят.

Какво имаше отвъд тази враждебна ивица мъртва земя? Според това, което бе успял да събере — слуховете до голяма степен можеха да компенсират липсата на преки сведения, — имаше нещо като пустиня, но се знаеше, че се пресича от кервански пътища, а отвъд нея бяха равнините на народа Елан, вероятно разклонение на оулите. Равнините Елан граничеха на изток с кралствата и градовете държави на Коланси и Пеласиарската конфедерация.

За Брис идеята да се преведе една армия първо през Пустинните земи и след това през пустиня беше пълно безумие. И в същото време самата невъзможност на това начинание по някакъв извратен начин го привличаше, а ако бяха във война с онези далечни кралства, щеше да означава дръзко нахлуване, което да им спечели легендарна слава. Разбира се, доколкото знаеше, нямаше никаква война и никакъв повод за война. Нищо не идваше от Коланси — освен злокобна тишина. Може би всъщност беше нашествие, но ако бе така, беше несправедливо. Никакви известни насилия, изискващи възмездие, нито намерения за враждебност от разрастваща се империя, на които трябва да се отговори. „Ние не знаем нищо.“

Какво става с душата на един войник, който знае, че е на несправедливата страна? Че той и другарите му са агресорите, носителите на дивачество и насилие? Тази мисъл притесняваше Брис, защото отговорите бяха лоши. „Нещо се прекършва вътре. Нещо вие. Нещо мечтае за самоубийство.“ А като командир, той щеше да поеме вината. Също като брат си Техол. Защото те бяха водачите, те командваха, те използваха живота на хиляди хора като пионки на някаква зацапана игрална дъска.

„Едно е да предвождаш войници на война. И едно е да ги изпратиш на война. Но ми се струва, че съвсем друго е да ги поведеш на война, която сама по себе си е престъпление. Трябва ли да сме безразлични към страданието, което ще причиним на своите и на невинните жертви в непознати земи?“

В сърцето му живееха имената на безброй изгубени богове. Много от тях бяха прекършили душите на своите поклонници. Много други бяха прекършени от лудостта на смъртните в неоправдани войни, клане и безсмислено унищожение. От двата вида, първите търпяха мъки в ужасяващи мащаби. Имаше, в самия край — трябваше да има — правосъдие. Не над падналите, не над жертвите, а над онези, които бяха предначертали съдбата им.

Разбира се, той не знаеше дали това е вярно. Да, можеше да усети страданието сред боговете, чиито имена таеше в себе си, но може би собственото му знание пораждаше тази болка и може би тази болка бе притежание на собствената му душа, прокълната да се гърчи в капана на състраданието. Може би той просто налагаше собственото си чувство за праведно наказание на онези отдавна мъртви богове. А ако бе така, с какво право можеше да го прави?

Тревожни мисли. И все пак легионите му продължаваха напред. В търсене на отговори на въпроси, които знаеше само адюнктата. Това отиваше отвъд доверието, отвъд вярата дори. Това бе споделена лудост и в нейния вихър бяха впримчени всички, каквато и съдба да ги очакваше.

„Би трябвало да съм по-силен. Нали? Аз водя, но мога ли истински да защитя? След като не знам какво ни очаква?“

— Командире…

Сепнат от мрачните си мисли, той изправи рамене и извърна очи към Атри-Цеда.

— Моля за извинение. Казахте ли нещо?

Араникт изтри потта от странно пребледнялото си лице.

— Мисля, че топлината ви е ударила — каза Брис. — Слезте и ще повикам…

— Не, сър.

— Атри-Цеда…

Видя вълната от ужас и паника, която изведнъж обля лицето й.

— Ние сме на грешно място! Командире! Брис! Трябва да се махнем оттук! Трябва да… ние сме на грешното място!!!

И в този миг гръм разтърси земята и тътенът заотеква безкрай…

Прашна буря или армия? Кенеб примижа срещу ярката светлина.

— Ефрейтор.

— Сър?

— Препусни към авангарда. Мисля, че видяхме хундрилите и перишите.

— Слушам, сър!

Щом вестоносецът препусна в галоп, Кенеб погледна наляво. Колоната на Брис се беше проточила леко напред — малазанците не бяха никак енергични този ден. Настроението беше мрачно, тягостно, дисциплината се разпадаше. Бучки киселина се бяха събрали тази сутрин в стомаха му, толкова болезнени, че докарваха сълзи в очите. Най-лошото бе отминало, но знаеше, че скоро трябва да потърси способен лечител.

Внезапен вятър лъхна в лицето му, понесъл миризмата на нещо горчиво.

Видя Блистиг да излиза от легиона си и да идва към него. Сега пък какво?

Банашар едва влачеше крака до тежко натоварения фургон. Главата му се пръскаше. Беше изсъхнал отвътре, изсъхнал като тази окаяна земя. Загледа воловете, лениво махащите им опашки, бръмчащия рояк мухи, ситната прах, вдигаща се нагоре около задниците и хълбоците на животните. Копитата тупаха по коравата пръст.

Чу някакво мърморене от бойците, крачещи на няколко крачки вдясно от него, и вдигна очи. Небето внезапно бе придобило болнав цвят. Лъхна го вятър с вкус на пясък, защипа очите му.

„Проклета прашна буря. Тя трябва да обяви почивка. Трябва да…“

Не, този цвят не беше както трябва. Усети стягане в гърлото, болка стисна гърдите му.

„Богове, не. Този вятър е дъхът на лабиринт. Това е… о, Червей на Есента, не!“

Олюля се и се разтърси от гърч. Заслепен от болката, се смъкна на колене.

Сержант Сънрайз пусна походната си торба и притича до падналия жрец.

— Ръмджъгс! Доведи Бейвдикт! Много зле изглежда…

— Пиян е — сопна се Суитлард.

— Не. По-зле е от това. Ръмджъгс…

— Отивам…

Земята под тях се разтърси от гръм. От безбройните животни в колоната се надигна рев. Някаква вълна сякаш мина през войнишките редици, обзети от мигновено колебание. Развикаха се гласове: „Какво е това?“, „Какво става?“ Не получиха отговори и суматохата нарасна още повече.

Суитлард се блъсна в Сънрайз и едва не го събори, докато се навеждаше до жреца. Чу несвързаното ломотене на стареца, видя как се люшка главата му, блъскана сякаш от невидими юмруци. Нещо оплиска опакото на лявата му ръка, той погледна и видя капки кръв.

— Блудния да ме бутне! Кой го намушка? Не видях…

— Аз не… не съм… хайде, помогни ми да го обърнем…

Тътенът се повтори двойно по-силен. Воловете забавиха. Колелата на фургона заподскачаха и запращяха. Сънрайз погледна към небето и видя само плътна златиста пелена от прах.

— Имаме си проклета буря… къде е Бейвдикт? Суит — иди го намери, а?

— Не искаше ли да ти помогна?

— Чакай — доведи Хедж — доведи командира — на тоя тук му избива кръв по цялата кожа! Направо през порите! Бързо!

— Става нещо — каза Суитлард.

Тонът й смрази Сънрайз до дъното на душата му.

Капитан Рутан Гъд вдиша накъсано, за да махне гаденето, и ужасът, който нахлу в него, го накара да посегне за меча. „Корените на Азата, какво беше това?“ Но не можеше да види нищо — прахта бе изпънала ръждив саван по небето и от всички страни войниците се тълпяха безредно, изгубили сякаш посоката си — но напред нямаше нищо, само пуста земя. Озъбен, Рутан Гъд смуши подплашения си кон напред и се изправи на стремената. С меча в ръка. От бялото, странно прозрачно острие се вихреше пара.

Зърна го с крайчеца на окото си. „Юмрук на Гуглата!“ Нишките чародейство, които бяха прикривали оръжието — на гъсти пластове, заплетени с древна магия — бяха разкъсани. Убийствен студ опари ръката му. „Тя отвръща. Тя отвръща… на какво?“

Измъкна се от колоната.

По хребета на хълмовете на юг се бе появила кипяща линия.

Грохотът се усилваше, идваше все по-близо. Бляскаше желязо, увенчано сякаш с диамантени късове, като зъби, заорали надолу по склоновете на далечните хълмове. Връхлитащата вълна заслепи очите му до болка.

Видя откъсващи се от авангарда ездачи. Бели флагове заплющяха на вдигнатите с върховете надолу копия. Пехотинците го зяпваха — него и проклетото му оръжие, други залитаха назад от жестокия студ, лъхащ по дирята му. Набедрениците на бронята му и гърбът на коня бяха покрити с ледена кора.

„Тя отвръща — както не е отвръщала никога досега. Богове на бездната, рожбо на Азата — надушвам… богове, не…“

— Строй се! Морската пехота — стегни редиците! Първа линия на билото — леката пехота! Разкарай се оттам, оттегли се!

Фидлър нямаше време да чака и не чакаше нищо. Не можеше никъде да види капитана, но беше все едно. Имаше чувството, че е глътнал сто бодливи водни кестена. Въздухът вонеше. Избута настрана замаяния Корик, след него пребледнялата Смайлс и зърна отделението напред.

— Балм! Детсмел — съживете лабиринтите си! Също Уидършинс… къде е Корд, намерете Иброн…

— Сержант!

Обърна се рязко и видя Фарадан Сорт — напираше с коня си през гъстата гмеж войници.

— Какво правиш? — извика тя ядосано. — Онова там е някаква чужда армия — пратихме парламентьори. Паникьосваш войниците.

Фидлър погледна Тар. Ефрейторът беше запазил самообладание.

— Погрижи се да стегнат редиците. Предай заповедта колкото се може по-бързо, разбра ли ме, ефрейтор?

— Да, сър…

— Сержант!

Фидлър си проби с лакти път до капитана, посегна и я дръпна от седлото. Загубила равновесие, тя изруга, размаха ръце и се стовари отгоре му. Паднаха и Фидлър изсъска в ухото й:

— Разкарай го тоя шибан кон и стой настрана. Пратениците ви вече са мъртви, макар още да не го знаят. Трябва да се окопаем, капитане, и то ВЕДНАГА!

Тя се надигна, почервеняла, и го изгледа вбесено. Но онова, което видя в очите му, я удари силно и рязко като шамар. Сорт се превъртя настрана и се изправи.

— Някой да махне оттук този кон. Къде е сигналистът? Вдигай знамената: готови за бой. Кръгова отбрана на хълма. Пехота — окопавай се, мунициите на втора полоса — действайте, проклети да сте!

Повечето проклети войници не правеха нищо друго, освен да му се пречкат. С ръмжене и ругатни, Ботъл си проби път до най-близкия фургон с боеприпаси, покатери се на него и се изправи.

Половин дузина пратеници на адюнктата препускаха в галоп към далечната армия.

Небето над чуждите воини гъмжеше от… птици? Не. „Риназан… и някакви по-големи същества. По-големи… енкар’ал? Вайвал?“ Толкова му призля, че бе готов да избълва вътрешностите си. Познаваше тази миризма. Беше се просмукала в мозъка му, откакто беше ровил в онази разкъсана палатка. „Тази армия не е човешка. Адюнкта, пратениците ти…“

Нещо ослепително се извиси в дъга от първата редица на една от далечните фаланги, проряза накъсана диря по земята и се стовари върху групата конни вестоносци. Тела изригнаха в пламъци. Горящи коне отхвърчаха назад и рухнаха сред облаци пепел.

Ботъл зяпна онемял. „Светата Порта на Гуглата!“

Синтър тичаше между войнишките редици колкото й сили държат. Най-после бяха започнали да се окопават, а обозът — с фургоните му, подкарани като стадо огромни зверове между конните стрелци и пиконосците — беше възвил на север, принуждавайки ледерийските сили да се раздвоят, за да го пропуснат през редиците си.

Това не беше добре. Виждаше как хаосът се разлива на вълна. От двете страни на огромните фургони пиките се накланяха и поклащаха, от натиска залитаха и падаха хора.

Не беше неин проблем. Отново погледна напред и видя авангарда, видя адюнктата, капитан Юил, Блистиг и Кенеб, и двайсетина души от почетната гвардия и щабен персонал. Тавори раздаваше команди и вестоносците се откъсваха и се понасяха в галоп. Нямаше много време. Никакво време нямаше. Далечните хълмове бяха погълнати от настъпващите в марш фаланги, десетина вече ясно видими и още прииждащи след тях — всяка формация изглеждаше внушителна. Пет хиляди? Шест? Тътенът отмерваше стъпките им, ритмичен и несекващ. Небето зад тях беше с цвета на жлъчка, крилати същества кръжаха над вдигащата се прах.

„Онези войници. Те не са хора. Не са човешки същества — богове на бездната, те са огромни!“

Стигна до авангарда.

— Адюнкта!

Покритата с шлем глава на Тавори се обърна рязко.

— Адюнкта, трябва да се оттеглим! Това е грешка! Това не е…

— Сержант. — Гласът на Тавори бе като острие на меч. — Няма време. Освен това единственият ни път назад е блокиран от ледерийските легиони…

— Пратете човек до Брис…

— Направихме го, сержант…

— Те не са хора!

Мрачните очи се впиха в нея.

— Да, не са.

— Те не искат нас! Ние просто се озовахме на шибания им път!

— Явно възнамеряват да влязат в бой с нас, сержант — отвърна адюнктата безизразно.

Изпаднала в паника, Синтър се обърна към Кенеб.

— Юмрук, моля ви! Трябва да обясните…

— Те са К’Чаин На’Рук, Синтър — каза Тавори.

Лицето на Кенеб бе придобило болезнено жълтия цвят на небето.

— Върнете се при отделението си, сержант.

Бързия Бен стоеше загърнат в коженото си наметало на трийсет крачки от малазанския авангард. Беше сам. На триста крачки зад него ледерийските роти обръщаха, за да оформят отбранителна линия. Бяха събрали обоза си с този на Ловците на кости и като че ли цял град с всичкия си добитък завърташе в кръг на север в отчаян бяг. Брис бе решил на всяка цена да защити това оттегляне. Висшият маг разбираше логиката в това. И че може би това е последният рационален момент за този ден.

Лош късмет. Тъп, жалък, мизерен лош късмет. Беше нелепо. Беше отвратително до невъзможност. Що за богове се бяха стълпили тук, за да завихрят такава лудост? Беше казал на адюнктата всичко, което знаеше. Веднага щом пастта на лабиринта беше зейнала, веднага щом земята затрепери под първите тежки стъпки на първата настъпваща фаланга. „Видяхме небесните им цитадели. Знаехме, че не са си отишли. Знаехме, че се събират.“

„Но онова бе твърде далече и така отдавна.“

Миризмата на маслата им тежеше, понесена от вятъра, който все още се изсипваше от лабиринта. Той виждаше отвъд ръждивото було дълбина, мрак, чието място не беше там.

„Дошли са тук, в Пустинните земи.“

„Били са тук и преди.“

Амбиция и страст се завихриха нагоре като пепел от клада. Изведнъж стана ясно, че нищо вече не е важно, нищо извън този миг и онова, което предстоеше да започне. Можеше ли някой да е предсказал това? Можеше ли някой да е проникнал през плътната неизвестност на бъдещето, за да се вреже погледът му в тази сцена?

Има времена, знаеше Бен, когато дори боговете залитат назад с окървавени лица. „Не, боговете не са нагласили това. Не са могли да разгадаят сърцето на адюнктата, онзи извор, пълен с всичко, което тя не иска да разкрие на никого. Ние винаги бяхме излъскания ашик, но в чия ръка щяхме да се озовем? Никой не знаеше. Никой не можеше дори да сънува…“

Стоеше сам, с лабиринтите, оживели и кипящи в него. Щеше да направи каквото може, толкова дълго, колкото може. А след това щеше да падне и нямаше да остане никой освен отдельонни магове и Атри-Цеда.

„Този ден ще видим смъртта на приятели. Този ден навярно ще се съберем с тях.“

Висшият маг Адефон Бен Делат извади от кесията шепа жълъди и ги разхвърля по земята. Примижа отново нагоре към дълбината отвъд булото, а след това към легионите На’Рук. Чудовищни в своята неумолимост. „Отвлечи едно от тях и то ще е безмозъчно. Събери ги хиляди и волята им ще стане едно… и тази воля е… богове на бездната… толкова студена…“

На’Рук бяха доста по-високи от човек и може би два пъти по-тежки. Малко от горната част на телата им можеше да се види дори когато се приближиха на около двеста крачки, защото бяха загърнати в дебели пластове излъскана кожена броня, покриваща горната половина на ръцете им и спускаща се над бедрата. Късите им опашки също бяха предпазени с броня, но от по-тънки люспи. Широки шлемове обгръщаха главите им и сплесканите муцуни се издаваха от набузниците. Съществата в предните редици държаха някакви странни на вид криваци, затъпени в края и увити с нещо като метални жици. На всеки десетина един крачеше превил гръб под тежестта на грамаден керамичен съд.

Редиците зад първата линия воини носеха алебарди с къси дръжки или ятагани. Всяка фаланга бе с ширина от поне сто воини и всички крачеха в съвършен строй, горната част на телата им наведена напред върху мускулестите крака на влечуги. Нямаше никакви бойни знамена и флагове, никакъв видим авангард от пълководци. Доколкото Рутан Гъд можеше да прецени, нямаше нищо, което да ги отличава един от друг.

Скреж вече искреше по цялото му тяло и ледът беше плъзнал дебел като броня, за да загърне коня под него. Животното вече бе мъртво, но ледът знаеше как да се отзове на командите му. Гъд яздеше на двайсетина крачки пред първата линия на малазанците и съзнаваше, че го гледат безброй очи, съзнаваше, че се мъчат да проумеят онова, което виждат — не просто тази дошла от друго селение армия, тъй явно решена да ги унищожи, но самия Рутан Гъд, там пред тях на кон обвит в лед, ледът — размътен от очертанията на фигурата, която бе погълнал.

Държеше меча Буревестник като продължение на десницата си — ледът бе пропълзял до рамото му, искрящ и изливащ се като вода същевременно.

Изгледа настъпващите На’Рук и изръмжа тихо:

— Виждате ме, да. Отличавате ме. Изпратете към мен своя гняв. Пръв и последен, поразете ме…

От безразборно разхвърляните по терена окопи зад него — злокобна тишина. Ловците на кости, присвити в траншеите, бяха толкова изненадани и стъписани от невъзможността на случващото се, че нито един вик на бойна ярост не изригваше, нито едно оръжие не заудря по ръба на щита. Макар да не се обърна да погледне назад, Гъд знаеше, че всякакво движение е спряло. Никакви заповеди не прокънтяха. Честно казано, нямаше и нужда повече от това.

По груба преценка над четиридесет хиляди На’Рук настъпваха към тях. Стори му се, че долавя ехото на грохот едва на няколко мига напред, все едно стените на бъдещето се сгромолясваха и изригваха ужас към миналото, към точно този момент, за да закънти оглушително в черепа му.

— Толкова по-зле — промълви той. — Беше такъв хубав ден.

— Дъх на Гуглата, кой е онзи там?

Адюнкта Тавори присви очи.

— Капитан Рутан Гъд.

— Това си помислих и аз — отвърна Лостара Юил. — Какво е станало с него?

В отговор адюнктата само поклати глава.

Лостара се размърда в седлото, ръката й посегна за ножа на колана и рязко се дръпна назад. „Мечът, тъпачко. Не ножа. Тъпият меч.“ Едно лице изплува в ума й. Хенар Вигълф. Щеше да е с Брис точно в този момент, готов да препусне със заповеди. Ледериите се бяха задържали отзад, оформяха два ясно очертани фланга като извивки на лък. Щяха да гледат сблъсъка на първите линии, а след това, надяваше се тя, бързо щяха да разберат самоубийствената лудост на това да останат срещу проклетите влечуги и Брис благоразумно щеше да оттегли армията си. „Махнете се оттук, в името на Гуглата — оставете всякакво снаряжение — просто бягайте. Не умирайте като нас, не давайте отпор само защото ние оставаме. Просто се махнете оттук, Брис — Хенар — моля ви. Умолявам ви.“

Чу тропот на копита, озърна се и видя Юмрук Кенеб — подминаваше редиците на окопалите се войници. „Какво прави?!“

Яздеше към капитан Рутан Гъд.

— Надуй рога, сигналист — извика Тавори. — Заповед към Юмрук Кенеб лично. Да се оттегли!

Плачевен вой проряза въздуха.

— Пренебрегва я — каза Лостара. — Глупак!

Бързия Бен видя Рутан Гъд и изпъшка. „Проклет да съм. Нахапан от Маел, изтърсен от курвата Неруз Буревестник. Кой можеше да знае?“

Но какво правеше той там, отпред? „Искаш да ги поемеш първи. Искаш да ги привлечеш към себе си. Искаш да дадеш на Ловците на кости още десетина мига, за да разберат с какво трябва да се справят. Капитан Рутан Гъд, или който и да си… богове, какво мога изобщо да кажа? Лек път, капитане.“

„Лек път.“

Кенеб изруга и заби дивашки шпорите в хълбоците на коня. Онзи отпред беше Рутан Гъд, а ако глупакът не бе това, което се беше преструвал, че е, то малазанците имаха нужда от него повече от всякога. „Би могъл да е някой проклет бог, но в самотна атака срещу тези твари ще бъде разкъсан на парчета. Рутан? Трябваш ни — който и каквото и да си — трябваш ни повече от всякога!“

Можеше ли да стигне навреме до него?

Капитан Сканароу срита един от войниците си и го натика обратно в плиткия окоп.

— Копай! — изръмжа му и погледът й отново се върна към блесналата фигура, препускаща към гущерите. „Тъп лъжлив кучи син! Буревестник? Невъзможно — те живеят само в моретата.“

„Рутан, моля те, какво правиш?“

Рутан Гъд видя първата редица на най-близката фаланга да снишава напред странните прътове и стисна зъби. „Тази идиотщина дано да подейства. Но, богове на бездната, наистина боли!“ Обърна коня си срещу На’Рук и вдигна високо меча.

Слънчевата светлина заблестя в леда.

Отзад и вляво към него се приближаваше ездач. „Горкият кучи син. Така става, като не изпълняваш заповедите.“ Заби шпорите в хълбоците на коня. От леда изригнаха искри. Животното се понесе напред.

„Жалки малазанци. Вижте ме и се запитайте: колко дълбоко можете да се окопаете?“

Фидлър зареди арбалета и пъхна внимателно стрелата с острилка на върха. След като всичко вече бе почнало, се чувстваше добре. Нищо повече не можеше да се направи, нали? Всичко беше блеснало от светлина, ярко очертано, цветовете на света наситени и невероятно красиви. Можеше да усети вкуса му. Вкуса на всичко.

— Всички, готови?

Присвитите в окопа бойци от отделението му отвърнаха с кимания и мърморене.

— Дръжте главите долу! — повтори Фидлър. — Ще чуем атаката, бъдете сигурни. Никой да не се показва, докато аз не кажа, ясно?

През няколко отделения Ботъл се надигна да погледне и извика:

— Гъд ги атакува! — И веднага клекна в окопа.

По цялата линия на морската пехота покрити с шлемове глави изникнаха от окопите като гъби.

„Мамка му!“

Кръмп беше закрил с тялото си купчина острилки, наредени като яйца на костенурки в плитка дупка на дъното на траншеята.

Иброн зяпна с ужас.

— Полудял ли си? Разпръсни ги по редицата, идиот!

Кръмп го гледаше, ококорил очи.

— Не, маг! Мои са си! Само това ми остана!

— Някой може да ги настъпи!

Но Кръмп клатеше глава.

— Аз ги пазя, маг!

Иброн се обърна рязко.

— Корд! Сержант! Кръмп тука…

Увитите с тел криваци в първата линия пламнаха като факли. Мълнии изригнаха от широките глави и по две змийски пипала се загърчиха във въздуха. От всяко оръжие едното пипало се изви на спирала назад и се заби в един от странните керамични съдове — дузина такива дъги за всеки съд. Вторите пращящи езици от нажежен до бяло огън сякаш запулсираха за миг, а след това се изпънаха напред, към връхлитащия обвит в лед конник.

Взривът погълна Рутан Гъд и коня му, отпра буци пръст и камъни от земята в широк раздран кратер.

Миг преди изригването и другите първи редове на фалангите бяха съживили оръжията си и докато мълниите избухваха, стотици огнени стрели изплющяха, за да поразят първата траншея.

Десетки тела полетяха във въздуха по цялата линия на полосата — всички онези, които се бяха показали над окопите, за да видят атаката на Рутан. Морски пехотинци, обезглавени или посечени на две през гръдния кош, се гърчеха в пръстта, камъните и късовете броня и въоръжение.

Ботъл се надигна за миг и видя как втора вълна от магия се понесе право към неговия окоп. Земята се разтърси с грохот, небесната синева се скри зад гъсти кипнали облаци, сред които хвърчаха разкъсани тела.

Ботъл се загърчи оглушал, дробовете му запищяха…

Нечия ръка се пресегна в тъмното и го дръпна. Тар. Викаше нещо, но Ботъл не можеше да го чуе. Все едно. Избута го назад и закима. „Добре съм. Честно. Нищо ми няма… къде е арбалетът?“

Кенеб се беше приближил твърде много. Взривът го порази с коня му и буквално ги раздра на късове. Иброн, плътно притиснат в насипа, видя как част от торса на Юмрука — рамото, ръката и няколко натрошени ребра — изхвърча към небето над стълб от прах.

Докато гледаше, зяпнал и невярващ, мълния нажежена до бяло магия го порази в гърдите, прониза го и раменете и главата му се изпариха.

Едната ръка на Иброн плесна Лимп по рамото и той изпищя.

Никой не го чу.

Бяха го видели, но бяха предпочели да го пренебрегнат. Бързия Бен потръпна, когато първите залпове мълнии заораха в траншеите. Гърмът разтърси земята и целият фронт на армията на Ловците на кости изчезна сред кипящи облаци прах, камъни и разкъсани тела.

Видя, че търтеите презареждат керамичните съдове. Колко време оставаше?

— Нямам представа — промълви той. — Жълъдчета, слушайте. По търтеите — онези с керамичните „гърбици“. Забравете другите… засега.

После закрачи към най-близката фаланга.

Фронтът на На’Рук беше на по-малко от сто крачки пред него.

Този път го удостоиха с внимание. Мълнията изприщи цялата дължина на фронта.

Конят се олюля като пиян и се изкатери по стената на кратера. Рутан Гъд тръсна глава, стиснал искрящото си оръжие. От зацапаната му димяща броня се посипа прах. Рутан изплю пясъка, задръстил устата му.

„Не е чак толкова зле.“

Точно пред него, на двайсет крачки, се извисяваше първата линия. Очите им блестяха като диаманти в сенките под ръбовете на пищните шлемове. Зъбите в зейналите им муцуни лъщяха като желязо.

Не бяха очаквали да го видят отново. Препусна към тях, за да ги поздрави.

— Арбалети, за бой! — изрева Фидлър. — Цели по гърбиците!

— По какво?

— По ония с гърнетата на гърбовете! Оттам идва магията!

Корик пропълзя по траншеята и се сви до Фидлър.

— Кой наднича да погледне, Фид?

— Аз — каза Коураб и задрапа нагоре по насипа. — Богове на бездната! Капитанът още е жив! Врязва се в тях…

Коураб продължаваше нагоре, явно решил да догони Гъд и да атакува цялата проклета фаланга, но Тар се пресегна и го смъкна долу.

— Стой на място, войник! Вземи оня арбалет… не, другия! Зареди шибаната стрела!

— Обхватът, Коураб? — попита Фидлър.

— Четирийсет и забавят, сержант — капитанът ги атакува!

— Не ми пука, ако ще Опонн да си е наврял ръжена в задника му — той е само един.

— Трябва да му помогнем!

— Не можем, Коураб. А и това е последното, което иска той — защо мислиш, че тръгна сам? Остави го, войник. Бедата чука на нашата врата. Корик, сега надничаш ти, броя до десет. Девет, осем, седем…

— Не ща да ми пръснат шибаната глава!

Фидлър завъртя арбалета към гърдите на Корик.

— Четири, три, две, едно — горе!

Корик изръмжа и се изкатери. Смъкна се почти моментално.

— Мамка му. Двайсет и пет и набират скорост!

Фидлър изкрещя:

— Всички готови! Гърнетата! Задръж… задръж… ОГЪН!

Хедж поведе Мостоваците си към най-задните траншеи.

— Не ми пука какво си мисли Бързака, винаги е имал гръб, никога не е влизал сам. Никога. А това сме ние, войници… стой там, Суитлард! Виж Ръмджъгс, тя дори не диша…

— Забравила е как! — изпъшка Суитлард.

— Помнете какво ви казах — напомни им Хедж. — Подпалвачите на мостове са посрещали и по-лошо от някаква сган късокраки гущери. Това не е нищо, ясно?

— Ще бием ли, командире? — попита Сънрайз.

Хедж го погледна. И се ухили.

— Не се съмнявай, сержант. Всички, провери мунициите и не забравяй да се целиш в гърнетата. Ще ги изчакаме още малко…

Взрив разтърси самия въздух, но отекна от редиците на На’Рук. Нагоре блъвна черен облак, като петно излято мастило.

— Богове, какво беше това?

Хедж се ухили още по-широко.

— Това, войници, беше Бързия Бен.

Мълнии изсвистяха от стотиците криваци на многобройните фаланги на На’Рук към втория, който се беше осмелил да ги нападне. Огнените стрели изплющяваха към него, но се отклоняваха — Бързия Бен ги отмяташе настрана. „А аз не съм Тайсхрен и това не е Пейл. Нямам никого зад себе си, тъй че продължавайте да ги мятате към мен, гущерчета проклети. Всичките ги хвърлете!“

Първите десетина реда от фалангата, която бе поразил, бяха изпопадали, някои още се гърчеха или се опитваха да се надигнат. Повечето обаче бяха застинали, телата им — изврели отвътре навън. Докато крачеше към оцелелите, Бързия Бен видя, че се събират, за да му се противопоставят отново.

Огромните ятагани и алебарди се вдигнаха за бой.

Бързия Бен напрегна сетивата си, докато не усети самия въздух около създанията, теченията, засмукани през хрилете към дробовете им на влечуги. Пресегна се, за да обхване колкото може повече от тях.

А след това подпали въздуха.

Мълниите отскачаха от Висшия маг, извиваха се в дъга към небето и изсвистяваха встрани.

Сержант Сънрайз изкрещя, когато една се изви и полетя на спирала право към Хедж. Хвърли се напред — три крачки, които сякаш разкъсаха всеки мускул в гърба и краката му. Беше Подпалвач на мостове. Беше мъжът, който винаги бе искал да бъде. Никога досега не се беше извисявал повече, не беше вървял по-изправен.

И всичко това — заради Хедж.

„Виждаш ли ме? Аз съм Сънрайз…“

Усмихваше се, докато се хвърляше на пътя на мълнията.

Сержантът на Хедж се взриви: ослепително бяло, след което остана само вихрушка от пепел. Войниците се разкрещяха. Хедж се обърна и извика:

— Всички долу! Залегни! Изчакваме… изчакваме!

„Майната ти, Бързак — това не е Пейл, знаеш го! И ти не си Тайсхрен!“

Рутан Гъд сечеше наляво и надясно, но проклетите същества го притискаха — бяха спрели атаката му. Тежките железни остриета пращяха и се хлъзгаха встрани от тялото на коня и от бедрата му. По бронята се виждаха пукнатини, но след всеки удар те заздравяваха отново. Мечът му се врязваше през шлемове и черепи, вратове и крайници, но На’Рук не отстъпваха, стягаха се все по-плътно и по-плътно около него.

Чу грохот някъде вляво от себе си и усети вонята на побеснели лабиринти, изригнали да причинят неописуеми неща. „Колко още ще можеш да се криеш, Бързак?“ Знаеше, че няма да дочака отговора. Събаряха го и го затискаха с тежестта си. Конят му залиташе, главата му се мяташе и потръпваше при всеки дивашки удар на ятаганите.

Останалите от фалангата подминаваха задържалите го бойци и всеки момент щяха да стигнат до първите траншеи. Успя да зърне от двете страни други настъпващи фаланги.

Четири остриета го поразиха едновременно и го надигнаха от седлото с трясък от натрошени парчета лед. Рутан изруга и се хвърли във вихъра от крака на влечуги и железни оръжия. А после ноктести стъпала замахнаха и затъпкаха. Удар в лицето го зашемети. Бяло. След това — благословен мрак.

Двайсет разтега. Оцелелите морски пехотинци се вдигнаха като един от първата траншея. Арбалетите пуснаха стрелите. Затрещяха шрапнели и засвяткаха запалители. Точно пред себе си Фидлър видя как стрелата му се плъзна покрай едно от гърнетата и се взриви точно зад главата на гущера. Шлемът изхвърча във въздуха, ръсеше мозък и кост във вихрена кървава диря. Гърнето почерня и избухна.

Ударната вълна го отхвърли назад и долу в окопа. Засипаха го късове броня и месо.

Останал без дъх, той заопипва с ръка да презареди. Още една, последната проклетия. „Трябва да се отърва от нея, преди всичко да е гръмнало като онези острилки по траншеята… богове, сдъвкаха ни…“

Над окопа притъмня.

Фидлър погледна нагоре.

Влечугите бяха дошли.

Коураб беше успял да презареди. Вдигна глава и видя един гигантски гущер, изправен над насипа. Зяпналата му паст все едно му се хилеше.

Металната стрела потъна в мекото гърло и щръкна зад черепа. Съществото залитна. Коураб хвърли арбалета и извади меча си. Замахна към левия пищял. Ударът едва не прекърши китката му, а оръжието се вряза дълбоко в костта и заседна.

Съществото все още стоеше изправено, но огромното му туловище затрепери.

Коураб се помъчи да изтръгне меча.

От двете му страни На’Рук се спускаха от насипа и скачаха в траншеята.

Замахът отдолу вдигна сержант Праймли във въздуха и той се понесе над желязното острие, кръвта му се плисна по земята като от ведро. Нелер изрева, хвърли се към лявата ръка на гущера, хвана я, надигна се нагоре и натика острилката между лъскавата гръдна плоча и мазната кожа. Изщракаха челюсти и захапаха лицето му. Пареща като киселина слюнка плисна в очите му. Нелер натика острилката още по-дълбоко, а след това натресе юмрука на лявата си ръка в бронята, точно върху нея.

Мълван Дрийдър, който тъкмо забиваше копието си в корема на гущера, пое удара, когато гърдите на съществото изригнаха. Глинен шрапнел раздра шията му. Нелер отхвърча назад, без дясна ръка и с обезобразено лице.

Тялото на Праймли се свлече на пет крачки встрани.

Гущерът рухна.

Други два се появиха зад него, вдигнали ятаганите си.

Дроуфърст отстъпи крачка назад, вдигна щита пред гърдите си и стисна меча. В същия миг Скълдет скочи покрай нея и се озова между двата На’Рук.

Покрай главата на коня й профуча мълния и муцуната и гривата му избухнаха в пламъци. Кожата се обели и запращя от устата до раменете и животното рухна. Лостара Юил успя да скочи назад и се превъртя. Пламъците близнаха лицето й и тя усети вонята от опърлената си коса. Огледа се. Десетина конници от свитата й бяха нападали, опечени в бронята си. Адюнктата се надигна сред касапницата, държеше меча отатарал.

— Доведете ми Кенеб…

— Кенеб е мъртъв, адюнкта — отвърна Лостара и се олюля. Светът се завъртя, после спря.

Тавори понечи да се изправи, но Лостара я хвана и я дръпна надолу.

— Не трябваше изобщо да си жива, Тавори. Стой тук — в шок си. Стой тук… ще намеря помощ…

— Бързия Бен… Висшият маг…

— Да.

Лостара се изправи над адюнктата, която седеше на земята като безпомощно дете, и погледна натам, където за последен път бе видяла Бързия Бен.

Беше унищожил цяла фаланга и там, където беше минал, пламъци от свръхнагрята плът, кожа и кост все още бушуваха като в пъкъл. Видя го, че крачи към друга фаланга. Небето над него се гърчеше и потъмняваше като оток.

От Висшия маг изригна магия и покоси фалангата. Разхвърчаха се лумнали в пламъци трупове.

— Виждам го, адюнкта… Не мога да…

Смраченото небе изведнъж блесна ослепително. Лостара видя как Висшият маг погледна нагоре, видя го как вдигна ръце… и мълнията удари. Взривът можеше да сравни със земята цяло жилищно каре. Дори фалангата на На’Рук на над трийсет разтега оттам бе пометена като стръкове жито.

Ударната вълна блъсна Лостара, отне й дъха и я оглуши. С ръце на лицето, тя рухна на земята.

„Перла?“

Сканароу се хвърли във втората траншея, където чакаха тежките пехотинци.

— Морската пехота е прегазена! Сигнал за отстъпление — и отворете място за оцелелите, пропуснете ги! Приготви се да държим тази линия!

Видя вестоносец, без кон, присвит зад обезглавения труп на един от тежките.

— Ти — намери капитан Кайндли. Видях авангарда да слиза надолу — и не знам къде е Блистиг, тъй че за мен командва Кайндли. Кажи му, че трябва да започнем оттегляне — не можем да удържим. Ясно?

Младият мъж кимна.

— Бегом!

Когато редиците на На’Рук удариха малазанската отбрана, Брис потръпна. Гущерите се изсипаха през първата линия траншеи като порой и започнаха да настъпват към следващата.

— Араникт…

— Мисля, че е жива, командире.

Брис се извърна в седлото и изгледа конните съгледвачи.

— Трябва да измъкнем адюнктата. Само доброволци.

Един от ездачите се промуши напред. Хенар Вигълф.

Брис кимна.

— Вземи резервни коне, лейтенант.

Огромният блуроуз отдаде чест.

— Щом ги вземеш — добави Брис, преди мъжът да се обърне, — препуснете към обоза.

Хенар Вигълф се намръщи.

— Няма да стоя тук и да гледам това клане — отсече Бриз. — Ще влезем в бой с врага.

Видяха как невероятно плътната стрела на мълнията проряза надолу от черното петно. Докато ударната вълна тресеше земята, Боен водач Гал вдигна ръка да спрат. Обърна се към Кисуеър, чието лице бе посивяло като пепел.

— Изпращам те до Смъртен меч Кругава — предай й, че малазанците са под атака и че хундрилите ще им се притекат на помощ.

Тя го зяпна.

— Боен водач…

— Тръгвай, войник. Ти не си хундрил — не разбираш от конен бой. Кажи на Кругава, че боговете днес са жестоки, защото няма да може да стигне до малазанците навреме.

— Кой е врагът им? — попита Кисуеър. — Вашите шамани…

— Са слепи. Знаем по-малко и от теб. Препускай, Кисуеър.

Тя обърна коня си.

Гал се изправи на стремената и се обърна към воините си. Извади тълвара си и го вдигна високо. Не каза нищо.

В отговор шест хиляди оръжия изсвистяха от ножниците и се вдигнаха към небето.

— Препусни напред, Рафала, докато видиш врага — нареди Гал.

Тя се понесе в галоп.

Гал поведе войската си след нея в бърз тръс. Тътенът се усили и жълтото небе помръкна в кафяво, накъсано от блясъци като рани.

Зачуди се какво ли прави жена му.

Беше по-лошо от сечене на дървета. Фидлър се отказа от опитите да сече през краката и започна да кълца кучите синове в сухожилията, присвиваше се ниско при посичанията на нащърбените оръжия и отскачаше встрани при замахванията отгоре. Оцелелите малазанци бяха изтласкани от първата линия окопи и сега се мъчеха да се оттеглят с бой към траншеите на тежката пехота.

Стрели от арбалети и лъкове свистяха от войсковите редици, подредени зад тежките, и прелитаха високо над главите на войниците в отчаяното им отстъпление. Повечето се трошаха в лъскавите метални плочи на бронята на На’Рук, но някои успяваха да я пронижат или намираха пролуки и тук-там настъпващите врагове падаха.

Но не падаха достатъчно. Фалангата бе като машина и поглъщаше всичко по пътя си.

Фидлър беше загубил „проклетията“ си и тежкия арбалет в първата траншея. Късият меч изглеждаше в ръката му жалък като трън. Едно странично перване беше отпратило шлема му във въздуха и по дясната му скула течеше кръв.

Видя как Корик заби меча си във врата на един На’Рук. Друг гущер се обърна зад него и вдигна алебардата си. Две стрели се забиха под мишниците му, гущерът се строполи напред и затисна Корик. Отнякъде изникна Смайлс.

— Свириха отстъпление! — викна Кътъл.

— Чух…

— Бързия Бен се прецака, Фид — тоя гигантски взрив…

— Знам. Забрави го — помогни ми да измъкнем отделението — тежките ще задържат, докато се прегрупираме. Хайде. Не виждам нито Коураб, нито Ботъл…

Трупове на На’Рук и човешки тела почти бяха затрупали Ботъл, но той не бързаше да се измъква изпод тях — още гущери газеха напред от всички страни.

„Дори не ги забавихме.“

„Бързак, какво стана с финеса ти?“

Успя да зърне късче небе и вайвала, зареян високо в него, нетърпелив да се спусне, за да започне своя пир. „Мила ми бабо, все казваше да не се пресягам много надалече. Затвори сега мъртвите си очи и не забравяй колко те обичах.“

Напусна тялото си и се понесе нагоре.

Коураб дръпна с все сила и изтръгна меча си от лявата очна кухина на влечугото, след това се пресегна и сграбчи отново глезена на Шоули… но тежкият беше спрял да крещи и когато погледна лицето му, Коураб видя, че е отпуснато и че очите му са изцъклени.

Редицата На’Рук се приближаваше. Коураб изруга и се обърна да побегне.

Окопът на тежката пехота бе точно пред него. Видя лицата под шлемовете и стиснатите за бой оръжия. Стрели засвистяха над главата му и трясъкът на муцуните изригна на порой зад него. Коураб забърза.

Кътъл го догони и продължиха бегом.

— Виждал ли си Тар?

— Видях го, като падна.

— Ботъл?

Коураб поклати глава.

— Смайлс? Корик?

— Фид ги прибра.

— Фидлър! Той…

Първата траншея точно зад двамата морски пехотинци изригна. Редиците На’Рук просто изчезнаха сред синкави облаци.

— Какво…

— Някой кучи син настъпи проклетия! — отвърна Кътъл. — Пада им се! Хайде!

Лицата под ръбовете на шлемовете пред тях бяха смъртно бледи — но тежките стояха, готови за бой. Двама се отдръпнаха и пропуснаха десантчиците.

Единият извика на Кътъл:

— Ония криваци…

— Разкарахме ги — ревна той в отговор. — Вече е само желязо.

И изведнъж по дължината на траншеята изригна мощен вик:

— СЛАВА НА МОРСКАТА ПЕХОТА!

И лицата около Коураб изведнъж потъмняха, лъснаха само зъбите. Мигновеното преображение отне дъха му. „Желязо, да. Знаете всичко за желязото.“

На’Рук бяха на пет стъпки зад тях.

Тежките се вдигнаха да ги посрещнат.

Гущерите излазиха от огромния кратер, зейнал там, където доскоро стоеше Бързия Бен, престроиха се и отново настъпиха. Хедж извъртя глава, както се бе присвил на земята, и огледа ледерийските легиони. Придвижваха се напред в тръс, с бавно снишаващи се в застъпващи се редове пики.

Изсумтя. „Добри оръжия са за тая работа.“

— Мостоваци! Слушай! Забравете Висшия маг. Той е пепел на вятъра. Ще поразмекнем гущерите за ледериите. Приготви мунициите. Един залп, когато кажа, и се оттегляме, а ако ледериите загреят бързо, ще ни направят път! Ако не, свивате вдясно — вдясно, чухте ли? И бягате, все едно Гуглата е по петите ви!

— Командире! — извика някой.

— Какво?

— Кой е Гуглата?

„Богове на бездната!“

— Просто един тип, дето не искаш да те гони по петите, ясно?

— А. Ясно.

Хедж вдигна глава. „Мамка му. Тия имат прътове и гърнета!“

— Провери мунициите! Мини на синьо. Чухте ли ме? Сините! И мериш в първата линия! Гърнетата, момчета и момичета, ония с белите буци на гърбовете!

— Командире!

— Гуглата да те…

— Чувам коне! От югоизток, мисля… Да, коне са!

Хедж се надигна. Видя как две гущерски фаланги плавно завиха натам. „О, богове…“

Гал се беше присвил над врата на коня. И също като малазанците видя най-грозния противник, който целият проклет свят можеше да му поднесе. И най-страшния. Но тия карета там нямаха пики, с които да отбият конна атака — и щяха да платят за това.

Още в първите десетина мига видя всичко, което трябваше да види.

Врагът прегазваше малазанската армия, изтласкваше я назад, посичаше стотици войници все едно, че бяха безпомощни деца. Истинска касапница. Едва една трета от фалангите всъщност беше влязла в бой с Ловците на кости.

Видя ледериите, придвижващи се по фланговете — оформяха настръхнали от пики стени като зъбци на трион, но все още не бяха влезли в стълкновение с врага. В края на фланговете се събираха конници, но все още се задържаха назад — необяснимо защо според Гал.

Точно на пътя на хундрилите две фаланги се събираха, за да оформят плътна защитна линия и да отнемат на Изгорените сълзи възможността да се врежат между каретата и да стрелят и на двете страни. Не се налагаше Гал да подава сигнали с ръка или да издава заповеди — първите му воини знаеха как да спрат, за да стрелят. Знаеха как да оставят пътеки, през които по-тежките копиеносци да се врежат дълбоко в поразените първи редици на врага — да се врежат и след това да се отдръпнат. Нямаше да могат да разбият тези фаланги — демоните бяха твърде големи и твърде тежко бронирани. Нямаше да се огънат пред една атака.

Това бе последният ден за Изгорените сълзи на Хундрил. „Деца мои, препускате ли с мен? Знам, че няма да останете назад. Бъдете храбри в този ден, деца мои. Вижте своя баща и знайте, че той се гордее с всички вас.“

Демоните в първата редица започнаха да вдигат някакви странни прътове.

Хедж видя как мълнията изригна от първата линия на На’Рук. Видя как огнените й зъбци се врязват в множеството на хундрилите. Атаката сякаш се стопи сред ужасяващ облак червена мъгла.

Призля му и той се обърна на гръб и зяпна небето. Изобщо не приличаше на небе.

— Подпалвачи на мостове, готови! Мунициите в ръка! Едно, две, три… МЯТАЙ!

Брис бе помислил телата, налягали по земята напред, за трупове. Изведнъж обаче те се надигнаха, четирийсет или петдесет всичко, и замятаха някакви неща по първата линия на На’Рук. Щом удареха вражеските воини, нещата се пръскаха и след миг улученото влечуго започваше да се гърчи от просмукалата се през бронята и кожата му течност.

Една от „гърбиците“ избухна и отхвърли назад няколко гущера. После друга, и друга. Изведнъж първите редици на фалангата се разбъркаха.

Брис се обърна към сигналиста.

— Атака! Свирете атака!

Роговете заехтяха.

Легионите тръгнаха в бърз тръс, с наведени пики.

Сапьорите тичаха към тях. Свърнаха бързо наляво, извън празната ивица между двете войски. Можеше и да успеят да се измъкнат навреме.

Ледерийският строй се втурна напред, гласовете се извисиха в оглушителен рев.

Зъбите на триона захапаха дълбоко — един, два, три реда, четири. Фалангата на На’Рук се огъна. И тогава между пиконосците се промушиха бойци с брадви и мечове, за да започнат свирепия ръкопашен бой.

Брис махна отсечено с ръка. Друг вестоносец се озова до него.

— Катапултите и тежките арбалети да се изтеглят горе на хълма откъм изток. Започнете анфилада. Конницата да осигури прикритие, докато открият огън.

Мъжът отдаде чест и препусна.

Брис погледна на югозапад. Като по чудо някои от конните воини бяха оцелели от магическите залпове и сега излизаха от прахта и дима и връхлитаха срещу първите редици на На’Рук. Атакуваха с нечовешка ярост и Брис не бе изненадан — онова, през което бяха преминали, щеше да лиши от разум всеки воин.

Зареди тиха молитва за тях към отдавна забравените богове.

Вдясно от него спря вестоносец.

— Командире! Западните легиони влязоха в бой с врага.

— И?

Мъжът изтри потта от лицето си.

— Избутаха ги крачка-две назад, но вече…

Брис разбра, че той не може да продължи, усети, че е на ръба да заплаче, и само кимна. Обърна се и огледа каквото можеше да види от малазанската позиция. Нищо освен тежко бронирани гущери: оръжията им се вдигаха и падаха, кръв се вдигаше на мъгла.

Но докато се взираше натам, забеляза нещо.

На’Рук вече не настъпваха.

„Вие ги спряхте! Кръв на боговете, що за войници сте вие?!“

Тежката пехота стоеше на позиция. Тежката пехота държеше траншеята. Умираха, но не отстъпваха нито крачка. На’Рук дращеха по разкаляния от кръв насип. Желязото се врязваше в тях. Сечаха алебарди, отбивани от щитове. Тела на влечуги залитаха назад и спираха напора на задните редици. Стрели на лъкове и арбалети се сипеха по врага от позициите зад траншеята.

А отгоре се спускаха десетки и десетки Локуи Вайвал и късаха с ярост покритите с шлемове глави на воините гущери. Други бързо връхлитаха, за да се счепкат със своите, и от небето валеше кръв.

Душата на Ботъл скачаше от тяло на тяло, стискаше здраво душите на Локуи Вайвал и ги запокитваше надолу върху На’Рук. Щом поредният вайвал полетеше надолу в касапницата, той се измъкваше от него, за да плени друг. Беше се изпънал до предела, за да награби колкото може повече наведнъж — десетки същества; вонята на кръв и всичко, което виждаха долу, ги беше побъркало. Трябваше само да скъса въжетата на задръжката им, да ги освободи и да ги хвърли по най-близките врагове, които не бяха вайвал.

Когато нападаха свои, не ги спираше. „Колкото повече мъртви вайвал, толкова по-добре.“

Но се чувстваше разкъсан. Усещаше ума си раздран. Не можеше да продължи дълго това.

И все пак не спираше.

Тар огледа навъсено скупчените морски пехотинци.

— Лимп, къде са твоите?

— Мъртви. Само аз и Кръмп останахме.

— Ръфъл?

Кръглоликата Ръфъл поклати глава.

— Разделихме се. Видях, че Ским загина, нищо повече…

— Защо ми седите тук тогава? Морска пехота, стани — тежките там умират и не отстъпват. Релико! Вдигай Вастли — всички идвате с мен!

И морските пехотинци мълчаливо се заизправяха. Целите в кръв. Грохнали от умора.

Вдигнаха оръжията си и с Тар начело тръгнаха към траншеята.

Недалече от тях Ърб огледа щита си и отпра едно почти отсечено парче. Хелиан стоеше на колене до него, задъхана, лицето й бе зацапано с кръв и бълвоч, гърдите й също. Беше му казала, че не знае чия е кръвта. Той я погледна и видя коравото й лице, коравия поглед в очите й. Зад нея се бяха събрали още войници.

— Правим каквото каза Тар, бойци — заяви Ърб. — Връщаме се. Хайде.

Щом тръгнаха към траншеята, Хелиан едва не го избута зад себе си.

Хенар Вигълф дръпна юздите — вече ясно виждаше нападалите коне и разпръснатите овъглени тела на върха на хълма, където доскоро бе командният пост на адюнктата. Скочи от коня, извади двата си меча и затича нагоре по склона.

Щом стигна билото, видя четири На’Рук — идваха по другия склон.

Лостара Юил и адюнктата лежаха почти една до друга. Сигурно бяха мъртви, но трябваше да провери. Първо обаче имаше друга работа.

Хвърли се напред.

Събуди я трясък на желязо. Лостара примига и се помъчи да си спомни какво бе станало. Главата я болеше и усети засъхнала кръв по ноздрите си, пукот в ушите си. Извърна глава и видя лежащата до нея адюнкта.

Дишаше.

„А, добре.“

Върху нея падна сянка.

Тя се надигна рязко и видя отстъпващия към тях Хенар Вигълф. От рана в гърдите му шуртеше кръв. Три На’Рук го притискаха.

Хенар падна по гръб почти в краката й.

Лостара се изправи и извади оръжията си.

Той я погледна и мъката в очите му я остави без дъх.

— Съжалявам…

— Ще живееш — отвърна му тя и го прекрачи. — Стегни се, човече — това е заповед!

Той успя да се надигне на лакът.

— Капитане…

На’Рук бяха вече почти до нея, клатушкаха се от раните си. Зад тях обаче идваха още десетина.

— Запомни, Хенар: не правя това за всеки!

— Какво?

Тя пристъпи напред, вдигнала оръжията.

— Танца.

Старите умения се върнаха все едно я бяха чакали, чакали бяха този единствен миг, в който тя най-сетне щеше да се събуди — може би за последен път. Все едно. „За теб, Хенар. За теб.“

Танцът на Сянката бе за това.

Тук.

Сега.

Хенар гледаше невярващо.

На една левга на юг Кисуеър изпълзя встрани от падналия си кон. Дупка на язовец, може би лисича. Но предните крака на коня бяха счупени и цвиленето му пронизваше въздуха.

Левият крак на Кисуеър беше огънат на четири места. Счупена кост стърчеше от гамашите й. Тя извади ножа си и се обърна към коня, очите й се спряха на пулсиращата артерия на шията му.

Все едно. Всички бяха мъртви. Дори да бе успяла да стигне до Смъртния меч и онази луда огнекоса кралица, щеше да е все едно.

Погледна нагоре. Небето беше плът и тази плът гниеше пред очите й.

„Синтър. Бадан.“

„Ловци на кости… Адюнкта, щастлива ли си? Ти ни уби всички.“

„Уби ни всички.“

24.

В онова утро те се струпаха по бреговете на древната река. Целият град се събра, близо сто хиляди, докато слънцето се издигаше на изток от вливащото се в дълбокия залив устие. Какво ги беше довело тук? Какво изобщо води тълпите до някой миг, до място, до мигновение, когато сто хиляди тела се превръщат в едно тяло?

Червените води се изливаха в солените сълзи на залива, а те стояха, почти нищо не казваха, а големият кораб-клада поде пламъците и вятърът поде прогизналите платна, а небето поде черния стълб на пушека.

Великият крал на Ерлитан беше мъртъв, последният от родословната линия на Дессимб, и бъдещето беше навети пясъци, и шепотът на бурята бе като грохот на война, милостиво далечно обещание, което идеше.

Бяха дошли, за да плачат. Бяха дошли да потърсят спасение, защото накрая дори скръбта маскира себично желание да намерим прошка. Плачем в своя живот за неща, които са изгубени за нас, за изтекли светове. Един велик мъж е мъртъв, но не можем да го последваме — не смеем, защото към всеки от нас смъртта намира своя нова пътека.

Един век беше мъртъв. Новият век бе за още неродени поколения. По пазарните сергии грънчарите трупаха купи с лика на мъртвия крал, със сцени от миналите му славни дела, които се повтарят и повтарят, вечно извън времето, а точно за това жадуват тълпите.

Спри. Спри веднага. Моли се този ден никога да не свърши. Моли се пепелта вечно да се сипе. Моли се утре никога да не дойде. Естествен копнеж е това, искрено желание.

Приказката умира, ала на тази смърт ще й трябва време. Казваха, че кралят се бавел, задържал бил сетния си дъх. И се събираха хората всеки ден пред дворцовите порти, за да плачат, за да бленуват за друг край, за отказани съдби.

Приказката умира, ала на тази смърт ще й трябва време.

А червеният език на реката тече безкрай. И духът на краля казва: „Виждам, ви. Виждам ви всички.“ Не можеш ли да го чуеш? Още ли го чуваш?

Смъртта на Златния век

Тенис Бюл

Ном Кала стоеше с другите — мълчаливо множество воини, забравили какво е да си жив. Вятърът дърпаше туфи изгнила козина, ивици кожа и сухи кичури коса. Очукани оръжия висяха като закъснели мисли от съсухрените ръце. Въздух нахлуваше в тъмните очни кухини и излизаше навън със стон. Бяха като статуи, изтерзани от старостта, обрулени от несекващите ветрове, от безчувствените дъждове, от безразличните вълни зной и студ.

Нищо полезно нямаше в това и тя знаеше, че всички споделят безпокойството й. Онос Т’уулан, Първият меч, стоеше на едно коляно на десет крачки пред тях, ръцете му стискаха дръжката на кремъчния меч, чийто връх бе забит дълбоко в каменистата земя. Главата му бе наведена като в поклон пред господар, но този господар бе невидим, не повече от размазано петно заличени задължения. И това петно бе видимо само за Онос Т’уулан. От много време не беше помръднал.

Търпението не беше изпитание, но тя долавяше хаоса у своите братя и сестри, тласъка и порива на ужасни страсти, неистово разтърсващата вълна на чакащата мъст. Беше само въпрос на време, преди първият от тях да се прекърши, да отхвърли това иго, тази претенция за праведна власт над тях. Той нямаше да протегне ръце към тях. Все още не го беше направил, защо да си въобразяват, че ще се промени…

Първият меч се изправи и се обърна към тях.

— Аз съм Онос Т’уулан. Аз съм Първият меч на Телланн. Отхвърлям вашата потребност.

Вятърът стенеше като придошла река от скръб.

— Но вие ще се преклоните пред моята.

Тези думи я удариха като плесник. „Това означавало значи да се преклониш пред Първи меч. Не можем да му откажем, не можем да му се опълчим.“ Усещаше волята му, стегнала се около нея като юмрук. „Имахме своя шанс — преди това. Можеше да се разпаднем и ветровете да ни отвеят далече. Той ни даде това.“ Но никой Т’лан Имасс не беше правил такова нещо. „Вместо това ние пропадахме вътре в себе си, все по-дълбоко, онова безкрайно изяждане и плюене, и изяждане на всичко изплюто — това е изкусителната храна от омраза и злъч, от гняв и мъст.“

„Можеше да ни отведе в пропаст и нямаше да забележим.“

Тримата гадатели на кости на Оршайн пристъпиха напред и Улаг Тогтил заговори:

— Първи меч, чакаме твоята повеля.

Онос Т’уулан бавно се обърна на юг, където небето над хоризонта сякаш бе кипнало като катран. А после се извърна рязко на север, където един далечен облак задържаше гаснещата светлина на слънцето.

— Повече не вървим — заяви Първият меч. — Ще бъдем прах.

„А нашите мрачни мечти, Първи меч?“

Силата й бе такава, че той чу мисълта й и се обърна към нея.

— Ном Кала, дръж твърдо на своите мечти. Те ще намерят отговор. Т’лан Имасс, идва време да убиваме.

Статуите се раздвижиха. Някои се изправиха. Някои се изгърбиха като под ужасно бреме. Статуите — „моите ближни. Мои сестри, мои братя. Няма кой да погледне към нас, кой да ни види, няма кой да се чуди кои сме били някога, кой ни е изваял с толкова… любящи ръце.“ Пред погледа й, един по един, те започнаха да се разпадат на прах.

„Никой да види. Прах от мечти, прах от всичко, което така и не постигнахме. Прах от онова, което можеше да сме били и което не можем да не бъдем.“

„Статуите никога не са неми. Тяхното мълчание е грохот от думи. Ще ни чуете ли? Ще слушате ли?“

Беше последната, сама с Онос Т’уулан.

— В теб няма гняв, Ном Кала.

— Да, Първи меч. Няма.

— Какво би могла да намериш, за да го замени?

— Не зная. Хората ни надвиха. Бяха по-добри от нас, и толкова. Изпитвам само скръб, Първи меч.

— А няма ли гняв в скръбта, Ном Кала?

„Да. Може би да. Но ако трябва да го търся…“

— Има време — каза Онос Т’уулан.

Тя му се поклони. И се освободи.

Пред очите на Онос Т’уулан Ном Кала се разсипа на облак прах. В ума му се приближаваше фигура, протегнала ръце като в настойчива молба. Познаваше това изтерзано лице, това самотно, мъждукащо око. Какво можеше да каже на този странник, когото бе познавал някога? Самият той също беше странник в края на краищата. Да, бяха се познавали някога. „Но виж ни сега, и двамата толкова близки с прахта.“

Скръбта на Ном Кала се върна при него. Мислите й бяха кървили с ужасна сила — но тя беше млада. Беше онова, в което можеше да са се превърнали Имасс, осъзна той, ако не ги беше взел Ритуалът, ако не бе отнел бъдещето им. „Бъдеще на жалост. Безчестно поражение. Загубата на достойнство, бавна, бавна смърт.“

„Не, Ток-младши. Нищо не ти давам освен мълчание. И неговия грохот.“

„Ще го чуеш ли? Ще слушаш ли?“

„Всички вие?“

Беше обитавала като паразит, дълбоко във вътрешностите му. Беше виждала, навсякъде около себе си, натрошените останки от някакво отдавна изоставено обещание, безредните отломки, разлетите течности. Но беше имало топлина и някакво пулсиращо присъствие, сякаш самият камък бе жив — трябваше да е разбрала значимостта на тези неща, но умът й бе затънал в собствения си мрак, безжизнено място на напразни съжаления.

Стоеше на пет-шест крачки от двамата златокожи чужденци и също като тях гледаше удивена и невярваща.

Ампелас Вкоренения.

Ампелас Изкоренения. Целият град, масивната му като планина грамада изпълваше небето на север. Долницата му представляваше гора от извити метални корени, от които капеше многоцветен дъжд, сякаш дори в болката си не можеше да кърви нищо освен дарове. И все пак Калит виждаше страданието му. Беше наклонен на една страна. Беше обкръжен от пушек и прах. Пукнатини се разбягваха от основата му. Приличаше на юмрук на бог, готов отново да се стовари върху земята.

Усещаше… нещо. Настръхнало ядро от воля, стегната в бездиханна болка. Воля… чия? На Матроната? Можеше ли да е на някой друг? Кръвта й се стичаше през камъка. Дробовете й виеха, ветрове пищяха из кухините. Потта й лъщеше и капеше като сълзи. Кървеше на хиляди места, кости се кършеха под огромното, все по-усилващо се бреме.

Матроната, да, но… никакъв ум не беше останал в този кошмар от капеща плът.

Изкоренено, това отдавна мъртво нещо. Изкоренени, хиляди и хиляди поколения вяра, упование, здравото желязо на ненакърними някога закони.

„Опълчва се на всякаква истина. Вдъхва живот в един труп, и сега залита в небето.“

— Небесна цитадела — каза мъжът на име Геслер. — Лунен къс…

— Но тоя е по-голям — отвърна Сторми и се почеса по главата. — Ако Тайсхрен можеше да види това…

— Ако Рейк беше командвал една от тия…

— Да бе — изсумтя Сторми. — Щеше да сплеска Висшия маг като хлебарка. А после щеше да направи същото с цялата проклета от Гуглата Малазанска империя.

— Но виж — рече Геслер, — в лоша форма е. Тази крепост не е толкова грозна като на Рейк, но сякаш може да падне всеки момент.

Калит вече виждаше Фуриите, тръгнали в марш под Драконовата кула — „Небесна цитадела, да, подходящо име.“ Войници Ве’Гат, с хиляди. Ловци К’елл далече пред легионите — разгръщаха се от двете страни в разпръснат строй. Зад редовете на Фуриите търтеи теглеха огромни фургони.

— Погледни ония, големите — каза Геслер. — Тежките… богове на бездната, всеки от тях може да разкъса на две демон Кенил’ра.

— Смъртен меч, те са Ве’Гат, войниците на К’Чаин Че’Малле — каза Калит. — Никоя Матрона досега не е раждала толкова много. Сто се смяташе за достатъчно. Гунт’ан Ацил е родила над петнайсет хиляди.

Кехлибарените му очи се впиха в нея.

— Щом Матроните могат да правят това, защо не са го направили? Можеха да владеят сега този свят.

— Имаше ужасна… болка. — Тя се поколеба, после добави: — Разумът се изгуби.

— С такива войници на кой владетел му трябва ум? — измърмори Сторми.

Калит се намръщи. Двамата бяха непочтителни. Като че ли от нищо не изпитваха боязън. „Да, такива са, не е казано, че трябва да ги харесвам, нито дори да ги разбирам. О, те ме плашат също като К’Чаин Че’Малле.“

— Тя умира.

Геслер се потърка по челото.

— Няма ли наследничка?

— Има. Чака. — Тя посочи. — Ей там, двамата, които идат насам. Гунт Мач, Първата щерка. Саг’Чурок, нейният пазител К’елл. — Дъхът й секна, щом видя пристъпващото плавно, като добре смазан механизъм същество зад тях. — Онзи зад тях е Бре’ниган, Стражът Дж’ан на самата Матрона… Нещо не е наред — той трябваше да е тук, трябваше да е до нея.

— А онези Убийци? — попита Сторми, присвил очи нагоре. — Те защо не се показват — ония, дето ни отвлякоха…

— Не знам, Щит-наковалня. — „Нещо не е наред.“

Гунт Мач и Саг’Чурок се приближиха и двамата другоземци — наричаха се малазанци — отстъпиха назад.

— Гес, какво става, ако не ни харесат?

— Какво мислиш? — сопна се Геслер. — Мъртви сме, това става.

— Няма опасност — увери ги Калит. „Червената маска също вярваше в това, разбира се.“

Саг’Чурок проговори в ума й.

„Дестраянт. Матроната е окована.“

„Какво?!“

„Двамата Шай’гал, които останаха в Гнездото, са сключили съюз. Изяли са предния й мозък и сега останките й са под тяхната власт. Чрез тялото й са изкоренили Ампелас. Но плътта й отслабва — скоро Ампелас ще загине. Трябва да намерим враг. Трябва да намерим своята война.“

Калит погледна към Гунт Мач.

— Тя в безопасност ли е?

„Да.“

— Но… защо?

„Шай’гал не виждат бъдеще. Битката свършва. Няма бъдеще. Първата щерка е без значение.“

— А Гу’Рул?

„Прокуден. Може би е мъртъв — опитал да се върне, да им се опълчи, но го прогонили. Лошо ранен.“ Геслер се намеси:

— Говориш с тези същества, нали?

— Да. Извинете ме. В мен се събуждат сили… мириси. Първата щерка… тя е дар.

— Ако ще водим тази армия ебачи на слонове…

— Сторми, млъкни!

И Геслер изсипа върху приятеля си порой възражения и обиди на чуждия им, непонятен за нея език.

Но Калит нямаше нужда да разбира думите. Сторми видимо устоя на словесната атака и държеше на своето, лицето му се зачерви като в убийствена закана. Упорит мъж беше, много повече от Смъртния меч. Геслер го нападаше яростно, но думите му не можеха да го разколебаят. „Той каза, че имал сънища. Приел е това.“

— Тя ще сподели мирисите с вас — каза Калит. — Необходимо е…

Сторми се извърна към нея.

— Онези Ве’Гат. Колко са бързи? Колко са умни? Могат ли да се отзовават на команди? Дисциплина? Що за сигнали ще изпълняват? И кой в името на Гуглата е врагът?

Калит само поклати глава.

— Нямам отговори. Никакво знание нямам. Нищо не мога да кажа.

— Кой може?

— Проклет да си, Сторми!

Едрият мъж с рижата брада се обърна разгневен към приятеля си и викна:

— Да! Ти си Смъртният меч — тия въпроси ти трябва да ги задаваш, не аз! Кой ще командва тука? Ти, тъпо говно на бедерин такова! Тъй че престани да ми скимтиш като паленце и си почвай работата!

Ръцете на Геслер се свиха в юмруци и той пристъпи половин крачка към Сторми и изръмжа:

— Прекали! Сега ще ти пръсна дебелата тиква, Сторми, и ще си ида…

Сторми се озъби и се присви да посрещне атаката на Геслер.

Саг’Чурок пристъпи тежко между тях, остриетата на мечовете се изправиха настрани и принудиха и двамата да отстъпят, та нащърбените върхове да не ги пронижат. Геслер изръмжа, а Сторми се ухили.

— Дай ми ги тия мириси, гущер. Трябва да поговорим.

— Не този — каза Калит. — Гунт Мач е без мечове. Не Дж’ан, тази. Иди при нея.

— Добре. И после какво?

— После… нищо. Ще видим.

Той спря пред Гунт Мач. Геслер мълчеше и гледаше, скръстил ръце.

— Е? Богове, как вони… — Изведнъж се присви. — Извинявай, гущер. Не го мислех сериозно. — Избърса лицето си, после вдигна ръката си и я погледна намръщено. — Поля ме с нещо!

— Мирис — каза Калит.

— Гущерката в главата ти ли е вече, Сторми? — обади се Геслер. — Не го вярвам — ако го беше направила, вече щеше да тича към най-близката пропаст.

— Не съм аз тоя, който нарочно се държи тъпо, Гес.

Геслер погледна навъсено приближаващите се легиони.

— Добре де, кажи ми какво можем да направим.

— А, не. Ела сам да го разбереш.

— Не съм ничий проклет Смъртен меч.

— Все едно. Така ли ще си стоиш, Гес?

Войникът изруга и пристъпи към Гунт Мач.

— Добре, хайде прави каквото ще правиш, че няма време… — Дръпна рязко глава и потърка очи. — Оу!

Калит усети присъствие до себе си.

Бре’ниган. Млечните очи на Стража Дж’ан бяха пленили тъмносиньото на привечерта.

„Срещу двама Шай’гал не можех да направя нищо.“

Гласът в главата й я стъписа. Този древен Че’Малле като че ли изобщо не я беше признавал досега. Гласът му трепереше.

„Провалих се.“

— Сам го каза. Не си можел да направиш нищо срещу двама Шай’гал, Бре’ниган.

„Матроната вече я няма.“

— Това е вярно вече от доста време.

„Дестраянт, мъдростта в думите ти е горчива, но не мога да ги отрека. Кажи ми, тези две човешки същества — те изглеждат… своенравни. Но пък аз почти нищо не знам за расата ви.“

— Своенравни? Да. Нищо не знам за тези малазанци — изобщо не бях чувала за племе с такова име. Те са… безразсъдни.

„Няма значение. Битката ще е последна.“

— Значи смяташ, че и с нас е свършено. Ако е така, защо да воюваме изобщо? Защо принуждавате тези двама мъже да отидат на сигурна смърт? Пуснете ни!

„Не можем. Ти, дестраянт, и Смъртният меч, и Щит-наковалня, вие сте това, което остава от волята на Гунт’ан Ацил. Вие сте завещаното от нейния ум. Как можем да кажем, че е сгрешила?“

— Твърде много влагате в нас.

„Да.“

Чу, че Геслер и Сторми отново спорят на своя чужд език. Фуриите се приближаваха. Два Ве’Гат излязоха напред. Гърбовете им бяха странно оформени.

— Тези двамата са за вас — каза Калит на двамата малазанци.

— Да ги яздим?!

— Да, Смъртен меч. Родени бяха за теб и за Щит-наковалня.

— На тоя за Сторми седлото му е сбъркано. Как ще си завре главата в задника на Ве’Гат, където ще се чувства като у дома си?

Калит се ококори.

Но Сторми се засмя.

— С тебе за главнокомандващ, Гес, ще се крия където ми падне. Ти едва се оправяше с едно келяво отделение, а сега трийсет хиляди гущера чакат да ги поведеш.

На Геслер сякаш му призля.

— Малко свободно място да има в оня задник, Сторми?

— Ще ти кажа, но да сме наясно отсега: стегна ли халката, остава си стегната.

— Винаги си бил егоистично копеле. Не знам как изобщо станахме приятели.

Ве’Гат спряха до тях.

Геслер погледна Сторми и каза на фаларийски:

— Е, почваме значи.

— Надушвам им мислите — на всички — каза Сторми. — Даже на тия двамата.

— Мхм.

— Геслер, тия Ве’Гат изобщо не са гадни — умни са. Ние сме животните тука.

— А се очаква да ги командваме. Матроната съвсем е объркала нещата, нали?

Сторми поклати глава.

— Няма смисъл да се спори обаче. Първата щерка ми каза…

— Да бе, и на мен. Проклет преврат. Предполагам, че ония Убийци са съобразили, и с право, точно колко сме излишни. Калит също. Сторми, мога да стигна до всички тях. Мога да виждам през очите на всеки от тях. Освен на Гунт Мач.

— Аха, дебели стени е вдигнала тя. Чудя се защо. Слушай, Гес, наистина нямам представа какво трябва да прави един Щит-наковалня.

— Ти си една огромна помийна яма, в която накрая окапват всички, Сторми. Странно, че сънищата ти не са го споменали това. Но за тази битка ми трябва да командваш Ве’Гат.

— Аз ли? А ти?

— Аз ще командвам Ловците К’елл. Те са бързи, могат да се врязват и измъкват, и с тяхната бързина ще са най-убийствената сила на бойното поле.

— Гес, това е тъпа война, знаеш ли. Светът не бил достатъчно голям за Дългоопашатите и Късоопашатите? Тъпо. Бездруго от тях не е останало почти нищо. Като последните два скорпиона, дето се мъчат да се избият един друг, докато пустинята покрива цял проклет континент.

— Робите са на свобода — отвърна Геслер. — С няколкостотин поколения потискана омраза, която да ги захранва. Няма да се задоволят, докато последното Че’Малле не се превърне в накълцан труп.

— А след това?

Геслер го погледна в очите.

— Точно това ме плаши.

— След това сме ние, искаш да кажеш.

— Защо не? Какво ще ги спре? Размножават се като шибани мравки. Затрупват със смрадта си лабиринти. Богове на бездната, гонят и избиват дракони. Чуй ме, Сторми, това е нашият шанс. Трябва да спрем На’Рук. Не заради Че’Малле — изобщо не ми пука за Че’Малле, — а заради всички други.

Сторми погледна към Че’Малле и каза:

— Не очакват да преживеят тази битка.

— Лош манталитет, м-да.

— Ами поправи го.

Геслер се намръщи и извърна поглед.

Двамата Ве’Гат стояха и чакаха. Гърбовете им бяха деформирани, за да оформят високи седла. Неща като издължени пръсти — или изпънати криле на прилеп — провисваха надолу по хълбоците им, като краищата на пръстите и ноктите се извиваха, за да оформят стремена. Плочки броня покриваха раменете. Люспи като на опашка на рак загръщаха изпънатите напред вратове. Шлемовете им обхващаха плоските черепи и оставяха открити само муцуните. Можеха да гледат отвисоко дори Тоблакай. И на всичкото отгоре се хилеха на ездачите си тия проклети същества.

Геслер се обърна към Гунт Мач.

— Първа щерко. Последният Убиец — оня, дето е избягал. Трябва ми.

Отвърна му Калит:

— Не знаем дали Гу’Рул изобщо е жив…

Очите на Геслер не се откъсваха от Гунт Мач.

— Тя знае. Първа щерко, няма да водя битка, която не мога да спечеля. Ако искате ние да ви водим, добре: това, от което ние, хората, не разбираме, е примирението. Бием се, когато са ни избили правото да се бием. Въставаме, когато единственото, което ни е останало неоковано, е онова, което е в черепите ни. Опълчваме се, когато единственото възможно опълчване, което ни остава, е да се изправим и да умрем. Да, виждал съм хора, очакващи брадвата с наведени глави. Виждал съм хора, застанали пред петдесет арбалета, да не правят нищо. Но всички те са превърнали умирането в свое оръжие, последното, което им е останало, и тъкмо те остават завинаги след това войниците на кошмара. Влиза ли ви това в главите? Не ме бива много за тия вдъхновяващи боклуци. Убиецът ми трябва, Гунт Мач, защото ми трябват очите му. Там горе, отвисоко. С неговите очи мога да спечеля тази битка.

— Казвате, че Матроните никога не раждат повече от сто Ве’Гат — продължи той. — Но твоята майка е създала петнайсет хиляди. Наистина ли си мислиш, че На’Рук нямат представа в какво се забъркват? Ти ми напълни главата със сцени от предишни битки — всичките ви жалки поражения — и не е чудно, че всички сте готови да се примирите. Но грешите. Матроната — беше ли безумна? Може би. Да. Достатъчно безумна, за да си помисли, че би могла да спечели. И да го планира. Луда? Луд гений, бих казал. Гунт Мач, Първа щерко, призови своя Шай’гал — той вече е твой, нали? Не е готов да се примири, не е готов да се предаде на фатализма на своите братя. Призови го.

Мълчание.

Геслер се взря в очите на Че’Малле. „Все едно да се взираш в очите на крокодил. Играта да виждаш всичко, но да не реагираш на нищо. Докато необходимостта не наложи изхода. Играта на хладните мисли, ако изобщо има мисли. Кара топките ти да се сгърчат и да търсиш къде да се скриеш.“

Тя заговори в ума му.

„Смъртен меч. Думите ти бяха чути. От всички. Ще се подчиним.“

— Богове на бездната! — измърмори Сторми.

Калит се приближи към Геслер. Очите й бяха широко отворени.

— От К’Чаин Че’Малле се вдига тъмнина.

Но освен удивлението той видя в очите й страх. „Разбира, че посявам лъжлива надежда. Богове, жено, какво мислиш, че прави един командир?“ Той пристъпи до единия Ве’Гат, хвана се за онова, което минаваше за рог на седлото, пъхна единия си ботуш в стремето, което изведнъж се стегна плътно около стъпалото му, и се метна на гърба на огромния звяр.

— Готови за марш — каза Геслер: знаеше, че думите му ще бъдат чути от всички. — Няма да чакаме На’Рук да ни дойдат. Тръгваме право към тях и скачаме право върху проклетите им гърла. Калит! Знае ли някой — онази небесна цитадела ще ни последва ли? Ще се бият ли?

— Не знаем, Смъртен меч. Така мислим. Какво друго им остава?

Сторми се мъчеше да се качи на другия Ве’Гат.

— Опитва се да ми счупи проклетия крак!

— Отпусни се на него — посъветва го Геслер.

Първата щерка проговори в ума му.

„Шай’гал идва.“

— Добре. Да започваме това мазало.

Гу’Рул наклони криле и прелетя покрай отвесните стени на Ампелас Изкоренения. Само един Шай’гал бе останал вътре — беше успял да нанесе фатални рани на другия, преди да го прогонят от Гнездото, а след това от града. От дълбоките разрези на гърдите му капеше гъста кръв, но раните не застрашаваха живота му. Вече бе започнал да се изцерява.

В равнината пред него пълчищата Фурии бяха тръгнали в гълтащ левгите марш. Хиляди Ловци К’елл се развръщаха в огромен полумесец, докато възвиваха на юг, където тъмни облаци кипяха на хоризонта.

Слънцето потъваше зад хълмовете на запад. На’Рук се бяха хранили този ден, но плячката се бе оказала по-смъртоносна, отколкото бяха очаквали.

Този Смъртен меч и думите му впечатлиха Гу’Рул, доколкото можеха да го впечатлят крехките човешки същества. Но пък нито тъй нареченият Геслер, нито другият с името Сторми не бяха съвсем човешки същества. Вече не. Аурата на присъствието им бе почти ослепителна за очите на Шай’гал. Древни пламъци ги бяха закалили. Тирлан, Телланн, може би дори дъхът и кръвта на Елейнт.

К’Чаин Че’Малле не се кланяха на богове, но станеше ли дума за Елейнт, тази мерзост се съживяваше. „Деца на Елейнт. Но ние изобщо не сме това. Само претендираме за тази чест. Но пък не го ли правят всички смъртни? Когато се вкопчват в своите богове, когато изсичат в камък жестоките правила на преклонение и покорство? Деца на Елейнт. Назоваваме градовете си на Първородните дракони, на онези, които някога са порили небесата на този свят.“

„Сякаш ги интересува.“

„Сякаш изобщо са забелязали.“

Този Смъртен меч говореше за отпор, за опълчване на съдбата, която ги очакваше. Имаше кураж и упорита воля. Похвална самонадеяност. „Отзовавам се на призива му. Давам му очите си, докато оставам в небесата. Не го предупреждавам, че това няма да продължи дълго, щом битката започне. На’Рук ще се погрижат за това.“

„И все пак. В памет на Гунт’ан Ацил ще се подчиня.“

Около червенобрадия, Щита-наковалня, се вихреха съмнения. Сърцето му бе необятно, вярно. Беше същество, изтъкано от сантименталност и състрадание въпреки зверската си външност, въпреки дивашкия си плам. Но такива същества бяха уязвими. Сърцата им кървяха твърде обилно и раните никога не зарастваха. Безумие беше да се прегърне болката и страданието на К’Чаин Че’Малле — дори Матрона нямаше да го понесе. Умът щеше да вие. Умът щеше да умре.

Но все едно. Той беше просто един смъртен, човешко същество при това. Щеше да поеме каквото може и след това да падне. Ятаганите щяха да посекат в миг на най-чиста милост…

„Спри вече! Майната им на шибаните ти хвъркати мисли. Убиец, аз съм Геслер. Твоят Смъртен меч. Утре сутринта, в заревото на битката, ти ще си моите очи. Няма да побегнеш. Не ми пука колко гадно ще стане там горе. Ако не си като гълъбче, минало през вятърна мелница, когато всички свършим, ще си ме провалил — и своите сродници също. Тъй че не си и помисляй…“

„Чувам думите ти, Смъртен меч. Ще имаш очите ми. Толкова по-жалко.“

„Значи се разбрахме. Е, какво да очаквам, когато видим пред себе си На’Рук?“

И Гу’Рул му заразказва. Човекът го прекъсваше непрестанно с умни и точни въпроси. И докато стъписването от силата му — която бавно се беше просмукала през защитите, за да заграби ума на Гу’Рул — бавно се свиваше до бучка на възмущение, оценката на Шай’гал за Смъртния меч се повишаваше. С неохота, с неверие, с негодувание. Убиецът нямаше да си позволи заблудата на надеждата. Но този човек беше воин в най-истинския смисъл.

„А кой е този най-истински смисъл? Ами, безумието на вярата, какво друго. И сега ти караш и нас да вярваме. С теб. В теб. И в твоята лудост, която тъй настойчиво искаш да споделим.“

„Горчив е вкусът ти, човеко. Горчив като твоя свят.“

— Долавям някаква воня — изръмжа Сторми. — Таи се под мислите, на дъното на най-дълбоки езера…

— Какви ги говориш, в името на Качулатия? И по-бързо, оня Убиец вече лети към врага… на лагер са, виждам ги вече — има огньове и един голям — много дим. Богове, главата ми ще се пръсне…

— Не слушаш — каза Сторми. — Тая воня… те знаят нещо. Гунт Мач… тя знае нещо и го крие от нас. Мисля, че…

Геслер изпъна ръка да го спре и Сторми видя как лицето на приятеля му пребледнява, видя ужас в очите му.

— Беру да пази… Сторми. Виждам опустошение… купища броня и оръжие. Сторми…

— Онези На’Рук — те…

— Ловците на кости — намерили са ги. Те… Богове, има купища кости! Мамка му, те ги ядат!!!

Геслер залитна в седлото си и Сторми посегна да го задържи.

— Гес! Просто ми кажи какво виждаш!

— Нали точно това правя! Богове на бездната!

Но изведнъж думите секнаха и Геслер само се взираше надолу през очите на Убиеца, докато той кръжеше над бойното поле. Над кратер, който можеше да погълне цял дворец, и голямо петно от нещо като въглени сред близани от пламъци дънери… Не дънери. Крайници. Опърлени На’Рук, които все още горяха. Магия ли ги беше поразила? Геслер не можеше да го повярва. Едно-единствено изригване на лабиринт, изпепелило хиляди? „И този кратер… сто проклетии може би… но ние нямахме сто проклетии.“

Чуваше виковете на Сторми, но гласът му звучеше някак невероятно далечен, твърде отдалечен, за да му обърне внимание. Окопи, повечето пълни с натрошена броня и оръжия. По-малки кратери, пълни с кости, осеяли билото. На’Рук се движеха между нападалите коне и тела. След тях се тътреха тежки фургони, натоварени с късове месо. Десетки На’Рук бяха впрегнати в тях.

„Това е било атака на хундрилите. Пометена. Поне някои от съюзниците са дошли навреме… навреме за какво? За да умрат. Богове, това е било най-жестокото бутване на Бога. Те не търсеха битка — не и с някакви проклети гущери поне. Не и тук, в негодните за нищо Пустинни земи.“

Гласът на Убиеца Шай’гал се намеси:

„Вашите събратя са нанесли щети на На’Рук. Тази жътва е била скъпо платена, Смъртен меч. Поне три Фурии са унищожени.“

„Това бяха приятелите ми. Тази битка не беше тяхна.“

„Били са храбри. Не са се предали.“

Геслер се намръщи. „Било ли е възможно да се предадат?“

„Не знам. Съмнявам се. Въпросът е несъществен. Срещу нас, утре, няма да има пощада.“

— Тук си прав — изръмжа Геслер.

— Геслер!

Той примигна и се обърна към Сторми. Избърса очи и изпъшка:

— Лошо. По-зле не може да бъде. На’Рук са тръгнали срещу тези К’Чаин Че’Малле. Натресли са се като юмрук в Ловците на кости. Сторми, било е касапница… и е останала само едната армия…

Гу’Рул отново заговори в ума му.

„Намерих диря, Смъртен меч. Следи от отстъпление. Ще я проследим ли? На’Рук усещат приближаването ни — нашите Ве’Гат са като подземен тътен. Подготвят се да тръгнат срещу нас — в небето няма светлина, има чужди ветрове — не мога…“

На юг блесна мълния и разцепи нощта. Геслер изпъшка от тътена, отекнал в черепа му. „Убиец? Къде си? Отговори ми… какво стана?“

Но не можеше да достигне до крилатия гущер. Не можеше да намери Гу’Рул никъде. „Мамка му!“

— Проклета буря ли се трупа напред, Геслер? Кръв ли е това на лицето ти? Какво става, в името на Гуглата!?

— Наистина ли си толкова любопитен? — изръмжа Геслер и се изплю. — На’Рук зарязаха всичко. Тръгват към нас. Ние сме сами.

— А Ловците на кости?

— Сами сме, казах.

Съгледвачите излязоха от непрогледния мрак. Тази нощ Резките бяха изчезнали и бяха отнесли със себе си звездите и нефритеното сияние. Дори подпухналата мъглявина на луната не смееше да се появи в небето. Боен водач Страл потрепери от внезапно лъхналия студ и зачака съгледвачите да се приближат.

Двамата воини Сенан бяха присвили рамене като уплашени от нещо, а може би бяха ранени. Щом спряха пред него, и двамата коленичиха. Бяха изтощени и задъхани.

„Виж ги. Виж този мрак. Светът ли свърши тази нощ?“

Нямаше да ги пришпорва, за да изтръгне от тях думи, които трудно щяха да излязат. Ужасът бе достатъчно явен в накъсания им дъх.

Сенаните Баргаст чакаха зад него. Някои спяха, но за повечето сънят не идваше. Глад. Жажда. Гладът от загубата, песента на тихия плач. Усещаше десетките очи, впити в него. Знаеше, че виждат само един смътен, замъглен силует. Виждаха истината за него, а нямаше къде да се скрие от тях.

Единият съгледвач най-сетне заговори:

— Боен водач. Две армии излизат на равнината.

— Малазанците?

— Не, Боен водач, тези са демони…

— Те са хиляди! — изсъска другият.

— Настъпват едни срещу други — в нощта — ние сме почти между тях! Боен водач, трябва да се оттеглим — трябва да бягаме оттук!

— Идете в лагера, и двамата. Отдъхнете. Оставете ме. Не казвайте нищо.

След като двамата се отдалечиха, той придърпа коженото наметало на раменете си. На свечеряване бяха видели Лунен къс, но с по-остри ръбове и гладки плоскости — воините му с по-остро зрение твърдяха, че бил изваян във формата на дракон. „Две демонски армии — какво по-добро място за сблъсък от Пустинните земи? Избийте се едни други. Вашата война не е наша. Ние трябва да намерим малазанците… Нали? Нашия стар, достоен враг.“

„Не предадоха ли съюза при Корал? Не се ли опитаха да измамят Каладън Бруд и да отнемат този град в името на прокълнатата си императрица? Ако не беше Аномандър Рейк, щяха да успеят. Тези Ловци на кости твърдят, че са ренегати, но Дужек Едноръкия не твърдеше ли същото? Не, това са обичайните коварни лъжи. Каквото и да търсят, каквото и да завладеят, ще го припишат на императрицата.“

„Онос Т’уулан, съществуваше ли друг враг? Кой друг си се надявал да намериш? Кой друг е толкова достоен като малазанците, тези завоеватели, тези унищожители на история? Казваше, че някога си им служил. Но ги напусна. Дойде да поведеш Белите лица. Познаваше този враг. Каза ни толкова неща за него, които ще ни трябват сега — бяхме глупави, че не го разбирахме.“

„Но вече го знам.“

Демоните бяха добре дошли за своята битка.

Да, баргастите щяха да се оттеглят от това. Той се обърна рязко.

В лагера на Сенан кипеше вихрушка от прах, сребриста като лунна светлина и на спирали, издигащи се от всички страни. Отекна писък.

Призрачни воини… блясък на кост, вълнисти остриета от кварц и кремък…

Страл зяпна, мъчеше се да проумее ставащото. Писъци. Ужасните оръжия свистяха в тъмното и посичаха тленна плът и кост. Зазвучаха бойните викове на баргастите, желязо закънтя в камък. Изгнили лица, очи като черни ями.

Една тъмна фигура се появи точно пред Страл. Очите на Бойния водач се разшириха, щом видя на светлината на огъня меча, стиснат в костеливите ръце на съществото. „Не. Не!“

— Ние отмъстихме за теб! Онос Т’уулан, отмъстихме за всички тях! Недей… не можеш…

Мечът изсъска и с кос удар преряза двата крака на Страл, от дясното бедро до под лявото коляно. Той падна. Изобщо не усещаше болка, само студ. Над него беше само тъмнина. „Направихме всичко, което можахме. Това е нашият срам. Нашата вина. Боен водач, моля те. Има деца, те са невинни.“

Замахът отгоре пръсна черепа му.

Сенан умираха. Бялото лице на Баргаст умираше. Ном Кала стоеше настрана от касапницата. Т’лан Имасс бяха неумолими и ако имаше сърце, тя щеше да се смрази пред този безмилостен ужас.

Убийците на жена му и децата му плащаха с кръв. Посичани с безжалостна ефикасност. Чуваше майки да умоляват за живота на децата си. Чуваше предсмъртните им писъци. Чуваше детския плач и внезапното му секване.

Беше престъпление, което можеше да отрови всяка душа. Почти усещаше как земята се разцепва и кърви под тях, сякаш духове се гърчеха, сякаш се олюляваха богове. Яростта, излъчвана от Онос Т’уулан, бе по-тъмна от небето, по-гъста от градоносен облак. Изригваше на вълните на собственото му осъзнаване — той разбираше, можеше да се види, все едно бе изтръгнат и запокитен извън собственото си тяло — виждаше и самата гледка на онова, което вършеше, го влудяваше.

„И всички нас. О, дайте ми прахта. Дайте ми утро, родено в забрава, родено във вечна блажена забрава.“

Бяха хиляди и десетки от тях бягаха в нощта, но толкова много вече бяха мъртви. „Ето какво бяхме някога. Ужасяващите армии на Т’лан Имасс. Избивахме Джагът. Давахме им това, което виждам сега тук. В името на всички духове, това ли е единственият ни глас?“ Ужасен стон се понесе по мръсната диря на сетните убийствени удари, стон, който сякаш се завихри и извиси нагоре, и идваше от Т’лан Имасс, от всеки оплискан с кръв воин, от капещите оръжия в ръцете им. Беше звук, който се вряза в Ном Кала, и тя залитна, молеше се на нощта да я погълне.

„Онос Т’уулан. Твоето отмъщение — ти го нанесе… над нас, над своите жалки следовници. Последвахме твоя пример. Направихме каквото направи ти. Счупихме веригите си. Развихрихме се — колко хилядолетия таихме в себе си този гняв? Развихрихме се за живот.“

„Сега се превърнахме в детеубийци. Върнахме се на света отново, след цялото това време, което прекарахме толкова… толкова освободени от престъпленията му. Онос Т’уулан, виждаш ли го? Разбираш ли го?“

„Родихме се отново в историята.“

„Ако това изпитва един Щит-наковалня, не го желая. Чувате ли ме? Не го искам!“ Познаваше Геслер и знаеше какво означава отказът му. През очите на онзи проклет ризан беше видял труповете. Изкланите останки от Ловците на кости и ледериите. Само преди два дни бяха крачили с тях — всички онези лица, които познаваше, всички онези войници, в които обичаше да се кълне — вече ги нямаше. Мъртви.

Всичко това бе погрешно. Двамата с Гес трябваше да са загинали с тях, да са загинали в бой рамо до рамо с тях. Братство и сестринство намираха най-истинския си смисъл в прибоя на смъртта, в падането един след друг, в мрака и в разтърсващото пробуждане след това пред Портата на Гуглата. „Да, ние сме семейство, когато се бием до последния човек, но истинското семейство е сред падналите. Иначе защо залитаме полуслепи след всяка битка? Иначе защо се вглеждаме в лицата на своите братя и сестри и се чувстваме така изоставени? Заминали са без нас, затова.“

„Всеки войник знае това. Всеки войник, който го отрича, е проклет от Гуглата лъжец.“

Утрото не бе далече. Последният ден идеше. „Но това не е семейството, което познавах. Не е онова, което исках. Имам само Геслер. Преживяхме заедно всичко това, вярно, тъй че поне можем да загинем заедно. Това поне е смислено. Преживяхме всичко това. Фалар — богове, колко млади бяхме! Проклети глупаци, да. Хукнахме, врекохме се в култа на Финир — заради онези слухове за оргиите се подведохме. Кой похотлив младок не би подскочил при тази мисъл?“

„Проклети оргии, о, да. Трябваше да се сетим обаче. Той е проклет бог на войната, нали? Оргии и още какви, само че оргии на клане, не на секс. Не мислехме с мозъците си, а с оная си работа, това направихме. Но пък на онази възраст не беше ли нормално да е точно така?“

„Само че така и не се измъкнахме, така и не поумняхме, нали? Набутахме се в клоака, а после двайсет години си казвахме един на друг, че миризмата изобщо не е толкова зле. Сладка като пролетен дъждец всъщност.“

К’Чаин Че’Малле щяха да умрат. Щяха да излеят кръвта си в него, душите им да се стълпят за прегръдката му, каквото и да означаваше това. Матроната, поискала всичко това, беше мъртва, но пък… „умирането не е ли първият и най-явен път към асцендентството, към божествеността?“

„Макар че да ядат предната част на мозъка, това просто е гадост. Ще ги накара да платят за това, след като вече е богиня или каквото е там.“

Е, щеше да задържи вратата залостена до последния момент — имаше да се разпорежда с армия в края на краищата. Орда от тежки — ама наистина много яки тежки. „Какво ли би могъл да направи Колтейн с тия легиони? Ако ги имаше, сега Корболо Дом нямаше да си върти пръста в задника на Ласийн. Всъщност…“

— Дъх на Гуглата, Сторми, изпускаш най-гадните неща.

— Ами махни се от главата ми!

— Казах „изпускаш“, тъпак. Не съм ти в главата. Слушай, престани да си го мислиш тоя боклук, че сме някакви гадни лешояди. Не знам дали тия същества имат нещо като боен дух, но ако имат, току-що им го направи на пух и прах.

— Това са си мои мисли!

— Тогава измисли някакъв начин да си ги държиш в твоя си мозък. Просто си представи дебелия си череп — има дупки, нали. През очите, носа, каквото е там. Тъй че си представи как си ги запушил. Вече си в безопасност. Вече можеш да си мислиш всичките тъпи неща, за които ти харесва да си мислиш.

— Затова ли нищо не излиза от теб?

— Не. Точно в момента съм твърде шашнат, за да мисля. Небето изсветлява — погледни онзи облак на юг. Не е облак. Това е дупка в небето. Раздран лабиринт. Само като го погледна и настръхвам като таралеж.

— Гес, тия легиони…

— Фурии.

— Не са подготвени за сражение, освен ако не смяташ просто да ги ударим от движение. Както правеха кюоните.

— Прав си. Кюоните имаха лошо обучени бойци, но ги имаха много. На кой му е притрябвала тактика?

— На нас.

— Добре. Дай да видим тогава можем ли да ги подредим в трион… — И изведнъж млъкна.

В същия момент нещо прониза Сторми и той изпъшка и се обърна назад.

Огромният обоз беше спрял. Търтеи — по-дребни същества, не много по-високи от човек — се бяха струпали по тях и разтоварваха правоъгълни железни плочи.

— Геслер — това щитове ли са?

— Аха, така мисля. Чудех се за какво са им на Ве’Гат тия широки педя и половина брадви. Явно наистина са тежка пехота…

— Не бих могъл да вдигна някой от тия щитове, камо ли да го окача на ръката си. На’Рук имат ли метателни оръжия?

— Отпуши си черепа и ще получиш отговора — каза Геслер. — Още едно нововъведение от Матроната. Трябва да е била голяма работа, мен ако питаш.

— Била е голяма тлъста гущерка.

— И е нарушила десет хиляди години непроменяне на нищо — а Че’Малле твърдят, че не са имали никаква религия.

Сторми изсумтя, понеже не разбра съвсем какво иска да каже, и се обърна да потърси дестраянта.

Калит седеше на гърба на Саг’Чурок на двайсет крачки от тях, но не гледаше организираното раздаване на огромните щитове по редиците на Ве’Гат. Беше присвила очи на юг. Сторми проследи погледа й.

— Гес, виждам ги. Цял куп легиони…

— Фурии.

— Пет оформят фронта. И… какво, три в дълбочина? Дъх на Гуглата, надвишават ни ужасно по численост. Мисля за три зъба на всеки легион, редовете не повече от трийсет в дълбочина. Можем да стигнем онази височина напред и да стегнем щитовете там.

— Значи ще прикриваш моите К’елл, Сторми. Покажи им зъбите си и ги захапи яко тия На’Рук. Колко дълго смяташ, че можеш да задържиш височината?

— Колко ще ти трябва?

— Искам повечето вражески Фурии да се ангажират с изтласкването ви оттам. Искам да ги захапеш толкова свирепо, че да не въртят глави и да мислят само за следващата си стъпка напред. Не искам да ми гледат наляво и надясно.

— А какво ще прави Ампелас Изкорененият през това време? — попита Сторми.

— Отпуши си черепа.

— Не, така ми е по-добре.

Калит се беше приближила до тях със Саг’Чурок.

— Има магия — защити, оръжия.

Сторми не разбираше нещо. Знаеше, че щеше да го разбере, ако събори стените, които бе вдигнал около мислите си, но не искаше да го направи. Ампелас Изкоренения — Геслер изобщо не го включваше в тактиката си. Защо не? „Все едно.“

— Геслер, когато свършим със задържането, какво искаш от нас?

— Единствен клин и настъпвате ходом. Разцепваш ги на две, Сторми. Едното крило ще е по-здраво от другото. То ще трябва да се блокира — ние унищожаваме по-слабото крило, после можем да заобиколим и да свалим другата половина.

— Гес, тия Ве’Гат никога не са се сражавали така. К’Чаин Че’Малле не са имали никаква тактика според това, което виждам в главата си.

— Точно затова им трябваме ние, хората — каза Калит. — Тя разбра. Вие двамата… — Калит поклати глава. — Че’Малле — те пият от вашата увереност. Заситени са. Чуват ви как обсъждате предстоящата битка и са изпълнени с удивление. И… вяра.

Сторми се намръщи. „Жено, ако можеше да надникнеш в мислите ми, щеше да побегнеш с писъци. Разбира се, говорим си как ще направим това, а после онова, и всичко е толкова идеално и логично. Знаем обаче, че всичко това са глупости. Знаем, че щом започне битката, всичко се превръща в кошницата за пикник на дъртата Гугла.“

„Ние с Гес сме просто лаици. Дужек беше адски добър в това, но Дасем Ълтър, о, той беше най-добрият. Можеше да застане пред десет хиляди войници и да ги преведе през всеки замах на меч в предстоящата битка. Към края на цялото това развръщане тук настъпвате там, пробив там, всички кимахме отегчено и бяхме готови да го започваме. Бяхме се разбрали и накрая Първият меч просто ни обхождаше всичките с очите си и само ни кимваше късо.“

„После денят свършваше и хаосът беше поле от цветя, а на свечеряване врагът беше мъртъв или бягаше.“

„Да, Геслер, чувам в теб ехото на неговия глас. Виждам как говориш с неговия равнодушен тон и виждам и онова лице от нагрято от слънцето желязо, за което всички знаем, че ще се превърне в лед, когато дойде моментът. Признавам ти го, приятелю, крадеш най-доброто от всички тях, и го правиш добре.“

Почеса се по брадата.

— На някой да му се намира буренце ейл? Не помня кога за последен път съм влизал в битка, без да се оригвам на вкиснало пиво. — Погледна за миг Калит и въздъхна. — Все едно. Давай, Гес, върви си скрий своите К’елл. Аз стоя тук.

— Ще се видим, като свърши, Щит-наковалня.

— Естествено, Смъртен меч.

Топлината под Калит се усилваше. Саг’Чурок беше изпълнен с миризми на ярост. Но тя седеше присвита и смразена, костите й бяха като пръчки, стегнати в крайезерен лед. Тези двама войници я изумяваха. Самоувереността им беше безумна. Лекотата, с която поеха командването, и насмешката, с която се назоваха с титлите си миг преди да се разделят, я стъписваха.

Народът й се беше срещал с търговци от Коланси. Беше виждала въоръжени кервански стражи, отегчени, докато търговците се пазаряха със старейшините на еланите. Деца се бяха доближавали до тях с блеснали очи, но не толкова, че да могат да ги пипнат, колкото и да им се искаше. Убийците бяха като магнит. Мълчанието и мрачните им очи подхранваха нещо в малките момчета и момичета и Калит беше долавяла детинския им копнеж, шепнещата романтика на хоризонтите, които тези воини бяха видели. Такива сцени я плашеха и тя се молеше на духовете странниците да си тръгнат, да отнесат със себе си опасните изкушения, които вдъхваха.

Когато преди малко се беше взряла в очите на Геслер, беше видяла там същото ужасно обещание. Светът бе твърде малък за него. Хоризонтът го оковаваше и дърпането на тази верига бе неумолимо. Все едно му беше какво оставя след себе си. За неговата порода винаги беше все едно.

„И все пак знаех. Гу’Рул видя вярно. Тези бяха, които търсех. Тези двама мъже са отговорът на визията на Гунт’ан Ацил. Бъдеще, оживяло с надежда.“

„Но на тях им е все едно. Ще ни поведат в тази битка и ако всички загинем, или ще избягат в последния момент, или ще паднат — за тях е все едно. Не са по-различни от Червената маска.“

Онези кервански стражи, които се бяха загнездили в паметта й, бяха мъртви и го знаеха. Това знание е любовницата, споделена от всеки войник, курва с чудовищни мащаби. Курва, на която се плаща с кръв, а сводниците й бяха крале, пълководци и фанатични жреци. „И всичко е извратено. Тук курвата прави изнасилването.“

„Хиляда години да я гониш, не можеш я догони.“

Веднъж двама млади храбреци бяха изчезнали след тръгването на един керван. Стареите и родителите им се събраха да обсъдят дали да пратят хора да ги върнат, или не. Накрая стареите си отидоха. Майките плачеха, а мъжете им ги гледаха и мълчаха.

„Сложиха си окови и го нарекоха свобода. Курвата ги открадна.“

Искаше Геслер и Сторми да умрат. Искаше го с цялото си сърце. Никаква причина нямаше за това. Нищо лошо не бяха направили. Всъщност те се канеха да свършат точно това, което трябваше. И нямаше да избягат от съдбата си. „Те не са виновни за моята омраза и страх.“

„Но аз искам свят без войници. Искам да ги видя как всички ще се избият едни други. Искам крале и пълководци да останат сами — нито една душа да не попадне в ноктестите им ръце. Нито едно оръжие, на което да се опре волята им, нито един меч да запее заканите им. Искам да видя как се превръщат в хилавите окаяни същества, каквито всъщност са.“

„Какво мога да направя за това? Как да направя такъв свят?“

„Духовете да благословят предците ми, колко жалко, че не знам.“

Беше изгубила своята Махиб, глинения си съсъд, очакващ душата й. За нея смъртта бе кошмар и тя знаеше, че той идва. Нямаше основание да мечтае за каквото и да било бъдеще. В това отношение не беше ли и тя като онези кервански стражи? Не беше ли същата като Геслер и Сторми? Какво виждаха те в нейните очи?

„Аз съм дестраянт. И въпреки това бленувам измяна.“ Щом погледнеше Ве’Гат, ехото на болката от раждането се връщаше в нея, ужасът на Утробата. Не заслужаваха това, което предстоеше, и въпреки това копнееха за него. Ако можеше да ги отклони от този ден за смърт, щеше да го направи. Вместо това щеше да ги поведе срещу собствената си раса. Свещена война срещу войниците на света и техните господари.

Да останат само пастири, орачи и рибари. Художници, тепавичари и грънчари. Разказвачи, поети и музиканти. „Светът — за тях и само за тях. Свят на мир.“

Фуриите на На’Рук сякаш гълтаха пресечения терен. Изтокът бе ярък с раждането на слънцето, но небето над вражеските легиони бе като огромно петно, като оток, като паст, от която виеше вятър.

Сторми извади меча си. Виждаше как първите вражески редове приготвят прътове — оръжия на магия: образи или чужди спомени проблясваха в сцени на опустошителна магия в ума му. „Пригответе щитовете и се молете железните дръжки да удържат.“

Погледна през рамо към Ампелас Изкоренения. Було от бял дим загръщаше небесната цитадела. Облаци ли бяха това? Намръщен, Сторми отново насочи вниманието си към своите Ве’Гат. Бяха строени по билото като изрисувани от собствения му ум — знаеха мислите му, след като вече бе съборил духовните си стени. Знаеха какво иска, какво му е нужно. „И изобщо няма да се прекършат. Няма да побегнат — освен ако не ме обземе паника, а Гуглата знае, при всичките говна, през които съм преминал, това все още не е ставало. Няма да стане и днес.“

— Тъй че стоим, гущери. Стоим.

Вдигнаха се глави и вълна сякаш мина през редиците. Сторми рязко се обърна.

От зейналата дупка в утринното небе се появяваха смътни силуети. Огромни и черни, изплуваха бавно от кипналия въртоп на лабиринта.

Небесни крепости. Не толкова големи като тази зад него, може би две трети от размерите й и нито една изваяна като нея, просто грубо изсечени плоскости черен камък. И все пак…

Три… пет… осем…

— Беру да пази!

Ампелас Изкорененият лумна като звезда.

Заслепяващ залп магия раздра небето. Огромни късове изкъртен горящ камък изригнаха от най-близките три небесни цитадели на На’Рук и като оставяха по дирите си валма дим, полетяха към земята и я заблъскаха с грохот сред най-задните редици на На’Рук.

Геслер се надигна на „стремената“ — Ампелас Изкорененият се беше приближил и бе надвиснал почти над главата му.

— Дъх на Гуглата! Ловци К’елл — бягай от сянката! Измъквай се от нея! На изток и на запад — бягай!

Препусна напред към своите Ве’Гат. „Сторми! Майната й на отбраната — атакувай ги! Чуваш ли? Атакувай и стягай!“

Беше слушал разкази за Обсадата на Пейл. Дъждът от отломки на Лунния къс в града беше прекършил волята на защитниците. А този убийствен дъжд тук можеше да попилее цялата му армия.

От раната в небето излязоха още небесни крепости на На’Рук.

Изпращяха мълнии, извиха се в свирепи дъги от половин дузина небесни крепости и се сляха върху Ампелас Изкоренения.

Взривовете изтътнаха. И започна убийственият дъжд.

Огромните фургони и щъкащите около тях търтеи изчезнаха под лавина, която надигна във въздуха най-близките Ловци К’елл. Те се замятаха, опашките им заплющяха по земята. Прах се понесе като приливна вълна, грамадни късове камък падаха с грохот от разбитата небесна крепост.

Ампелас залитна назад.

Назъбената линия на Ве’Гат се надигна, люшна се напред и изведнъж грамадните воини вече се изсипваха надолу по склона, право към фронтовите линии на На’Рук.

От увитите с тел прътове засвистя магия, връхлиташе с грохот върху желязната стена от щитове. Ве’Гат се олюляха, но нито един не падна.

Нямаше време за втори залп.

Назъбеният „трион“ на Ве’Гат се вряза в На’Рук. Силата на атаката покоси две, три редици на Късоопашатите. Оръжията засякоха — Ве’Гат прегазваха нападалите врагове и навлизаха все по-дълбоко в редиците им.

Сторми беше в самото ядро на атаката. Два пъти бе замахнал с меча си и и двата пъти острието се беше врязало дълбоко в броня — но жертвите му бездруго загиваха, защото бяха в обхвата на звяра, който бе яхнал. Не можеше да се доближи до нищо, което си струваше да бъде посечено, и той изрева от отчаяние.

Воините На’Рук отстъпваха по сила. Не носеха щитове. Ве’Гат просто газеха през тях.

От небето изригна мълния, разора кървава горяща бразда през най-задните редици на Ве’Гат и изби стотици за миг.

Сторми изръмжа от удара на тази внезапна и ужасна едновременна смърт. „Наруши строя! Врежи се във врага!“

Нов взрив магия покоси още стотици.

„Врежи се!“

Ампелас гореше от десетина зейнали пукнатини. Огромни парчета се бяха откъснали и бяха оголили вътрешностите, от които се стелеше черен дим. Небесната цитадела потръпваше от несекващия низ атаки. Беше спряла настъплението си и вече я изтласкваха назад. Все още обаче бълваше своята ярост и Геслер видя как една от крепостите на На’Рук се наклони на една страна, изхвърли пламъци и дим и спря да изстрелва мълнии.

Но проклетите крепости бяха твърде много. Три се бяха отдалечили на изток и сега завиваха зад Ампелас Изкоренения — дебелите защитени плочи там бяха паднали и мълниите щяха да ударят мека цел.

„И това ще я убие. Като нож в гърба.“

„А щом тя свърши, другите крепости ще връхлетят върху нас. Ако могат.“

„Защото аз няма да им го позволя.“

— Ловци К’елл! Флангова атака от двете страни. Врежете се зад ръкопашния бой — изкормете сражаващите се легиони! Не се мотайте, проклети да сте! В атака!

Трите небесни крепости на На’Рук изхвърлиха дъги от мълнии. Калит зяпна нагоре с ужас, щом долната половина на Ампелас сякаш се изду, обгърната в червено сияние. Грохотът на взрива събори Саг’Чурок и Гунт Мач. Калит се претърколи настрани от мятащите се Че’Малле, камъни раздраха рамото и лицето й. Превъртя се по гръб. Небето гореше и валяха огнени камъни.

Изпищя и закри очите си с ръце.

Долната третина на Ампелас просто изчезна и сега крепостта изсипваше вътрешностите си; всичко гореше и отломките летяха надолу към земята. Ударът изтласкваше цитаделата, завърташе я и оголваше разбитата паст на основата й.

Но Ампелас успя някак да отвърне на огъня — две ярки мълнии излетяха някъде назад.

Сторми не можеше да види срещу какво са насочени — цитаделата на Че’Малле му пречеше, — но гърмът от ударите разтърси земята — а след това той видя как една от крепостите на На’Рук се надигна иззад Ампелас, все едно се закатери по стълбове дим.

Очите му се разшириха, когато огромното нещо набра скорост и излетя още по-нависоко. С вихрещия се по и подир нея дим, пострадала невъзстановимо, крепостта профуча нагоре в небето… и продължи да се издига.

Другите две лумнаха в поредния залп на чародейство.

Светлина погълна Ампелас Изкоренения…

Ловците К’елл се врязаха в огъващите се пред Ве’Гат редици на Фуриите На’Рук. Огромните им мечове сечаха кървави просеки в гъстата гмеж. На’Рук не можеше да се мерят с бързината и обхвата им и сякаш се топяха пред атаката.

В ума си Геслер крещеше отново и отново с отчаян вопъл: „Влизай — влизай — влизай — няма да стрелят, ако сте сред На’Рук!“

Две небесни крепости, надвиснали точно над полесражението, запратиха надолу огнени копия. Тела на На’Рук, Ве’Гат и К’елл се разлетяха из въздуха обгорени сред късове натрошено нажежено желязо.

„Гадове мръсни.“

Беше изгубено. Всичко. Осъзна го в този миг.

Крепостите щяха да изпепелят цялата равнина, ако трябваше…

От запад се приближаваха две небесни крепости.

Геслер ги изгледа с безпомощен гняв.

И тогава и двете изригнаха.

Моята плът е камък. Кръвта ми кипи гореща като разтопено желязо. Имам хиляда очи. Хиляда меча. И един ум.

Чух вика на смъртта. Моя близка ли беше тя? Каза го, когато за първи път ме докосна. Бяхме на земята. Далече един от друг и все пак близки.

Чух как тя умря.

И дойдох да я оплача, дойдох да намеря тялото й, безмълвната й гробница.

Но тя все още умира. Не разбирам. Все още умира — и има странници. Жестоки странници. Познавах ги някога. Познавам ги сега. Знам също, че те няма да отстъпят.

Кой съм аз?

Какво съм аз?

Но аз зная отговорите на тези въпроси. Най-сетне вярвам, че ги знам.

Странници, вие носите болка. Носите страдание. Носите на толкова много сънища прахта на смъртта.

Но, странници, аз съм Икариум.

И нося много по-лошо.

Очите на Калит се отвориха рязко. Беше в прегръдката на Гунт Мач, притисната като малко дете. Вдясно от Първата щерка беше Саг’Чурок, отляво Бре’ниган. И тримата тичаха на силни отскоци през долината.

Битката кипеше малко зад Стража Дж’ан. Ловците К’елл се бяха врязали до първите редици на Ве’Гат, но врагът бе започнал да ги обкръжава.

От крепостите точно над бойното поле изригваха мълнии и раздираха бразди от разруха през гъстата гмеж.

Барабанен грохот разтърси въздуха вдясно от нея и тя се изви и се загледа натам. Две крепости на На’Рук се разпадаха; огънят в ядрата им бе така нажежен, че тя видя как камъкът се топи като восък и капе от железните кости. Тази от север пропадаше на изток все едно, че потъваше във вода. Двете се разтърсваха от непрекъснати взривове.

А зад тях, щръкнала през гъстите стълбове черен дим, се издигаше друга небесна крепост.

„Какво? Кой? Саг’Чурок…“

„Калси Изкоренената, дестраянт. Но в нея няма Матрона. Онзи, който я командва… от дълго време не е крачил сред К’Чаин Че’Малле и На’Рук.“

Около Калси се завихри магия — зелена, синя и бяла — Калит никога не беше виждала такава, — а после изведнъж запулсира в кипяща вълна и се устреми към двете умиращи крепости. Калит зяпна, като видя леда, изригнал от цепнатините в раздрания черен камък. Щом вълната порази крепостите, тази от юг просто се разцепи на две и долната част запропада надолу като планина, а горната се надигна и се завъртя сред врящи потоци от дим, отломки и късове лед. Горната третина на другата се разпадна на бял облак миг преди тя да се срути в равнината.

Грохотът от двата сблъсъка разтърси земята. Хълмовете на запад се свлякоха. Останките от крепостите се разпаднаха на огромни облаци от прах и камък.

В същия момент вълната мина точно над Калит и К’Чаин Че’Малле. Въздухът стана толкова студен, че вледени дробовете й. Примряла от болката в гърдите, Калит не видя как вълната удари трите небесни крепости над бойното поле, но взривовете я оглушиха и я заля мрак.

Появата на втора цитадела на Че’Малле изпълни небето с буря от ярост. Геслер не можеше да види нищо освен кипнали облаци и убийствен блясък — дори туловищата на крепостите бяха изчезнали. Сякаш гореше самото небе и изсипваше нажежени до бяло камъни, които съскаха надолу през убийствено студения въздух. Сред пепелта и отломките се завихри сняг.

От портата на лабиринта извираха още и още крепости на На’Рук, за да се притекат на помощ на рухващите под атаката, но вълните магия ги помитаха и Изкоренената цитадела напираше все по-близо, сякаш искаше да се вреже в самото гърло на лабиринта. От небето се изливаше смърт.

Геслер виждаше как задните Фурии на На’Рук се включват в битката. Бяха понесли огромни загуби от сипещите се отломки, но дори само броят им започваше да си казва думата. Ве’Гат на Сторми бяха спрели настъплението си, но Геслер вече виждаше приятеля си, виждаше пламналото му от възбуда лице, червено като косата, и блесналите му от лудост очи.

— Сторми! Сторми! Андрожан Редар, безмозъчен кучи сине!

Приятелят му се извърна към него. И се ухили.

„Богове на бездната, Сторми!“

— Обкръжени сме!

— И ги кълцаме на парчета!

— Трябва да пробием — небето ни убива!

— Изтегли своите К’елл! Прегрупирай и атака!

— Накъде да ги изтегля?

— Зад Калси!

„Калси ли? Нещо съм пропуснал.“

— А ти?

— Клинове гръб в гръб — забиваме към шибаните флангове! Изчакваш ги да влязат в капана и атакуваш! Ние обръщаме и стягаме менгемето!

„Сторми, ти си проклет от Гуглата гений!“

— Ясно!

Болката беше смазваща. От безбройните му рани бликаше кръв. Ударите се сипеха като градушка. Сляп, оглушал, той им отвръщаше, без дори да знае дали магията му намира врага. Чувстваше, че се откъсва, всеки миг щеше да бъде изтръгнат от своята плът от нацепен камък и костите изтерзано желязо.

„Ще се превърна отново в призрак. Изгубен. Къде са децата ми? Изоставихте ме — те са толкова много, приближават като вълци — мои деца — помогнете ми…“

„Трябва да затвориш портала.“

„Брет?“

„Да. Пернатата вещица. Блудния ме удави. Взех окото му, той взе живота ми. Никога не се пазари с богове. Окото му — давам ти го, Крадецо на живот. Порталът — виждаш ли го? Приближаваш се… Крадецо на живот, не спирай…“

Заговори нов глас.

„Убили са дракон за тази сила, Икариум.“

„Таксилиан?“

„Кръв е прогорила тази дупка — ако се провалиш, небето ще се изпълни с вражеските машини — и в този ден На’Рук ще тържествуват. Виждаш ли К’Чаин Че’Малле, Икариум? Могат да спечелят това — ако спреш Цитаделите Гат’ран, ако ги спреш да нахлуват в това селение. Запечатай портала!“

Вече го виждаше. Държеше в ръката си окото на Древен бог. Хлъзгаво, меко, зацапано с кръв.

Раната между селенията бе огромна — дори Калси Изкоренената не би могла…

„Трябва да вдигнеш стена…“

„Затвор!“

Пернатата вещица изсъска:

„Корен и Синьо желязо, Крадецо на живот! Ледено убежище не стига! Трябва да пробудиш лабиринтите вътре в себе си! Корен към скала и пръст. Синьо желязо да задържи живот в машините ти. Овладей пролома!“

„Не мога да устоя. Умирам.“

„Има деца на света, Икариум.“

„Асейн? Не разбираш. Не сме достатъчно…“

„Има деца на света, Икариум. Лабиринтите, които ти направи от собствената си кръв…“

Пернатата вещица изръмжа:

„Нашата кръв!“

„И нашата, да. Лабиринтите, Икариум — нима си въобразяваш, че те принадлежат на теб и на никой друг? Твърде късно е за това. Този ден е денят на огъня, Икариум. Децата чакат. Децата чуват.“

В ума си, макар да се разпадаше отвсякъде, той успя да чуе нов глас: сладък глас, който не беше чувал никога досега.

Сънувам, че сме трима.

Рут който не е Рут и Хелд

която е неудържима —

момичето знае че мълчанието

е игра

момчето познава целувката

на Ерес’ал

майката на кръжащите звезди

която сее времето

чрез мен те чуват твоята потребност

аз съм гласът на неродените

в кристала виждам огън и виждам също дим

и виждам гущери Отците виждам

в кристала виждам и момчето и момичето.

Изцери раната, Боже,

децата ти са близо…

Раутос прошепна — последните думи, които Икариум щеше да запомни:

„Икариум, в името на благословената съпруга — повярвай.“

Вяра. Той се вкопчи в тази дума.

Ръката му се сви около окото и той чу писъка на един Древен бог, докато превръщаше окото в това, което му трябваше. В корен.

Семе.

Финнест.

Калси Изкоренената се гмурна в зейналата паст и изведнъж спря и я раздра буря от мълнии. Самото небе сякаш потрепери, а след това земята започна да се тресе и пред широко отворените очи на Калит камък изригна от равнината точно под Калси. Скалата се надигна като възлести ръце, все едно някакво огромно дърво запокити корените си във въздуха.

И тези корени се издигнаха още по-нависоко, докоснаха основата на Калси Изкоренената и след това се разпростряха бясно навън. Каменни корени се заизвиваха, струпваха се по ръбовете на портала и пламъците там лумваха за сетен път и изчезваха. Пустинните земи посивяха като пепел във всички посоки, сякаш последните им капки жизнена кръв бяха изсмукани в това яростно израстване.

Четирите оцелели небесни крепости на На’Рук отсам портала развихриха яростна атака по Калси. Камъкът се взривяваше. Огромни цепнатини запълзяха по него, плюейки разтопена скала — целият град изглеждаше готов всеки момент да се пръсне.

„Странникът се проваля — но какво величие! Да видя това! Да бъда свидетелка на такъв кураж!“

Каменното дърво — стига изобщо да беше това — не спираше безумния си растеж и тя видя как в раните на хълбоците на града се загърнаха корени. Там, където мълниите поразяваха гърчещия се камък, звукът от ударите изтътваше по-дълбоко от всеки гръм, но навсякъде, където зейваха рани, камъкът се втурваше, за да заздрави увреденото.

Изведнъж атаките секнаха. Внезапна вълна от зной обля Калит и тя извика от болка.

Четирите небесни крепости на На’Рук лумнаха в пламъци и полетяха надалече от портала. Огньовете се усилиха, изригнаха нажежени до бяло в недрата им и цитаделите в миг се изпариха. Земята под тях почерня от изгарящия зной.

Гунт Мач проговори в ума й:

„Дестраянт. Виж през моите очи. Виждаш ли?“

— Да — прошепна тя.

На един раздран и почернял хълм на северозапад стояха две фигури. От тях се изливаше магия на страховити вълни.

Момче.

Момиче.

Беше му все едно. Светът можеше всеки момент да бъде погълнат от самата Бездна, но Сторми най-сетне бе в разгара на най-суровата истина за войната и нищо друго — нищо — нямаше значение. Той се смееше като луд и сечеше и кълцаше На’Рук, докато те напираха, докато гущерите с мъртвите очи се мъчеха да затиснат Ве’Гат, да ги надвият само с огромния си брой, да съборят тази яростна стена на непокорство.

Атаката на Геслер беше пронизала кучите синове като копие глиган и ги беше натикала между озверелите К’елл и стегналите щитове Ве’Гат. Всички се сражаваха със смайваща ярост и умираха в смразяващо безмълвие.

Гущерът му беше ранен. Гущерът му сигурно умираше — кой можеше да разбере? Всичките тези гущери се биеха до последния си дъх. Но движенията му се бяха забавили, ударите му отслабваха. Целият беше в кръв и Сторми усещаше, че дишането му е бързо и накъсано.

Озъбена къса муцуна изникна пред лицето му.

Той изруга, дръпна се рязко назад, за да избегне щракащите дълги като ками зъби, опита се да замахне с късата брадва — но проклетият На’Рук допълзя още по-близо, катереше се по рамото на Ве’Гат. Гущерът му се олюля…

Сторми замахна с брадвата, но замахът бе твърде къс и макар острието да посече главата на гущера отстрани, раната не бе достатъчна, за да го разколебае. Челюстите се разтвориха още по-широко. Главата се стрелна напред…

Нещо ръмжащо се стовари върху На’Рук, кълбо от пъстра, нашарена с белези козина и стегнати мускули, свирепите кучешки зъби се впиха дълбоко във врата на гущера.

Зяпнал в неверие, Сторми изтръгна краката си от стремената и се дръпна още по-назад…

Шибано куче!

„Бент?“

„Ти ли си?“

О, но разбира се, че беше той!

От устата на На’Рук блъвна зеленикава кръв. Очите му помръкнаха и миг по-късно кучето и гущерът се смъкнаха от гърба на Ве’Гат.

В този момент Сторми видя избухващите небесни крепости.

И бурята свърши, гръмовете заглъхнаха, светът се изпълни с кънтеж на желязо, с пращене на плът и на кост. Песента на десет хиляди битки, толкова по-зловеща и свръхреална с това, че нямаше един писък, един вик на агония или стон за милост.

На’Рук падаха.

Битката спря. Започна клане.

Никоя песен не живее на една-единствена нота.

Но за един войник, стоял пред лицето на смъртта цяла вечност от мига на разсъмването, тази грозна музика бе най-сладката от всички.

„Клане! За моите храбри Ве’Гат! Клане! За Геслер и неговите К’елл! Клане, за Ловците на кости — приятели мои — КЛАНЕ!“

Сякаш някаква опорна точка изведнъж и невъзвратимо бе унищожена и Ампелас Изкоренения бавно се превъртя с долницата нагоре. Вече гореше целият, ръсеше пелени от горящо масло, което плющеше ярко надолу по отломки, трупове и ранени търтеи.

Геслер разбра, че вече е мъртво — безжизнена коруба, която бавно се търкаля в небето.

Две небесни крепости все още кипяха в предсмъртни гърчове зад него, клатушкаха се като пияни и всеки момент щяха да се сблъскат. Високи ветрове раздираха стълба пушек от трета, но от самата нея нямаше и помен. Останалите бяха пепел, понесена от черния вятър.

Пред тях се издигаше планина от закривена скала, обгърнала развалините на доскорошната Калси Изкоренената и задържала я високо горе като скъпоценен камък или като гигантско натрошено око. Нещо в камъка му изглеждаше познато, но засега не можеше да го определи. Гледката стигаше зашеметяващо високо, пронизала прахта и пушека.

Сторми и около хиляда Ве’Гат бяха изчезнали отвъд хълмовете на югоизток да преследват последните бягащи На’Рук.

Изтощен и неописуемо изтръпнал, Геслер се отпусна в странното седло. Някакво проклето псе джафкаше в краката на гущера му.

Видя Калит, Саг’Чурок, Гунт Мач и Стража Дж’ан — а зад тях с небрежни стъпки се приближаваха две деца.

Гръб. Синн.

Геслер се наведе, намръщи се на джафкащото куче и изхриптя:

— Богове на бездната, Роуч! Връщаш ми услугата? — Вдиша почти като изхлипване. — Слушай, плъх, щото ще го кажа само веднъж — гарантирам. Но точно сега твоят глас е най-хубавият звук, който съм чувал в живота си.

Жалкото пале му изръмжа.

Така и не се беше научило да се смее.

Геслер се смъкна от Ве’Гат и се олюля на схванатите си крака. Калит беше коленичила и гледаше приближаващите се Синн и Гръб.

— Ставай, дестраянт — рече той и се усети, че се е подпрял на бедрото на Ве’Гат. — Тия двамата са толкова надути от гордост, че се чудя как са ги пръкнали смъртни жени.

Тя се извърна към него и той видя калните вадички сълзи по страните й.

— Тя имаше… вяра. В нас, хората. — Поклати глава. — Аз нямах.

Двете деца спряха до тях.

Геслер се намръщи.

— Престани да гледаш толкова самодоволно, Синн. И двамата страшно сте я загазили.

— Бент и Роуч ни намериха — рече Гръб и почеса чорлавата си коса. И двамата сякаш не бяха виждали баня от месеци. — В безопасност сме, сержант Геслер.

— Радвам се за вас — изръмжа той. — Но вие им трябвахте — и двамата. Ловците на кости бяха на пътя на На’Рук — какво си мислите, че стана с тях?

Очите на Гръб се разшириха.

Синн пристъпи до Ве’Гат и сложи ръка на хълбока му.

— Искам един такъв за мен.

— Не ме ли чу, Синн? Брат ти…

— Вероятно е мъртъв. Бяхме в лабиринти — новите лабиринти. Бяхме на пътя, можахме да вкусим кръвта — толкова прясна, толкова силна. — Вдигна тъжните си очи към Геслер. — Азатът запуши раната.

— Азатът?

Тя сви рамене и се извърна към дървото-скала, обхванало в прегръдката си Калси Изкоренената. После се озъби в подобие на усмивка.

— Кой е там, Синн?

— Няма го.

— Мъртъв камък не може да запечата портал — не задълго поне. Дори на един Азат му трябва жизнена сила, жива душа…

Момичето го погледна остро.

— Вярно е.

— Тогава какво го запушва — щом него го няма…

— Око.

— Какво?

Калит заговори на търговската реч:

— Смъртен меч, Първата щерка вече е Матроната на Гнездото Мач. Бре’ниган застава като неин Страж Дж’ан. Саг’Чурок е носителят на семето. Сега тя ще говори на теб.

Той се обърна към К’Чаин Че’Малле.

„Смъртен меч. Щит-наковалня се връща. Ще го изчакаме ли?“

„Не си прави труда, Матрона. Не е достатъчно умен, за да схване нещо.“

„Мога, дори отдалече, да пробия защитата, която е вдигнал.“

„Ами пробий я. Той заслужава малко главоболие.“

„Смъртен меч. Щит-наковалня. Дестраянт. Вие тримата устоявате, вие тримата сте тленните истини на вярата на моята майка. Нови убеждения се раждат. Какво е една вечност, прекарана в сън? Какво е това утро на нашето първо пробуждане? Почитаме кръвта на събратята ни, загинали в този ден. Почитаме също падналите На’Рук и се молим един ден да познаят дара на прошката.“

„Не може да не си видяла сама, Матрона — отвърна Геслер, — че тези На’Рук са родени увредени, без никаква надежда за независима мисъл. Небесните им крепости бяха стари. Могат да ги поправят, но не могат да направят нищо ново. Те са движещи се мъртъвци, Матрона. Може да се види в очите им.“

— Мислех, че виждам същото в твоите очи, Смъртен меч — каза Калит.

Той изсумтя, после въздъхна. „Твърде уморен съм за спорове. А и траур ме чака.“

— Може и да си била права, дестраянт. Но ние сменяме такива неща, както змия сменя кожата си. Държим на тях, докато се налага, за да устоим, нищо повече.

— Тогава навярно можем да се надяваме за На’Рук.

— Надявайте се колкото си искате. Синн — те могат ли да прогорят нов портал?

— Не задълго — отвърна тя и се наведе да вземе Роуч. Гушна мръсната гадинка и я почеса зад ушите.

Грозният плъх изплези розовото си езиче и задиша задъхано. Очите му блестяха демонски, изпълнени с безумна злост.

Геслер потръпна.

Матроната заговори:

„Ние сме без Гнездо. Но нуждата ни трябва да почака. Рани трябва да се изцерят, плът трябва да се пожъне. Смъртен меч, сега ние ви се вричаме. Ние служим. Сред приятелите ви ще има оцелели. Ние ще ги намерим.“

Геслер поклати глава.

„Ние водихме армията ви, Матрона. Имахме своята битка, но тя вече свърши. Не ни дължите нищо. А каквото и да е вярвала майка ти, тя така и не ни попита, нали? Двамата със Сторми не сме жреци. Войници сме и нищо повече. Тези титли, които ни даде — е, и тази кожа свличаме.“

Гласът на Сторми прогърмя в ума му:

„Същото важи и за мен, Матрона. Можем сами да намерим приятелите си — вие трябва да си строите град или да идете в някой друг Вкоренен, ако успеете да намерите. Освен това си имаме Гръб и Синн, и Бент тука — богове, той почти маха тоя свой чукан — опашка де, не съм го виждал това досега. От цялата тая кръв по муцуната му ще да е.“

Калит се засмя, макар че по лицето й се стичаха сълзи.

— Вие двамата — не мога да смъкна титлите ви. Жигосани са в душите ви — нима просто ще ме оставите тук?

— Добре си дошла с нас — отвърна Геслер.

— Накъде?

— На изток, мисля.

Тя трепна.

— Ти си оттам, нали, Калит?

— Да — прошепна тя. — Елан. Но еланите вече ги няма. Аз съм последната. Смъртен меч, не трябва да избирате тази посока. Ще умрете — всички. — Посочи Гръб и Синн. — Дори те.

Матроната каза:

„Тогава ние виждаме пътя пред нас. Ние ще ви браним. Всички. Ве’Гат. К’елл. Дж’ан. Гу’Рул, който още е жив и все още служи. Ние ще сме вашите бранители. Това е новият път, който нашата майка предрече. Пътят на нашето прерождение.“

„Хора, приемете ни. К’Чаин Че’Малле се завърнаха на света.“

Сулкит чу думите й и нещо вътре в нея се съживи. Беше Страж Дж’ан, докато господарят й се нуждаеше от това, но господаря й вече го нямаше и тя вече бе Матрона по право.

Не бе дошло още времето да се покаже на света. Стари семена покълваха в нея: първородните щяха да са слаби, но това не можеше да се избегне. С времето силата щеше да се възвърне.

Господаря й го нямаше. Тронът беше празен, освен едно самотно око, вгнездено в облегалката. Беше сама вътре в Калси.

Живот се просмукваше в камъка на Вкоренената. Странен, чужд живот. Плътта и костта му беше скала. Умът и душата му бяха бремето на вярата. „Но пък какво друго е всеки от нас?“ Щеше да мисли по този въпрос.

Нямаше го. Тя бе сама. Но всичко беше наред.

„Изгубих го. Отново. Бяхме толкова близо, но вече… няма го.“

След тези думи на Маппо спряха, сякаш вече нямаше смисъл да вървят наникъде.

Близначките не се откъсваха от немрящия вълк и Фейнт се боеше, че смъртта по някакъв начин ги е пристрастила към древното си обещание. Говореха за Ток. Завираха пръстчета в окапалата козина на Баалджаг. Момчето спеше в прегръдката на Грънтъл — кой можеше да предскаже тази връзка? Все едно, този грамаден мъж имаше нещо, което я караше да си мисли, че би трябвало да е бил баща сто пъти досега — за жалост на света, след като той изобщо не беше от този тип.

Не, Грънтъл оставяше зад себе си разбити сърца. Не че това беше рядкост, разбира се, но при този човек загубата беше за всички.

„О, мисля, че просто копнея за сянката му. Аз и половината момичета тук. О, стига! Много си тъпа, Фейнт.“

Сеток, която бе говорила с Картографа, дойде и каза:

— Бурята на юг не се приближава — това поне го знаем.

Фейнт се почеса по врата.

— Може да е свършила с дъжда.

— Нямаше дъжд.

Фейнт я изгледа.

— Видях, че се спогледахте с Грънтъл преди малко. Казахте си нещо с очи, докато говорехте за онази буря. Тъй че казвай.

— Беше битка, не буря. Магия и още по-страшни неща. Но вече свърши.

— Кои се биха, Сеток?

Момичето поклати глава.

— Далече е. Не се налага да ходим там.

— В момента май не отиваме никъде.

— Ще идем. Да го оставим на мира засега. — Гледаше към Маппо, който вече от доста време стоеше малко встрани от тях, неподвижен като статуя.

Емби беше вървял до теглената от коня носилка, на която лежеше брат му — Юла все още бе на ръба на смъртта. Цярът на Прешъс Тимбъл се бе оказал слаб. Пустинните земи не захранвали магията й, така беше казала. Юла все още можеше да умре. Емби коленичи и заслони с ръка лицето на брат си от слънцето. Изведнъж заприлича на дете.

Сеток отиде при коня.

Фейнт въздъхна, огледа се и каза:

— Имаме спътник. — Каза го достатъчно високо, за да привлече вниманието на всички. Всички освен Маппо реагираха, извърнаха се или се изправиха, за да проследят погледа й.

— Познавам го! — извика Сеток. — Това е Торент!

„Още изгубени души в тази жалка група. Добре дошъл.“

Самотен мъждукащ огън издаваше лагера. Вятърът не донасяше никакъв звук от сбралите се около него. Сред пътниците цареше тъга и радост, скръб и меката топлина на новородена обич. Толкова малко смъртни, а толкова много живот имаше там, около огъня.

Смътна нефритена светлина огряваше накъсания терен, сякаш самият мрак можеше да се изрисува в насмешливо подобие на живот. Ездачът на гърба на неподвижния недишащ кон беше унил. Чувстваше се като същество, твърде необятно, за да се доближи до който и да е бряг. Можеше все така да гледа с едното мъртво око или с другото мъртво око. Можеше да си спомня какво е да си живо същество сред други живи същества.

Топлината, обещанието, несигурностите и всичките надежди, които да подсладят и най-горчивите морета.

Но този бряг вече завинаги бе недостижим за него.

Те можеха да усетят топлината на онзи огън. Той не можеше. И никога вече нямаше да може.

Фигурата, която се надигна от прахта до него, мълча дълго, а когато проговори, проговори на езика на духовете — гласът й остана недостижим за ушите на живите.

— Всички правим каквото трябва, Вестителю.

— Това, което ти направи, Олар Етил…

— Твърде лесно е да се забрави.

— Да се забрави какво?

— Истината за Т’лан Имасс. Знаеш ли, че един глупак плака за тях веднъж?

— Бях там. Видях могилата му — даровете…

— Най-страховитите същества — хора и други — толкова лесно, толкова безгрижно биват преправяни. Безумни убийци се превръщат в герои. Луди понасят короната на гении. Глупци цъфтят по безбройните поля, където някога е минала историята, Вестителю.

— Какво искаш да ми кажеш, гадателко на кости?

— Т’лан Имасс. Детеубийци от самото начало. Твърде лесно е да се забрави. Дори на самите Имасс, на самия Първи меч трябваше да се напомни. На всички ви трябваше да се напомни.

— С каква цел?

— Защо не идеш при тях, Ток-младши?

— Не мога.

— Не можеш — съгласи се тя. — Болката е твърде голяма. Загубата, която изпитваш.

— Да — прошепна той.

— Нито са длъжни да ти дадат любов, нали? Никой от тях. Децата…

— Не са длъжни, да.

— Защото, Ток-младши, ти си братът на Онос Т’уулан. Истинският му брат вече. И въпреки цялата милост, която обитаваше някога смъртното ти сърце, останали са само призраци. Не са длъжни да те обичат. Не трябва да ти вярват. Ти не си мъжът, който беше някога.

— Смяташ ли, че и това трябваше да ми се напомни, Олар Етил?

— Мисля, че… да.

Беше права. Той потърси в себе си болката, с която бе мислил — беше вярвал, — че е живял толкова дълго. Сякаш живял изобщо бе подходящата дума. Когато я намери, видя най-сетне ужасната истина. „Призрак. Спомен. Носил съм само маска.“

„Мъртвите ме намериха.“

„Аз намерих мъртвите.“

„И сме едно и също.“

— Къде ще отидеш сега, Ток-младши?

Той отново погледна към далечния огън. Беше искра. Нямаше да преживее нощта.

— Далече.

Сипеше се сняг, а небето се беше смирило.

Фигурата на трона беше замръзнала, безжизнена от много, много време.

Но финият слой прах лъщеше като гланциран и издаваше, че нещо се е променило. След това ледът се пропука. Пара се вдигна от прахта и бавно се сгъсти, изпълнена с живот. Ръцете, стиснали облегалките на трона, изведнъж потрепериха, пръстите се разтвориха.

Светлина замъждука в ямите на очите.

И щом прогледна отново от смъртната плът, Гуглата, който доскоро бе Богът на смъртта, видя пред себе си подредени четиринайсет воини Джагът. Стояха сред замръзнали трупове, с извадени оръжия, но отпуснати или преметнати през рамо.

Един проговори:

— Та каква беше тази война?

Другите се засмяха.

Първият продължи:

— Кой беше врагът?

Този път смехът бе по-силен, по-дълъг.

— Кой беше нашият пълководец?

Главите се отметнаха назад и тринайсет воини зареваха от смях.

Първият извика:

— Жив ли е той? Ние?

Гуглата бавно се надигна от трона, разтопеният лед потече от почернялата кожа. Изправи се и след малко смехът заглъхна. Той направи крачка напред, после втора.

Четиринадесетимата воини не помръднаха.

Гуглата се смъкна на колене и наведе глава.

— Търся… покаяние.

Воинът най-вдясно рече:

— Гатрас, той търси покаяние. Чуваш ли това?

Първият заговорил отвърна:

— Чувам, Санад.

— Ще му го дадем ли, Гатрас? — попита друг.

— Варандас, вярвам, че да.

— Гатрас.

— Да, Хаут?

— Та каква беше тази война?

Джагът нададоха вой.

Блудния лежеше върху един мокър камък, по гръб, в несвяст; кухината на единственото му око бе езеро от кръв.

Килмандарос, тежко задъхана, пристъпи и го погледна отгоре.

— Ще живее ли?

Секул Лат помълча за миг, после въздъхна.

— Живот е толкова странна дума. Нищо друго не знаем в крайна сметка. Не истински. Не… точно.

— Но ще живее ли?!

— Предполагам. — И изведнъж млъкна, кривна глава и подметна: — Точно каквото винаги искаше.

— Какво имаш предвид?

— Хвърлил е око на един Портал.

Смехът й разтърси пещерата, а когато заглъхна, тя рече:

— Готова съм да освободя кучката. Възлюблени мой сине, време ли е да сложим край на света?

Той извърна лице и затвори очи. А после отвърна:

— Защо не?

Информация за текста

Стивън Ериксън. Прах от мечти

Серия Малазанска книга на мъртвите, №9

Американска, първо издание

Редактор: Иван Тотоманов

Оформление на корица: „Megachrom“, 2010 г.

ИК „Бард“ ООД, 2010 г.

ISBN: 978-954-655-153-5

1

Тъпак. — Бел.прев.

2

Ноуз Стрийм — Течащия нос; Ръмджъгс — Кани с ром; Суитлард — Сладката мас. — Бел.прев.

3

Черепа на смъртта. — Бел.прев.

4

Изгрев. — Бел.прев.

5

Имената на Инквизиторите: sever (пресичам), beleague (възпирам) adroit (ловък) rail (укорявам) scorn (презирам) са значещи. — Бел.прев.

6

Kisswhere — „Целуни къде?“ — Бел.прев.

Content

Стивън Ериксън
Прах от мечти

За автора

Благодарности

Бележка на автора

Действащи лица

Пролог

Първа книга Морето не сънува за теб

1.

2.

3.

4.

5.

6.

Втора книга Гълтачи на диаманти и геми

7.

8.

9.

10.

11.

12.

Трета книга Само прахта ще танцува

13.

14.

15.

16.

17.

18.

Четвърта книга Пътеката вечно вървяна

19.

20.

21.

22.

23.

24.

Информация за текста

1