Стивън Ериксън

Лунните градини

Този роман е посветен на А. С. Есълмънт.

Светове, които да завладеем, светове, които да споделим.

Благодарности

Няма роман, който да е писан в самота. Авторът би искал да благодари на следните хора за тяхната подкрепа през годините: Клер Томас, Боуен, Марк Пакстън-МакРий, Дейвид Кек, Къртни, Райън, Крис и Рик, Мирел Терайацелт, Денис Валдрън, Кейт Адисън, Сюзън, Дейвид и Хариет, Клер и Дейвид Томас, Крис Родел, Патрик Карол, Кейт Пийч, Питър Ноулсън, Рюн, Кент и Валт и децата, неуморния ми сътрудник Патрик Уолш, както и на Саймън Тейлър, страхотен издател.

Действащи лица

Империята Малазан

Войнството на Едноръкия

Татърсейл, магьосническият кадър, Втора армия, гадаеща по Драконовата колода

Хеърлок, магьосническият кадър, Втора армия, зъл враг на Тайсхрен

Калът, магьосническият кадър, Втора армия, любовник на Татърсейл

Ток-младши, съгледвач, Втора армия, агент на Нокътя, пострадал тежко при обсадата на Пейл

Подпалвачите на мостове (Мостоваците)

Сержант Уискиджак, Девети взвод, бивш командир на Втора армия

Ефрейтор Калам, Девети взвод, бивш „Нокът“ от Седемте града

Бързия Бен, Девети взвод, маг от Седемте града

Сори, Девети взвод, смъртно опасен убиец с външност на младо момиче

Хедж, Девети взвод

Сапьор Фидлър, Девети взвод

Сапьор Тротс, Девети взвод, воин от Баргаст

Малът, Девети взвод, взводният лечител

Сержант Анци, Седми взвод

Пикър, Седми взвод

Имперското командване

Гъноуз Стабро Паран, благородник, офицер в империя Малазан

Дужек Едноръкия, Върховен юмрук, Малазанските армии, кампанията в Дженабакъз

Тайсхрен, Върховен маг на императрицата

Белурдан, Върховен маг на императрицата

Найтчил, Върховен маг на императрицата

А’Каронис, Върховен маг на императрицата

Лорн, адюнкта на императрицата

Топър, командир на „Нокътя“

Императрица Ласийн, владетелка на империя Малазан

Домът Паран

Тавори, сестра на Гъноуз (средното дете)

Фелисин, най-малката сестра на Гъноуз

Гамът, страж на дома Паран, ветеран.

По времето на императора

Император Келанвед, основател на Империята, убит от Ласийн

Танцьора, главният съветник на императора, убит от Ласийн

Въслата, старото прозвище на Ласийн като командир на „Нокътя“

Дасем Ълтър, Първият меч на империята, убит при Ютатан, Седемте града

Ток (Старши), изчезнал при чистките на Ласийн в Старата гвардия в Даруджистан

В Даруджистан

Гостите на хана „Феникс“

Круппе, подвеждащо хрисим човек

Крокъс Младата ръка, млад крадец

Ралик Ном, убиец от Гилдията

Мурильо, конте

Кол, пияница

Мийзи, редовна гостенка

Ирилта, редовна гостенка

Скърви, гостилничар

Сълти, слугиня

Черт, жалка кръчмарска отрепка

Кабалът на Т’орруд

Барук, Върховен алхимик

Деръдан, вещица на Теннес

Мамът, Върховен жрец на Д’рисс и изтъкнат учен, чичо на Крокъс

Травейл, ревностен и набожен воин на Кабала

Толис, Върховен маг

Паралд, Върховен маг

Съветът

Търбан Орр, властен съветник и любовник на Симтал

Лим, съюзник на Търбан Орр

Симтал, владетелка на имението Симтал

Истрайсиън Д’Арл, съперник на Търбан Орр

Чалис Д’Арл, негова дъщеря

Гилдията на убийците

Воркан, Майстор на Гилдията (наричана още Майстора на убийците)

Оцелот, водач на клана на Ралик Ном

Тало Крафар, убиец от клана на Джъриг Денат

Крут от Талиент, агент на Гилдията

Още в града

Змиорката, главен шпионин, за когото се говори много

Трошача на кръгове, агент на Змиорката

Вилдрон, от градската стража

Капитан Стилис, капитан на стражата, имението на Симтал

Други играчи

Тайст Андий

Аномандър Рейк, Господар на Лунния къс, Син на Тъмата, Рицар на Мрака

Серрат, помощник-командир на Аномандър Рейк

Корлат, мраколов и кръвен роднина на Серрат

Орфантал, мраколов

Хорълт, мраколов

Т’лан Имасс

Логрос, командир на клана Т’лан Имасс, служещ на империя Малазан

Онос Т’уулан, воин извън клана

Пран Чоул, заклинател на костите (шаман) на клана Т’лан Имасс

Къг Ейвън, водач на клана

Други

Старата, Велик гарван и слуга на Аномандър Рейк

Силана, елейнт и съратник на Аномандър Рейк

Раест, Джагътски тиран

К’рул, Древен бог, Създателя на пътищата

Каладън Бруд, боен главатар, противопоставящ се на Малазанските армии в Северната кампания

Каллор, помощник-командирът на Бруд

Принц К’азз Аворски, командир на Пурпурната гвардия

Джорик Острата пика, офицер в Пурпурната гвардия

Коул, Върховен маг в Пурпурната гвардия

Ефрейтор Блус, Шесто острие на Пурпурната гвардия

Фингърс, Шесто острие на Пурпурната гвардия

Хрътката Барън, Хрътка на Сянката

Хрътката Блайнд, Хрътка на Сянката

Хрътката Джиър, Хрътка на Сянката

Хрътката Руд, Хрътка на Сянката

Хрътката Шан, Хрътка на Сянката

Хрътката Доън, Хрътка на Сянката

Хрътката Ганрод, Хрътка на Сянката

Сенкотрон/Амманас, повелител на Лабиринта на Сянката

Въжето/Котильон, съратник на Сенкотрон и покровител на Убийците

Икариум, Строител на Колелото на вековете в Даруджистан

Маппо, спътник на Икариум

Пророка на Панион, пророк и тиранин, владеещ Панион Домин

Речник

Титли и групи

Първи меч на Империята: при Малазан и Т’лан Имасс — титла, обозначаваща Защитника на империята

Юмрук: военен управител в империя Малазан

Върховен юмрук: командир на армиите в Малазанската кампания

Крон Т’лан Имасс: името на клановете под командата на Крон

Логрос Т’лан Имасс: името на клановете под командата на Логрос

Подпалвачите на мостове: прочуто елитно инженерно-подривно подразделение във Втора армия на Малаз, наричано за краткост „Мостоваците“

Пурпурната гвардия: прочут наемен отряд, командван от свален принц

Панионския прорицател: загадъчен пророк, управляващ земите на Даруджистан

Бойния главатар: прозвището на Каладън Бруд

Нокътя: тайна организация на империя Малазан

Народи (хора и не-хора)

Баргаст (не-хора): пасторално номадско военно общество

Дару: културна група, обитаваща градове в северен Дженабакъз

Джадроуби: туземна културна група в централен Дженабакъз

Дженабарии: културна група (и език) в северозападен Дженабакъз

Форкрул Ассаил (не-хора): несъществуващ митичен народ (една от четирите раси основателки)

Джагът: (не-хора) несъществуващ митичен народ (една от четирите раси основателки)

К’Чаин Че’Малле (не-хора): несъществуващ митичен народ (една от четирите раси основателки)

Морант (не-хора): силно военизирана цивилизация, съсредоточена в Облачния лес

Риви: номадско общество в централните равнини на Дженабакъз

Т’лан Имасс: една от четирите раси основателки, сега безсмъртна

Тайст Андий (не-хора): една от Древните раси

Трелл (не-хора): пасторално номадско военно общество в преход към уседналост

Асценденти

Апсалар: Богиня на крадците

Беру: Бог на бурите

Бърн: Богиня на Земята, Спящата богиня

Каладън Бруд: Боен главатар

Котильон/Въжето: Убиецът на Върховния дом Сянка

Десембрий: Бог на трагедията

Д’рек: Червея на есента (понякога — кралицата на Болестта, виж Полиел)

Фандърей: Вълчицата на Зимата

Финир: Глигана (виж също Теннерок)

Джедъроун: Богиня на пролетта и прераждането

Велики гарвани: огромни магически птици

Гуглата: крал на Върховния дом Смърт

Джесс: Кралица на Оплитането

Каллор: Върховен крал

К’рул: Древен бог

Моури: Богиня на просяците, на робите и на крепостните

Нерруз: Богиня на Спокойните морета и на Попътния вятър

Опонн: Близначните Шутове на съдбата

Оссерк: Бог на небето

Полиел: Господарката на мора

Кралица на сънищата: Кралицата на Върховния дом Живот

Сенкотрон/Амманас: Върховен крал на дома Сянка

Шеденул/Солиел: Богинята на здравето

Солиел: Господарката на цяра

Теннерок/Финир: Глигана с петте бивни

Сакатия бог: Краля на веригите

Хрътките: от Върховния дом Сянка

Тогг: (виж Фандърей) Тигъра на Лятото и Битката

Синът на Тъмата/Господарят на Луната/Аномандър Рейк: рицар на Върховния Дом Мрак

Трийч: Първи герой

Светът на чародейството

Лабиринтите (Пътищата — онези Лабиринти, които са достъпни за човешките същества):

Денъл: Пътят на знахарството

Д’рисс: Пътят на Камъка

Пътят на Гуглата: Пътят на Смъртта

Мийнас: Пътят на Сянката и Илюзията

Рюз: Пътят на Морето

Рашан: Пътят на Мрака

Серк: Пътят на Небето

Теннес: Пътят на Земята

Тир: Пътят на Светлината

Древните лабиринти:

Куралд Галайн: Лабиринтът на Мрака на Тайст Андий

Телланн: Лабиринтът на Т’лан Имасс

Омтоуз Феллак: Лабиринтът на Джагът

Старвалд Демелайн: Лабиринтът на Тиам, Първия лабиринт

Драконовата колода — Фатид (и свързаните с нея асценденти):

Върховен дом Живот

Крал

Кралица (Кралица на сънищата)

Защитник

Жрец

Херолд

Войник

Тъкач

Зидар

Девица

Върховен дом Смърт

Крал (Гугла)

Кралица

Рицар (някога Дасем Ълтър)

Магове

Херолд

Войник

Вретенар

Зидар

Девица

Върховен дом Светлина

Крал

Кралица

Защитник

Жрец

Капитан

Войник

Шивачка

Строител

Дева

Върховен дом Мрак

Крал

Кралица

Рицар (Син на Тъмата)

Магове

Капитан

Войник

Тъкач

Зидар

Невяста

Върховен дом Сянка

Крал (Сенкотрон/Амманас)

Кралица

Убиец (Въжето/Котильон)

Магове

Хрътки

Необвързани

Опонн (Шегаджиите на Случайността)

Обелиск (Бърн)

Корона

Скиптър

Глобус

Трон

Хвърляч на кости: шаман на Т’лан Имасс

Шанс: меч, посветен на Опонн

Д’айвърс: висш орден на превъплъщението

Драгнипур: меч, използван от Аномандър Рейк

Финнест: предмет, използван за отблъскване на сила от Джагът

Отатарал: отхвърляща магия червеникава руда, изваждана от хълмовете Танно, Седемте града

Соултейкън: орден на превъплъщението

Т’орруд Кабал: Кабалът на Даруджистан

Кралете тирани: Древните владетели на Даруджистан

Лабиринти на Хаоса: Гибелни пътеки между Лабиринтите

Местни имена

Епъл: Свободен град на Дженабакъз

Лесът Черното псе (Лесът на Черния пес): Голяма северна гора на континента Дженабакъз, израсла на скална твърд, място на големи сражения между империята Малазан и армиите на Каладън Бруд и Пурпурната гвардия по време на Първите кампании

Облачният лес: Родният край на Морант, разположен на североизточния бряг на Дженабакъз

Даруджистан: Легендарен град на Дженабакъз, най-големият и най-влиятелният от Свободните градове, разположен на южния бряг на Лазурното езеро и населен главно от Дару и Джадроуби; единственият известен град, който използва природен газ като източник на енергия

Давран: Град западно от Даруджистан

Свободни градове: Търговски съюз на градове държави в северен Дженабакъз, с изключение на един — всички завладени от империята Малазан

Хълмовете Джадроуби: Планинска верига източно от Даруджистан, в момента рядко населена, въпреки че някога е била отечеството на народа Джадроуби

Джаралт: Свободен град на Дженабакъз

Дженабарис: Голям, завладян от Малазан град на северозападното крайбрежие на Дженабакъз и главна десантна база по време на кампаниите

Джерром: Малко земеделско градче в Итко Кан

Сиво псе: Град в Дженабакъз

Итко Кан: Провинция на континента Кюон Тали, в границите на империята Малазан

Кан: столичният град на Итко Кан

Плато Ледерон: Северната тундра на Дженабакъз

Лест: Град държава източно от Даруджистан

Град Малаз: Островен град и родината на императора-основател на империята Малазан

Империя Малазан: Империя, възникнала на о-в Малаз, край брега на континента Кюон Тали. Основателят й е император Келанвед, заедно със съратника си Танцьора; и двамата са убити от Ласийн, настоящата императрица. Империята обхваща Кюон Тали, субконтинента Фалар, Седемте града и бреговете на северен Дженабакъз; последващи набези включват континентите Стратем и Корел

Менингалски океан: Името на Дълбините на търсача в Дженабакъз

Цитаделата на Мок: Укрепление над град Малаз, където са убити Императора и Танцьора

Лунния къс: Блуждаеща във въздуха планина от черен базалт, сред която има град, родина на Сина на Мрака и на Тайст Андий

Морантски планини: Планинска верига, обкръжаваща Облачния лес

Мот: град в Дженабакъз

Мишия квартал: Бедняшки квартал в град Малаз

Натилог: завладян от Малазан град в северозападен Дженабакъз

Нисст: Свободен град на Дженабакъз

Еднооката котка: Свободен град на Дженабакъз

Пейл: Свободен град на Дженабакъз, наскоро завладян от империята Малазан

Панион Домин: Нововъзникваща империя, управлявана от Пророка на Панион

Порул: Свободен град на Дженабакъз

Кюон Тали: континентът, ядро на империята Малазан

Равнината Риви: Централна равнина, северен Дженабакъз

Дълбините на търсача: Малазанското име на Менингалски океан

Сетта: Град на източния бряг на Дженабакъз

Планини Талин: Планинска верига на северната страна на Лазурното езеро

Тюлипс: Свободен град на Дженабакъз

Унта: Столица на империята Малазан, на Кюон Тали

Даруджистан и околности

Деспотската кула: Древна постройка, останка от Века на тираните

Кулата на Хинтър: изоставена магьосническа кула в Благородническия квартал

Белята на Джамът: източен път

Камбанарията/Храма на К’рул: изоставен храм в Благородническия квартал

Кръчмата на Куип: порутена кръчма в Крайезерния квартал

Стария дворец (Палатата Величие): сегашното седалище на Съвета

Белята: бедняшки квартал извън градските стени на Белята на Джамът

Изстинали са вече пепелищата. И разтваряме

древната книга.

Омазаните страници редят сказания за власт, залязла

и порутена: слова без топлина.

Погасло е огнището — топликът му, искриците живот

са само спомен в замъглените очи… Кое омайва моя ум,

кое обсебва мисълта ми, щом се разтвори Книгата

на мъртвите и вдишам мириса на старо време?

Та чуйте, прочие, словата понесени от този дъх.

Че тези сказания са сказания за всички нас,

отново и за кой ли път.

Че ние сме историята преживяна и това е всичко.

Вовеки и безкрай.

Императорът е мъртъв!

И мъртва е десницата му — студена и отсечена!

Ала съзрете глъхнещите сенки,

сдвоени как текат във кръв и съкрушени

надолу и далеч от смъртния ви взор…

От скиптъра на властника отхвърлен,

от златни канделабри светликът вече бяга

и от огнище със самоцвети обковано

години седем топлината му кървя…

Императорът е мъртъв!

И мъртъв е съратникът на господаря, въжето срязано е.

Ала съзрете как покълва връщането —

залитащия мрак, савана дрипав —

чада обгърнало във глъхнещата светлина имперска.

На песен погребална чуйте плахия напев;

пред залез-слънце хвърля ален плащ денят

над сгърчена земя; в очи обсидиан

мъстта отеква седемкратно…

Зов към Сянката (I.i. 1–18)

Фелисин (р. 1146)

Пролог

1154 г. от Съня на Бърн,

96 г. на империята Малазан

Последната година от царуването на император Келанвед

Ръждивите петна като на карта бележеха морета от кръв върху черната пъпчива повърхност на Ветропоказателя на Мок — стогодишен, кацнал на стария шип, набит над външния връх на крепостната стена на Твърдината. Чудовищен и уродлив, изкован във форма на крилат демон, оголил зъби в зла усмивка, той скърцаше ядно, тласкан и пердашен от всеки порив на вятъра.

Стълбове дим се вдигаха над Мишия квартал на град Малаз. Замря Ветропоказателят от внезапното затишие на вятъра над проядените зъбери на Твърдината на Мок, а сетне се пробуди и проскърца тъжно, щом нажеженото и осеяно с искри и пушеци дихание на Мишия квартал пак плъзна над града.

Гъноуз Стабро Паран стоеше на пръсти, за да гледа над бойниците. Зад него се извисяваше Твърдината на Мок, някогашната престолнина на Империята, ала сега, след като материкът бе завладян — сведена наново до твърдина на Юмрук. Вляво от него се издигаше шипът с непокорния си трофей.

За Гъноуз древното укрепление над града бе твърде познато, за да го заинтригува тепърва. Това гостуване бе третото му от също толкова години; отдавна бе проучил двора на крепостта с разкъртените каменни плочи. Старата твърдина — сега конюшня, чийто горен кат бе станал дом за гълъби, лястовици и плъхове — и цитаделата, където в този момент баща му договаряше островния данък от износа с пристанищните власти. В края на краищата значителен дял бе нещо немислимо, разбира се, дори за син на благороден дом. За това тъкмо в цитаделата пребиваваше Юмрукът, а в най-вътрешните й покои се уреждаха имперските дела, засягащи острова.

Гъноуз бе приковал вниманието си върху тънещия в развала град долу и размириците, бушуващи из най-бедняшкия му квартал. Твърдината на Мок се издигаше над дълбока урва. До билото на възвишението се стигаше по тясно криво стълбище, всечено във варовика на отвесните канари. Оттам пропадът до града бе осемдесет разтега, а разнебитените стени на Твърдината добавяха към тях още шест. Мишият квартал се намираше в най-вътрешната част на сушата — пръснати безразборно окаяни коптори и обрасли с бурени тераси, наполовина вкопани в затлачената от наноси река, лазеща към залива. По-голямата част на град Малаз се простираше между мястото, откъдето гледаше Гъноуз, и размириците, заради това не можеше да се видят подробности, освен издигащите се към небесата стълбове черен дим.

Беше пладне, но от трясъците на магьосническите мълнии въздухът изглеждаше помръкнал и натежал.

Издрънча броня и на стената до него излезе войник. Опря стоманените си подлакътници на бойницата, ножницата на дългия му меч изстърга в камъните.

— Радваме се, че кръвта ни е чистичка, а? — подхвърли той, вперил сивоокия си поглед надолу към тлеещия град.

Момчето го изгледа. Вече познаваше пълното легионерско снаряжение на Имперската армия, а мъжът до него бе командир в Третия — един от подчинените пряко на императора легиони, от елита. Тъмносивата му къса пелерина бе закопчана със сребърна тока — каменен мост, огрян от рубинени пламъци. Мостовак.

Войни с висок ранг и висши сановници често се отбиваха в Твърдината на Мок. Остров Малаз си оставаше важна морска база — особено сега, след като бяха започнали Корелските войни. Гъноуз вече бе срещал повече такива особи, отколкото предполагаше възрастта му — тук, както и в столицата, Унта.

— Та какво, вярно ли е? — дръзко попита Гъноуз.

— Кое да е вярно?

— Първият меч на Империята. Дасем Ълтър. Чухме го в столицата, преди да тръгнем. Мъртъв бил. Вярно ли е? Мъртъв ли е Дасем?

Мъжът сякаш се сепна, но погледът му остана твърдо прикован в Мишия квартал.

— Това е войната — промърмори той все едно, че думите му не бяха предназначени за чужди уши.

— Служите в Трети. Мислех, че Трети е с него, в Седемте града. При Ютатан…

— Дъх на Гуглата! Сигурно още търсят тялото му из горещите камънаци на проклетия град, а тук вече някакво си синче на търговец, на три хиляди левги от Седемте града, знае неща, които са достъпни едва за шепа хора. — Все още не се беше обърнал. — Не знам какви са източниците ти, момче, но ме послушай: пази за себе си това, което знаеш.

Гъноуз сви рамене.

— Разправят, че бил изменил на някой бог.

Мъжът най-сетне се обърна към него. Лицето му бе набраздено от белези, следи от изгоряло грозяха челюстта и лявата му буза. При все това изглеждаше млад за командир.

— Вникни в този урок, момче!

— Какъв урок?

— Всяко решение, което взимаш, може да промени света. Най-добрият живот е онзи, който боговете не забелязват. Искаш ли да живееш свободно, момче, живей кротко.

— Искам да бъда войник. Герой.

— Като порастеш, ще ти се отще.

Ветропоказателят на Мок изскърца жално, щом капризният порив откъм залива отвя изпъстрените с искри пушеци. Гъноуз подуши вонята на развалена риба и на пристанищната гмеж.

При командира дойде още един Мостовак. Беше жилав и ако не друго, изглеждаше млад — само с няколко години по-голям от дванадесетгодишния Гъноуз, с очукана обгоряла гусла на гърба. Лицето и ръцете му бяха сипаничави, а бронята му представляваше странна смесица от снаряжения, навлечени върху овехтяла, покрита с мръсни петна униформа. На бедрото му висеше къс меч в напукана дървена ножница. Той се облегна на зъбера до другия мъж с лекотата на човек, комуто нещата отдавна са ясни.

— Изпаднат ли магьосници в паника, замирисва лошо — каза новодошлият. — Изтървават положението долу, както гледам. Едва ли беше нужен цял отряд магове, за да помете няколко вещици на восъка.

Командирът въздъхна.

— Рекох да видя дали са се обуздали.

Войникът изсумтя.

— Всички са нови и нямат опит. Някои може да се опърлят за цял живот. Освен това — добави той — доста от тия долу изпълняват чужди заповеди.

— Голо подозрение.

— Доказателството е пред очите ти — отвърна другият. — В Мишия квартал.

— Е, да.

— Прекалено си предпазлив — каза войникът. — Въслата разправя, че това е най-голямата ти слабост.

— За Въслата да му мисли императорът. Не е моя грижа.

Отвърна му ново сумтене.

— Май скоро ще стане грижа на всички ни.

Командирът замълча и бавно се обърна към събеседника си.

Мъжът сви рамене.

— Просто чувство. Избрала си е ново име. Ласийн.

— Ласийн?

— Напанска дума. Означава…

— Знам какво означава.

— Дано и императорът да го знае.

— Означава „владетел на трона“ — каза Гъноуз. Двамата го погледнаха.

Вятърът отново смени посоката си и кацналият на шипа железен демон простена — този път с миризмата на хладния камък от самата Твърдина.

— Възпитателят ми е напанец — обясни Гъноуз.

Зад тях се чу нов глас, този път женски — властен и студен.

— Командире.

Двамата войници се обърнаха, но без да бързат. Офицерът каза на събеседника си:

— Новият отряд долу има нужда от помощ. Прати Дужек с едно крило и да вземат няколко сапьори да ограничат пожарите — няма смисъл да изгори целият град.

Войникът кимна и се отдалечи с отривиста крачка, без да удостои жената с поглед.

Тя стоеше с двама телохранители близо до портала към квадратната кула на цитаделата. Смуглата й синкава кожа издаваше напанското й потекло, но инак изглеждаше простовато, облечена в покрит с петна засъхнала сол халат, с подстригана късо по войнишки сплъстена коса, с грозновато и невзрачно лице. Ала това, което накара Гъноуз да потръпне, бяха двамата й охранители. Стояха от двете й страни — високи и загърнати в черно, със скрити в дълбоките ръкави ръце и с лица, губещи се под дълбоките качулки. Гъноуз никога не беше виждал Нокът, но инстинктивно разбра, че тези двамата трябва да са служители на култа. Което означаваше, че самата жена е…

Командирът каза:

— Това долу е твоя работа, Въсла. Но май аз трябва да я оправям.

Липсата на какъвто и да било страх, почти презрението на лицето на войника смая Гъноуз. Въслата беше създала ордена на Нокътя и го бе превърнала във власт, на която можеше да съперничи единствено самият император.

— Вече използвам друго име, командире.

Мъжът отвърна с гримаса:

— Чух аз. Явно се чувстваш уверена в отсъствието на императора. Той май не е единственият, който те помни като жалка слугинска пачавра в Стария квартал. Разбирам, че благодарността се е изпарила отдавна.

Никакво изражение на лицето й не издаде, че язвителните му думи са я жегнали.

— Заповедта беше проста, командире. Изглежда, новите ви офицери са неспособни да се справят със задачата.

— Неопитни са — каза командирът.

— Не е моя грижа — сряза го тя. — А и не съм чак толкова разочарована. Неуспехите също носят уроци на тия, които ни се противопоставят.

— Противопоставят? Шепа окаяни вещици, пробутващи жалката си дарба — и с каква ли пъклена цел? Да намерят стадата коравал из плитчините на залива. Дъхът на Гуглата да ме стигне, жено, това едва ли е заплаха за империята.

— Не е разрешено. И е дръзко незачитане на новите закони…

— Твоите закони, Въсло. Няма да хванат филиз, а щом се върне императорът, ще отмени забраните ти срещу заклинателството, помни ми думата.

Жената се усмихна студено.

— Ще се зарадваш, като разбереш за сигнала, даден от Кулата — приближават се транспортите с новия ви набор. Вашите изнервени, бунтуващи се бойци няма да ни липсват, командире.

Стисна устни, погледна накриво момчето, което стоеше до командира, обърна се и с телохранителите от двете й страни се прибра в цитаделата.

Гъноуз и момчето се загледаха отново към Мишия квартал. Вече се мяркаха пламъци, закатерили се нагоре през валмата дим.

— Един ден ще стана войник — промълви Гъноуз.

Мъжът изсумтя.

— Само ако се провалиш във всичко друго, синко. Да хванат меча е последният ход на отчаяните. Запомни думите ми и си намери някоя по-достойна мечта.

Гъноуз се намръщи.

— Не си като другите войници, с които съм приказвал. Говориш също като баща ми.

— Но не съм баща ти — изръмжа сърдито мъжът.

— Светът — отвърна Гъноуз — няма нужда от още един търговец на вино.

Очите на командира се присвиха преценяващо. Той отвори уста да изрече безспорния отговор, но отново ги затвори.

Гъноуз Паран се загледа към горящия квартал, доволен от себе си. „Дори едно момче може да ви надвие, командире.“

Ветропоказателят на Мок се полюшна отново. Горещ дим се издигна над стената и ги погълна. Воня на изгоряла дрипа, овъглена боя и камък, а с тях — и нещо сладникаво.

— Някоя кланица пламна — каза Гъноуз. — Мирише на пърлени свине.

Лицето на командира се сгърчи. След дълго мълчание той въздъхна.

— Щом казваш, момче. Щом казваш…

Първа книга

Пейл

… В осмата година Свободните градове на Дженабакъз сключиха договори с много наемнически войски, за да се противопоставят на имперското настъпление; най-изтъкнатите сред тях бяха Пурпурната гвардия под командата на принц К’азз Аворски (вж. III и V том); и полковете Тайст Андий на Лунния къс, командвани от Каладън Бруд и други.

Силите на империята Малазан под предводителството на Върховния юмрук Дужек Едноръкия включваха през тази година Втора, Пета и Шеста армии, както и легионите на Морант.

Могат да се направят две наблюдения. Първото е, че съюзът с Морант от 1156 г. беляза изначална промяна във военната наука за империята на Малаз, което в краткосрочен план щеше да се окаже резултатно. Второто заслужаващо да се отбележи наблюдение е, че включването на магическите Тайст Андий на Лунния къс бе началото на континенталната Вещерска анфилада, с опустошителни последствия.

В Година 1163 от Съня на Бърн Обсадата на Пейл завърши с вече станалия легендарен, причинен от чародейство, опустошителен пожар.

Имперски кампании 1158–1194

Том IV, Дженабакъз

Имриджин Талобант (р. 1151)

1.

По камъните стари на този път

кънтеше с желязото

на черните копита, с барабанения тътен,

когато видях го да възлиза

от морето сред хълмовете, напоени с кръв;

със заника дойде, момче сред екота

на синове и братя, все в редици

на воински пълчища дойде и ме подмина,

седнала на камъка изтрит, бележещ

левга сетна в края на деня —

и стъпките му изкрещяха всичко,

което да узная трябваше

за него на пътя от камък —

момчето крачи,

нов воин, ново

пламенно сърце, неохладено още

на желязо твърдо.

Майчино ридание

Аноним

1161 г. от Съня на Бърн

103 г. на империята Малазан

7 г. от царуването на императрица Ласийн

— Бутай и тегли — редеше старицата, — ей тъй си знае наш’та императрица, досущ като боговете. — Наведе се на една страна и се изхрачи, после извади мръсна дрипа и отри с нея сбръчканата си уста. — Трима мъже и двама сина съм проводила на рат.

Блесналите очи на рибарското момиче се взираха в подминаващата ги с грохот колона конници — то почти не слушаше вещицата. Дъхът на момичето се бе учестил до скоростта на великолепните коне. Усещаше, че лицето й гори, и червенината му нямаше нищо общо с жегата. Денят гаснеше, червеното петно на слънцето се смъкваше над дърветата вдясно, а морската въздишка пред лицето й изстиваше.

— Ей така си беше и по време на императора — не спираше да фъфли вещицата. — Гуглата дано да пече на шиш душицата на кучия му син. Глей само, моме. Ласийн им меша кокалите с най-отбраните от тях. Хе, че тя с неговите ги омеша, ми тъй я!

Рибарското момиче кимна вяло. Както се полагаше за простолюдие, изчакваха встрани от пътя: старицата — превила гръб под грубия чувал, пълен с ряпа, момичето — с тежък, закрепен на главата кош. От време на време старата жена местеше чувала от едното си костеливо рамо на другото. Заради ездачите, запълнили пътя, и урвата край него — свършваща далече долу в назъбените скали, нямаше къде да го остави.

— Кокалите им меша, рекох. Кокали на мъже, на синове, на жени и щерки. Все й е едно. Все й е тая на императрицата. — Бабата отново се изплю. — Трима мъже и двама сина, по десет петака на годинка. Пет по десет, та педесе. Педесе петака на годинка са студена дружка, моме. Студено зиме, студено в постелята.

Рибарската щерка отри праха от челото си. Светлите й очи пробягваха по минаващите войници. Строгите лица на момците гледаха право напред. Малкото яздещи жени седяха изправили високо снага и изглеждаха по-свирепи и от мъжете. Залезът мяташе червени отблясъци по шлемовете им и те блестяха така, че очите й се насълзиха.

— А ти си щерката на рибаря — рече старата жена. — Виждала съм те на пътя, че и долу на брега. Баща ти съм го виждала на пазара. Без една ръка е горкият, нали? И тя ще да е отишла в торбата с кокали на оная, а? — Посече с едната си ръка и кимна. — Мойта къща е първата на пътеката. С парите, дето ми ги дава, си купувам свещи. По пет свещи паля всяка нощ, пет свещи за дружки на старата Ригга. Уморена ми е къщата, пълна с уморени неща, и аз съм едно от тях, моме. Какво носиш в тоя кош?

Девойката бавно осъзна, че са й задали въпрос. Отклони вниманието си от войниците и се усмихна на старицата.

— Прощавай, но конете много тропат.

Ригга повиши глас:

— Попитах какво носиш в тоя кош?

— Връв. Ще стигне за три мрежи. До утре трябва да изплетем една. Тате загуби едната — нещо в дълбоките води отмъкнало и нея, и целия улов. Илгранд лихварят си иска парите, дето ни зае, и утре ни трябва улов. Добър улов. — Отново се усмихна, забърса с поглед войнишката колона и въздъхна: — Нали са чудесни?

Костеливата ръка на Ригга замахна, вкопчи се в гъстата коса на момичето и я дръпна силно.

Момичето писна. Кошът на главата му се люшна и се смъкна на едното му рамо. Девойката посегна обезумяла да го задържи, но беше много тежък — стовари се на земята и се пръсна.

— Ай! — изпищя момичето и понечи да се смъкне на колене. Но Ригга го дръпна и извъртя рязко главата му.

— Ще ме слушаш, моме! — Киселият й старчески дъх изсъска в лицето на момичето. — Империята я поска тая земя от сто години. Ти си родена в нея. Аз не съм. Когато бях на годините ти, Итко Кан беше страна. Веехме знаме и си беше нашето. Свободни бяхме, моме.

На момичето му прилоша от дъха на Ригга и то стисна очи.

— Ей тая истина да я запомниш, моме, че инак Булото на лъжите ще те заслепи, докле си жива. — Гласът на Ригга забръмча монотонно и момичето изведнъж се вкочани. Ригга, Риггалай Прорицателката, вещицата на восъка, дето живи души напъхва в свещи и ги гори. Души, погълнати от огън… От думите на Ригга навяваше смразяващият тон на пророчество. — Тая истина да помниш. Аз съм последната, която ще ти проговори. Ти си последната, която ще ме чуеш. Тъй сме свързани аз и ти, над всичко друго.

Пръстите на Ригга се вкопчиха още по-здраво в косата на момичето.

— Отвъд морето императрицата е забила ножа си в девствена пръст. Сега кръвта иде на прилив и ще те помете под себе си, чедо, ако не си отваряш ушите. Меч ще ти сложат в ръката, хубав кон ще ти дадат и ще те пратят отвъд това море. Ала сянка ще загърне душата ти. Сега ме чуй! Това го зарови дълбоко! Ригга ще те опази, щото ние сме свързани, ти и аз. Но само туй мога да сторя, разбра ли? Господаря, дето от Тъмата е роден, да подириш, че неговата десница ще те освободи, макар че той няма да го знае…

— Какво става тук? — изрева мъжки глас.

Ригга вдигна очи към пътя. Един от конниците беше забавил ход. Прорицателката пусна косата на момичето.

То се надигна и залитна. Един от камъните на пътя се откърти под крака му. Ездачът вече отминаваше. Подир него изтрополи друг конник.

— Я остави хубавелката на мира, дърто — изръмжа той и докато минаваше покрай тях, се наведе от седлото и замахна. Тежката, покрита с железни люспи ръкавица изпращя в главата на Ригга, завъртя я и тя се строполи.

Кокалестото й тяло се стовари върху бедрата на момичето и то изпищя. Червена слюнка потече от устата на старата жена. Хлипайки, момичето запълзя назад по чакъла и избута с крака тялото на Ригга. После се надигна на колене.

Нещо от пророчеството на Ригга сякаш заседна в главата му — тежко като камък и от светлина скрито. Разбра, че не може да възстанови и дума от това, което бе казала Прорицателката. Пресегна се и сграбчи вълнения шал на Ригга. После много внимателно обърна старицата по гръб. Кръв беше оцапала едната страна на главата й, стичаше се зад ухото. Още кръв се бе размазала по покритата с бръчки брадичка и беше зацапала устата й. Очите й се бяха вторачили в небето. Слепи.

Момичето се дръпна, останало без дъх. Огледа се отчаяно. Войнишката колона бе отминала, оставяйки след себе си само прах и заглъхващия тропот на конски копита. Ряпата на Ригга се беше пръснала на пътя. Между отъпканите глави имаше и пет лоени свещи. Момичето вдиша хрипливо прашния въздух, избърса носа си и погледна своя кош.

— Свещите ги остави — замърмори то със странен, непривично хриплив старчески глас. — Вече си заминаха, нали? Само мешане на кости. Зарежи ги. — Запълзя към купчините връв, изпадали от счупения кош, и когато заговори отново, гласът й пак беше млад и нормален. — Трябва ни връвта. Ще се трудим цяла нощ и ще я направим. Тате чака. Стои сега пред вратника, гледа към пътя и чака да си дойда.

Спря и потръпна. Слънчевата светлина почти се беше скрила. Необичаен мраз кървеше от сенките, които вече се стичаха като вода през пътя.

— Ето го, почва се — тихо процеди момичето с глас, който не беше неговият.

И една ръка в мека ръкавица падна на рамото й. Тя се дръпна и се присви уплашено.

— Спокойно, момиче — заговори й мъжки глас. — Свършила е. Вече нищо не може да се направи за нея.

Рибарската щерка вдигна очи. Над нея се беше надвесил мъж, загърнат в черно, с лице — скрито в сянката на качулката.

— Но той я удари — промълви момичето с детски тънък гласец. — А трябва мрежи да плетем, двамата с тате…

— Я първо да те вдигнем — каза мъжът и дългите му пръсти я подхванаха под мишниците. Вдигна я без усилие. Обутите й в сандалки крака се люшнаха за миг във въздуха, преди да я пусне да стъпи на земята.

Чак сега тя видя втория мъж, по-нисък и също облечен в черно. Стоеше на пътя, с гръб към тях, гледаше натам, накъдето бе отминала войнишката част. Заговори — с тънък като тръстика глас.

— Не беше кой знае какъв живот — рече й, без да се обръща към нея. — Дребен талант, отдавна изцеден от Дара. О, сигурно щеше да може да се справи още веднъж, но така и няма вече да го разберем, нали?

Рибарската щерка пристъпи, залитайки, към чувала на Ригга и взе една свещ. Надигна се изведнъж, с втренчен поглед, и се изплю на пътя.

Главата на по-ниския рязко се извърна към нея. Под качулката сякаш танцуваха само сенки.

Момичето се присви и отстъпи крачка назад.

— Хубав живот беше — прошепна то. — Вижте, имаше си тия свещи. Пет. Пет за…

— Некромантика — прекъсна я ниският.

По-високият до нея промълви:

— Виждам ги, дете. Зная какво значат.

Другият изсумтя:

— Вещицата е държала пет крехки души. Дреболия. — Килна глава на една страна. — Мога да ги чуя. Зоват я.

Очите на момичето се напълниха със сълзи. Неизречима мъка сякаш се надигна от някакъв черен камък, заседнал в ума й. Тя избърса бузата си.

— Вие откъде дойдохте? — попита изведнъж. — Не ви видяхме на пътя.

Мъжът до нея погледна настланото с чакъл платно.

— От другата страна бяхме — отвърна й с лека насмешка. — Чакахме. Също като теб.

Другият се изкиска.

— От другата страна, вярно. — Обърна се към пътя и вдигна ръце. Спусна се мрак и момичето вдиша рязко. Силен, раздиращ звук изпълни за миг въздуха и когато мракът се стопи, очите на детето се ококориха.

Седем едри Хрътки клечаха около мъжа на пътя. Очите им грееха жълти — и всички се бяха обърнали в същата посока като мъжа. Чу го как изсъска:

— Жадни сме, а? Вървете тогаз!

Хрътките затичаха безшумно по пътя. Господарят им се обърна и каза на мъжа до нея:

— Нещо, което да погризе ума на Ласийн. — И се изкиска отново.

— Трябва ли да усложняваш нещата? — отвърна другият с досада.

Ниският се вкочани.

— Те виждат колоната.

Килна глава. Нагоре по пътя се чу уплашено конско цвилене. Мъжът въздъхна.

— Взе ли решението си, Котильон?

Другият изсумтя насмешливо.

— Щом използва името ми, Амманас, значи току-що си решил вместо мен. Вече едва ли можем да я оставим тук, нали?

— Можем, разбира се, приятелю. Само че без дъх.

Котильон погледна момичето и рече тихо:

— Не.

Рибарската щерка прехапа устна. Стиснала свещта на Ригга, тя отстъпи още крачка назад и ококорените й очи зашариха от единия мъж към другия.

— Жалко — каза Амманас.

Котильон като че ли кимна, после се окашля и рече:

— Ще отнеме време.

В отговора на Амманас се прокрадна насмешка.

— А ние разполагаме с време, нали? Истинското възмездие е в бавното, предпазливо дебнене на жертвата. Забрави ли болката, която тя ни причини? Гърбът на Ласийн вече е опрян в стената. Може да се сгромоляса и без нашата помощ. Къде му е удовлетворението в това?

Отговорът на Котильон беше хладен и сух.

— Винаги си подценявал императрицата. Оттам идват сегашните ни затруднения… Не. — Посочи щерката на рибаря. — Тази ще ни потрябва. Ласийн събуди гнева на Лунния къс, а ако това не е гнездо на оси — здраве му кажи. Разчетът на времето е съвършен.

Смътно долетя конско цвилене и писъци на мъже и жени — звуци, които разкъсаха сърцето на момичето. Очите й пробягаха към вкочанената фигура на Ригга край пътя, после — към приближаващия се към нея Амманас. Помисли да побегне, но краката й бяха омекнали и трепереха безпомощно. Той пристъпи и като че ли я огледа, въпреки че сенките под качулката му си останаха непроницаеми.

— Рибарска щерка си, нали? — попита я с благ тон.

Тя кимна.

— Имаш ли си име?

— Стига! — изръмжа Котильон. — Не е някоя мишка под лапата ти, Амманас. Освен това аз я избрах и аз ще реша с какво име да я нарека.

Амманас отстъпи и каза:

— Жалко.

Момичето вдигна умолително ръце.

— Моля ви — примоли се то на Котильон, — нищо не съм направила! Баща ми е беден човек, но ще ви плати всичко, каквото може. Аз съм му нужна, както и връвта — той ме чака! — Усети, че се е подмокрило, и седна на земята. — Не съм направила нищичко! — Прониза я срам и тя прибра ръце в скута си. — Моля ви.

— Нямам друг избор, дете — рече Котильон. — В края на краищата ти знаеш имената ни.

— Но не ги знаех, докато не ги казахте! — проплака момичето.

Мъжът въздъхна.

— След това, което става на пътя в момента, ще те разпитват. Неприятно. А някои много добре знаят имената ни.

— Виждаш ли, моме — добави Амманас и потисна кикота си, — ние двамата не трябваше сега да сме тук. Има имена, но има и имена. — Махна на Котильон и добави със смразяващ глас: — С баща й също трябва да се оправим. Хрътките ми?

— Не — отсече Котильон. — Ще живее.

— Как тогава?

— Подозирам — каза Котильон, — че алчността ще стигне, след като плочникът се омете. — Следващите му думи бяха пълни със сарказъм. — Сигурен съм, че ще се справиш с тази магия, нали?

Амманас се изкиска.

— Пази се от сенки, носещи дарове.

Котильон отново се обърна към момичето. И вдигна ръце настрани. Сенките, които бяха крили чертите му, се разсипаха от тялото му.

Амманас заговори и думите му стигнаха до ушите на момичето сякаш от безкрайно далече.

— Идеална е. Императрицата никога няма да може да я проследи, няма да може и да предположи дори. — Гласът му се извиси. — Не е чак толкова лошо, моме, да си пионка на един бог.

— Бутай и тегли — бързо промълви момичето на рибаря.

При странната й реплика Котильон се поколеба за миг, после сви рамене. Сенките наоколо се завихриха и я погълнаха. Бяха хладни. Умът й се отнесе надолу в мрака. Последното, което усети, бе мекият восък на свещта в дясната си ръка и как сякаш той започна да се издува в стиснатия й юмрук.

Капитанът се намести в седлото си и погледна жената, която яздеше до него.

— Затворили сме пътя от двете страни, адюнкта. Местният трафик е преместен навътре в сушата. Досега дума не е изтекла. — Отри потта от челото си и примижа от болка. Вълнената шапка под шлема му беше ожулила челото.

— Нещо не е наред ли, капитане?

Той поклати глава и примижа към пътя.

— Шлемът се е разхлабил. Предния път, когато го носех, имах повече коса.

Адюнктата на императрицата не отвърна.

Жаркото предобедно слънце правеше бялата прашна повърхност на пътя почти ослепителна. Потта се стичаше по тялото му, а рачата опашка на шлема му го щипеше по врата. Кръстът вече го беше заболял. Години бяха минали, откакто за последен път се беше качвал на кон, и прешлените на гръбнака му пукаха с всяко подрусване на седлото.

Всякаквите там титли отдавна бяха престанали да го карат да се стяга. Но това беше адюнктата на императрицата, ръката на Ласийн, живото продължение на имперската воля. Последното, което капитанът желаеше сега, бе да се покаже слаб пред тази млада и опасна жена.

Пътят лъкатушеше по дългия полегат склон. Вляво от тях подухваше солен вятър и свиреше в листата на напъпилите дървета. Към пладне вятърът щеше да задиша жежък като фурна и да донесе вонята на калните плитчини. А слънчевият зной щеше да притури и още нещо. Капитанът се надяваше дотогава да се е прибрал в Кан.

Постара се да не мисли за мястото, през което минаваха. Това го оставяше на адюнктата. През годините служба на империята беше видял предостатъчно, за да знае кога да залости всичко дълбоко в черепа си. Този път беше един от тях.

Адюнктата заговори:

— От дълго ли сте зачислен тук, капитане?

— Да — сухо отвърна мъжът.

Жената помълча, после попита:

— От колко?

Той се поколеба.

— Тринайсет години, адюнкта.

— Били сте се за императора значи.

— Тъй вярно.

— И сте преживели чистката.

Капитанът я изгледа накриво. И да усети погледа му, тя не го показа. Очите й останаха вперени напред. Седеше леко в седлото, ножницата на дългия й меч бе окачена високо под лявата й ръка — беше готова за конна битка. Косата й или беше подрязана късо, или бе прибрана под шлема. Жилава жена, прецени капитанът.

— Свърши ли огледът? — попита тя. — Питах ви за чистката, наредена от императрица Ласийн след преждевременната кончина на предшественика й.

Капитанът стисна зъби и наведе брадичка да придърпа каишката на шлема — не беше имал време да се обръсне и тя го жулеше.

— Не всички бяха убити, адюнкта. Хората на Итко Кан не са толкова буйни. Нямаше ги при нас онези размирици и масовите екзекуции като в другите части на империята. Ние просто си седяхме на задниците и изчаквахме.

— Разбирам — каза с лека усмивка адюнктата, — че не сте от знатно потекло, капитане.

Той изсумтя.

— Ако бях от знатно потекло, нямаше да съм оцелял дори и тук, в Итко Кан. Това и двамата го знаем. Заповедите бяха изрични и дори и канските глупаци не посмяха да не се подчинят на императрицата. — Той се навъси. — Не, само нагоре по ранговете, адюнкта.

— Последното ви назначение?

— В равнините Уик.

Продължиха известно време мълчаливо; подминаваха оставените на пост войници. Дърветата вляво отстъпиха място на ниски храсталаци, морето зад тях показа покритата си с бели гребени шир. Адюнктата пак заговори:

— Този район, дето го държите… Колко стражи сте поставили?

— Хиляда и сто — отвърна капитанът.

Тя извърна глава и хладният й поглед се вледени под ръба на шлема.

Капитанът се вгледа в лицето й.

— Касапницата стига на половин левга от морето, адюнкта, и на четвърт левга в сушата.

Жената замълча.

Наближиха билото. Там се беше струпало множество войници, други чакаха по склона на хълма. Всички се бяха обърнали към тях и ги гледаха.

— Пригответе се, адюнкта.

Жената загледа хората, наредени в шпалир покрай пътя. Знаеше, че са корави мъже и жени, ветерани от обсадата на Ли Хенг и Уикските войни в равнините на север. Но нещо се беше утаило в очите им, зачервени и влажни очи. Гледаха я с копнеж, който й се стори смущаващ, сякаш бяха гладни за отговор. Докато минаваше покрай тях, успя да потисне порива си да им заговори, да им предложи каквито можеше утешителни думи. Дарбите й обаче не й принадлежаха, както не бяха й принадлежали никога. В това отношение с нищо не се отличаваше от самата императрица. Щом наближиха билото, чу отвъд него крясъци на чайки и врани — извисяваха се в оглушителен писклив хор. Без да обръща повече внимание на войнишкия шпалир, адюнктата подкара коня си право напред. Капитанът я последва. Стигнаха до билото и погледнаха надолу. Пътят се спускаше на около една пета от левгата, след което отново започваше да се изкачва нагоре към морския нос.

Хиляди чайки и врани бяха осеяли земята, изсипваха се на рояци в рововете и ниския сух пирен и прещип. Земята под това кипнало бяло и черно море беше еднакво червена. Тук-там се виждаха оголени конски скелети и проблясваше желязо.

Капитанът развърза шлема си, смъкна го бавно от главата си и го окачи на седлото.

— Адюнкта…

— Казвам се Лорн — прекъсна го тихо жената.

— Сто седемдесет и пет мъже и жени. Двеста и десет коня. Деветнайсети ескадрон на Осма кавалерия на Итко Кан. — Гърлото на капитана се стегна за миг. Той погледна Лорн. — Мъртви. — Конят под него се дръпна подплашен, усетил сякаш лъха отдолу. Капитанът дръпна грубо юздите и животното се укроти, с разширени ноздри и дръпнати уши; трепереше под седлото. Жребецът на адюнктата не помръдна. — Всички са били с извадени оръжия. Всички са се били с онова, което ги е нападнало. Но всички мъртви са наши.

— Брега долу огледахте ли? — попита Лорн, без да откъсва очи от пътя.

— Никакви следи от десант — отвърна капитанът. — Никакви следи никъде, нито към морето, нито към сушата. А има и още мъртъвци. Фермери, селяни, рибари, обикновени пътници. Всички разкъсани, с откъснати крайници — деца, стока, кучета. — Млъкна и извърна глава. — Четиристотин мъртъвци — процеди през зъби. — Не сме сигурни за точния им брой.

— Разбирам — промълви безчувствено Лорн. — И никакви свидетели?

— Нито един.

Към тях отдолу по пътя яздеше мъж, привел глава към ухото на коня, сякаш го уговаряше да мине през касапницата. Пред него с крясък излитаха подплашени птици и кацаха отново над плячката си, щом ги подминеше.

— Кой е този? — попита Лорн.

— Лейтенант Гъноуз Паран — изсумтя капитанът. — Нов е в частта ми. От Унта.

Очите на Лорн се присвиха. Младежът беше стигнал до края на ниското и се беше спрял да даде заповеди на работните групи. После отново се изправи в седлото и погледна нагоре към двамата.

— Паран. От дома Паран.

— Е, да. Златна кръв в жилите и така нататък.

— Извикайте го тук.

Капитанът махна с ръка и лейтенантът срита коня. След малко дръпна юзди пред началника си и отдаде чест.

И той, и конят бяха покрити с кръв. Ята мухи и оси бръмчаха около тях на облак. Лорн не видя в лицето на лейтенант Паран младостта, която му се полагаше. И все пак не беше трудно човек да задържи погледа си върху това лице.

— От другата страна огледа ли, лейтенант? — попита капитанът.

Паран кимна.

— Да, сър. В подножието на носа има малко рибарско селище. Десетина колиби. Трупове във всички, с изключение на две. Повечето лодки, изглежда, са се върнали, макар че кеят е празен.

Лорн се намеси.

— Лейтенант, опишете ни празните колиби.

Той прогони с ръка заплашващата да го ужили по лицето оса, преди да отговори.

— Едната е над брега, малко встрани от пътя. Смятаме, че е била на една старица, която намерихме мъртва на пътя, на около половин левга южно оттук.

— Защо?

— Адюнкта, вещите в колибата бяха на стара жена. Освен това, изглежда, е имала навика да пали свещи. Лоени свещи. Старицата на пътя е била с чувал, пълен с ряпа и няколко лоени свещи. Лойта тук е скъпа, адюнкта.

— Колко пъти минахте през бойното поле, лейтенант?

— Достатъчно, за да привикна, адюнкта — отвърна той с гримаса.

— А втората празна колиба?

— Тя, изглежда, е била на някакъв мъж и момичето му. Близо е до линията на прилива, срещу празния кей.

— И никаква следа от тях?

— Никаква, адюнкта. Разбира се, продължаваме да намираме тела — по пътя, както и из полята наоколо.

— Но не и по брега.

— Не.

Адюнктата се намръщи. Не пропусна да забележи, че двамата мъже я гледат напрегнато.

— Капитане, що за оръжия са убили войниците ви?

Капитанът се поколеба, после извърна намръщения си поглед към младия лейтенант.

— Ти от доста време се мотаеш тук, Паран. Да чуем твоето мнение.

Паран отвърна със стиснати в горчива усмивка устни.

— Естествени оръжия, сър.

Капитанът усети, че му се повдига. Беше се надявал, че греши.

— Какво значи „естествени оръжия“? — попита Лорн.

— Зъби, предимно. Много големи, много остри зъби.

Капитанът се окашля и каза:

— В Итко Кан не е имало вълци от сто години. Във всеки случай, наоколо няма леш…

— Вълци са били — настоя Паран. — Големи като мулета. Няма дири, адюнкта. Едно валмо козина няма.

— Значи не са били вълци — каза Лорн.

Паран сви рамене.

Адюнктата си пое дъх, задържа го и бавно въздъхна.

— Искам да го видя това рибарско селище.

Капитанът понечи да си сложи шлема, но адюнктата поклати глава.

— Лейтенант Паран ще е достатъчен, капитане. Бих ви посъветвала междувременно да поемете охраната лично. Мъртвите трябва да се приберат колкото може по-скоро. Всички свидетелства за погрома трябва да се заличат.

— Разбрано, адюнкта — отвърна капитанът. Надяваше се, че е прикрил облекчението си.

Лорн се обърна към младия благородник.

— Е, лейтенант?

Той кимна и смуши коня си.

Чак когато птиците започнаха да се пръскат от пътя им, адюнктата неволно завидя на капитана. Хранещите се с леш твари разкриха пред нея килим от броня, потрошени кости и месо. Въздухът беше горещ, подпухнал и гъст. Видя войници, още с шлемове — вратовете им бяха прегризани сякаш от някакви огромни, ужасяващо яки челюсти. Видя разкъсани ризници, смачкани щитове и ръце, изтръгнати от раменете. Не издържа и се втренчи в морето, безсилна да обхване с ума си мащабите на жестоката касапница. Жребецът й, отгледан от най-добрите раси в Седемте града, боен кон, обучен и свикнал с кръв, бе изгубил гордата си непокорна стъпка и пристъпваше боязливо по каменната настилка.

Лорн осъзна, че трябва да разсее с нещо ума си, и го потърси в разговора.

— Лейтенант, вие получихте ли вече назначението си?

— Не, адюнкта. Очаквам да ме назначат в столицата.

Тя повдигна вежда.

— Нима? И как смятате да го уредите?

Паран примижа и се подсмихна.

— Все някак ще се уреди.

— Разбирам. — Лорн замълча. — Благородниците от доста време се въздържат да се стремят към военни назначения: предпочитат да си кротуват, нали?

— Още от първите дни на империята. Императорът не хранеше обич към нас. Докато грижите на императрица Ласийн май са насочени в друга посока.

Лорн изгледа младежа.

— Поемате голям риск, лейтенант. Освен ако арогантността ви не стига дотам, че да предизвикате адюнктата на императрицата. Толкова ли сте уверен в непобедимостта на своята кръв?

— Откога казването на истината е арогантност?

— Все пак сте млад, нали?

Това, изглежда, жегна Паран. По гладко обръснатите му бузи пробяга червенина.

— Адюнкта, през последните няколко часа газих до коленете раздрана плът и съсирена кръв. Бих се с чайки и врани за тела… знаете ли какво правят тези птици? Точно? Дерат късове месо и се бият за тях; тъпчат се с очи, езици и сърца. В ненаситната си алчност налитат на всякаква плът… — Замълча, овладя се и се изправи в седлото. — Вече не съм чак толкова млад, адюнкта. Колкото до „арогантността“, честно казано, все ми е едно. С истината не можеш да си играеш, не и тук, не и сега — вече не.

Стигнаха отсрещния склон. Една тясна пътека вляво водеше надолу към морето. Паран я посочи и смуши коня си.

Лорн го последва — гледаше замислено широкия му гръб, — после вниманието й се насочи към пътя. Той беше тесен и заобикаляше скалите на носа. Вляво пропадаше рязко на шестдесет стъпки надолу. Беше отлив и вълните се разбиваха в рифа на няколкостотин разтега от брега. Долу се виждаха локви, отразили в тъмните си води облачното небе.

Завиха и видяха извита като полумесец пясъчна ивица. Над нея, в подножието на носа, се простираше широк тревист бряг, по който бяха наклякали десетина колиби.

Адюнктата погледна към морето. Лодките се полюшваха, привързани за кейовете. Въздухът над плажната ивица и низината на прилива беше пуст — не се мяркаше нито една птица.

Тя спря коня си. Миг след това Паран я погледна през рамо и направи същото. Тя смъкна шлема си и разтърси дългата си кестенява коса — беше мокра и сплъстена от потта. Лейтенантът я погледна питащо.

— Лейтенант Паран, докладът ви беше добър. — Тя вдиша соления въздух и срещна очите му. — Боя се, че няма да бъдете назначен в Унта. Заповедите си ще получавате от мен, като офицер, назначен в личния ми състав.

Очите му бавно се присвиха.

— Какво е сполетяло тези войници, адюнкта?

Тя не му отговори веднага. Отпусна се в седлото и замислено огледа морската шир.

— Някой е бил тук. Чародей с голяма мощ. Нещо се е случило и вниманието ни е било отвлечено, за да не го разкрием.

Паран зяпна.

— Да избие четиристотин души само за да ни заблуди?

— Ако този човек и дъщеря му са били в морето, приливът щеше да ги върне.

— Но…

— Няма да намерите телата им, лейтенант.

Паран се озадачи.

— Сега какво?

Тя само го погледна и обърна коня.

— Сега се връщаме.

— И само това ли? — Той я зяпна, докато тя обръщаше коня си, после подкара в тръс, за да я догони. — Почакайте малко, адюнкта — каза й, след като се изравни с нея.

Тя го изгледа предупредително. Паран тръсна глава.

— А, не! Щом вече съм в личния ви състав, искам да знам повече за това, което става.

Тя отново си сложи шлема и стегна здраво каишките под брадичката си. Дългата й коса провисна на парцаливи въжета върху имперската й пелерина.

— Е, добре. Както знаете, лейтенант, аз не съм магьосница…

— Не сте — каза Паран хладна усмивка. — Вие само ги издирвате и ги убивате.

— Не ме прекъсвайте. Смятах да кажа, че съм проклятие за чародейството. Това, лейтенант, означава, че макар да не практикувам магия, имам вземане-даване с нея. Така да се каже. Познаваме се с нея, ако така предпочитате. Познавам шаблоните на магьосничеството и са ми познати шаблоните на онези умове, които го използват. В този случай трябваше да стигнем до извода, че клането е пълно и безразборно. Не е нито едното, нито другото. Тук има диря и ние с вас трябва да я открием.

Паран кимна замислено.

— Първата ви задача, лейтенант, е да отидете до близкото тържище… как се казваше?

— Джером.

— Да, Джером. Те познават тази рибарска махала, защото тук са продавали улова си. Поразпитайте, разберете кое от рибарските семейства е включвало баща и дъщеря. Донесете ми имената и описанията им. Използвайте войската, ако местните се окажат опърничави.

— Няма да се опъват — увери я Паран. — Канците са услужлив народ.

Изкачиха се по пътеката и спряха на пътя. Между труповете долу трополяха коли, воловете мучаха и биеха в пръстта накървавените си копита. Войнишки викове се носеха из гъмжилото, а над всичко това кръжеше облак от хиляди птици. Вонеше на паника. В отсрещния край стоеше капитанът, шлемът му висеше на едната му ръка.

Адюнктата се загледа натам с присвити очи.

— Заради тях, дано да се окажете прав, лейтенант.

Докато капитанът гледаше двамата приближаващи се конници, нещо му подсказа, че спокойните му дни в Итко Кан са преброени. Шлемът в ръката му изведнъж натежа. Той изгледа накриво Паран. Това благородниче пак се беше уредило. „Сто конци го дърпат всяка стъпка по пътя към някое сладко постче в някой мирен град.“

Двамата излязоха на билото и той видя, че Лорн го гледа съсредоточено.

— Капитане, имам една молба към вас.

Капитанът изсумтя. „Молба, в името на Гуглата! Императрицата сигурно всяка сутрин си проверява чехлите да не би тази вече да ги е обула.“

— Разбира се, адюнкта.

Тя слезе от коня си, Паран — също. Лицето на лейтенанта беше равнодушно. Наглост ли бе това, или адюнктата му беше дала повод за размисъл?

— Капитане — започна Лорн, — разбирам, че в Кан се набират войници. От околностите на града ли събирате хората?

— За войската? Най-вече оттам, разбира се. Градските имат много повече, от което да се лишат. Плюс това, те първи чуват лошата вест. Повечето селяни още не знаят, че в Дженабакъз провалът е пълен. И смятат, че гражданите просто са си глезльовци. Може ли да попитам защо питате?

— Можете. — Лорн загледа войниците, разчистващи пътя. — Трябва ми списък на новите наборници. От последните два дни. Тези, които са родени в града, ги забравете, само от външните. И само жените и старците.

Капитанът отново изсумтя.

— Списъкът сигурно ще е кратък, адюнкта.

— Дано, капитане.

— Разбрахте ли какво се крие зад всичко това?

Все така загледана в трескавата дейност по пътя, Лорн отвърна:

— Представа нямам.

„Да бе — помисли капитанът. — Аз пък съм превъплътеният император.“

— Лошо — измърмори той.

— О! — Адюнктата се обърна към него. — Лейтенант Паран вече е в състава ми. Вярвам, че ще направите необходимите размествания.

— Както заповядате, адюнкта. Обичам канцеларщината.

Думите му му спечелиха бегла усмивка, после лицето й отново стана сериозно.

— Лейтенант Паран тръгва веднага.

Капитанът погледна младия благородник и се усмихна така, че усмивката му да каже всичко. Да служиш на адюнктата беше все едно да си червеят на куката. Адюнктата беше куката, а от другия край на кордата беше императрицата. Да се гърчи.

На лицето на Паран се изписа кисела физиономия.

— Слушам, адюнкта. — Той отдаде чест и препусна по пътя.

Капитанът го погледа, докато се отдалечи, после каза:

— Нещо друго, адюнкта?

— Да.

Тонът й го накара да се обърне.

— Бих искала да чуя едно войнишко мнение за сегашните набези на знатното съсловие в имперската командна структура.

Капитанът я изгледа твърдо.

— Не е много ласкаво, адюнкта.

— Продължете.

Капитанът заговори.

Беше осмият ден на набора и кадрови сержант Араган седеше зад писалището с помътнели очи, докато ефрейторът подкарваше поредното пале от редицата. Тук, в Кан, бяха извадили голям късмет. Риба се лови най-добре в мътни води, беше казала Юмрукът на Кан. Тук само слушат истории. А от историите кръв не ти тече. От историите не огладняваш и не ти се подбиват краката. Когато си млад, миришеш още на свински лайна и си убеден, че в целия проклет свят няма ни едно оръжие, което може да те нарани; единственото, което правят историите, е да те накарат да поискаш да станеш част от тях.

Старицата беше права. Както обикновено. Тези хора не бяха тъпкани от ботуша толкова дълго, че всъщност им харесваше. Какво пък, възпитанието започваше оттук.

Денят беше лош: тукашният капитан изхвърча с гръм и трясък навън с три роти, без да остави след себе си поне един достоверен слух какво точно става. И сякаш, че това не стигаше, ами няма и десет минути след това от Унта пристигна адюнктата на Ласийн — за да се добере дотук, беше използвала един от гадните магически Лабиринти. Въпреки че самият той не я видя, само името й в горещия вятър бе достатъчно, за да го полазят тръпки. Убийцата на магове, скорпионът в джоба на императрицата.

Араган се загледа намръщено в писалището. Ефрейторът се окашля и той вдигна глава.

Новобранката, застанала пред него, го стъписа. Той отвори уста — езикът му беше готов да запердаши такава тирада, от която цялата редица младоци щяха да се пръснат като пилци — но само миг след това я затвори и думите останаха неизречени. Указанията на Юмрука на Кан бяха повече от ясни: щом имат две ръце, два крака и глава — взимайте ги. Кампанията за Дженабакъз беше пълен погром. Трябваха свежи попълнения.

Той се ухили на момичето. Напълно отговаряше на описанието на Юмрука. И все пак…

— Е, моме, разбираш, че си се наредила да се включиш във Военноморските сили на Малазан, нали?

Девойката кимна и твърдият й хладен поглед се прикова в Араган.

Лицето на сержанта се вкочани. „Проклятие, едва ли е на повече от дванайсет-тринайсет. Ако ми беше дъщеря…“

„Но защо очите й изглеждат толкова дяволски стари?“ Последния път, когато бе видял нещо подобно, беше извън Леса Мот, на Дженабакъз — вървяха през селска земя, поразена от петгодишна суша и два пъти по-дълга война. Онези състарени очи бяха от глад или от преживяна смърт. Той се навъси.

— Как се казваш, момиче?

— Е, приета ли съм? — попита тихо момичето.

Араган кимна и изведнъж почувства, че черепът му ще се пръсне от болка.

— Назначението си ще получиш в едноседмичен срок. Освен ако нямаш предпочитания.

— Дженабакъзката кампания — моментално отговори момичето. — Под командата на Върховен юмрук Дужек Едноръкия. Войската на Едноръкия.

Араган примига и каза:

— Ще си отбележа. Името ти?

— Сори. Името ми е Сори[1].

Араган надраска името в тефтера си.

— Свободна си. Ефрейторът ще ти каже къде да отидеш. — Погледна я, когато тя тръгна към вратата. — И измий тая кал от краката си.

Араган продължи да пише, но след миг спря. Не беше валяло от седмици. А и калта наоколо беше по-скоро зелена и сива, не тъмночервена. Хвърли перото и разтри слепоочията си. „Добре поне, че това главоболие престана.“

Джером бе на левга и половина навътре в сушата, по Стария кански път, предимперска магистрала, рядко използвана след изграждането на горния имперски крайбрежен път. Движението по него напоследък включваше предимно пешаци — местни фермери. Сега само пръснатите по платното развързани и разкъсани вързопи с дрехи, потрошени кошове и стъпкани зеленчуци свидетелстваха за скорошното им преминаване. Едно окуцяло муле, последният страж, надзираващ останките от това преселение, стоеше и гледаше тъпо, нагазило до глезените в чувал с ориз.

Съсипията като че ли не беше от повече от един ден — плодовете и зеленчуците едва започваха да гният в следобедната жега.

Конят го носеше в бавен тръс и пред очите на Паран в сивкавата от прахта омара бавно се откроиха първите постройки на тръжното селище. Никой не се движеше между полупорутените кирпичени къщи; нямаше псета, които да го подгонят с лая си, а единствената кола пред очите му се беше килнала на единственото си останало колело. За да подсили зловещия пейзаж, въздухът бе надвиснал неподвижен, лишен от птичи зов. Паран разхлаби меча в ножницата.

Щом наближи първите постройки, спря коня. Бягството беше станало набързо, в паника. И все пак не видя тела на мъртъвци, нито някакви признаци за насилие, освен явната припряност на онези, които бяха побягнали. Той си пое дъх, бавно издиша и цъкна с език на коня да продължи. Главната улица, всъщност единствената улица на селото, водеше до единствената двукатна каменна постройка: Имперската жандармерия. Ламаринените й кепенци бяха спуснати, тежката обкована врата — залостена. Паран приближи, без да откъсва очи от сградата.

Слезе, върза кобилата на коневръза и отново огледа улицата. Пълно мъртвило. Извади меча си и закрачи към вратата на Жандармерията.

Спря го някакъв тих постоянен звук отвътре, твърде тих, за да може да се чуе от разстояние, но сега, когато застана пред огромната обкована врата, той чу ясно човешко мърморене и настръхна. Изпъна ръката с меча и опря върха му под мандалото. Повдигна го и бутна вратата.

В сумрака вътре пробяга вълна, плясък и лъх на въздух, който донесе до ноздрите му наситения мирис на разлагаща се плът. Той вдиша дълбоко. Устата му внезапно бе пресъхнала.

Взря се. Посрещна го смразяващо тихият шепот на отварящи се да заговорят гърла. Залата беше пълна с черни гълъби — пърхаха и гукаха сред ледена тишина. Сред тях лежаха униформени човешки тела, проснати безразборно по пода между купчините курешки. Пот и смърт изпълваха въздуха, гъст като блатна мъгла. Той влезе. Гълъбите запърхаха, но иначе не му обърнаха внимание: нито един не полетя към вратата.

От сенките към тавана със слепите си очи се взираха подути лица. Бяха посинели, като на удушени. Паран се вгледа в един от войниците и промърмори:

— Доста е нездравословно да носиш тая униформа, а?

„Призоваване на птици с магия за траурно бдение. Черният хумор май не ми допада вече.“ Отърси се и тръгна из помещението. Птиците се отдръпваха тромаво от ботушите му и гъргореха зад него. Вратата към кабинета на капитана зееше. През капаците на прозорците струеше мътна светлина. Паран прибра меча в ножницата и влезе. Капитанът си седеше в стола, с подпухнало лице — на грозни зелени и сини петна.

Младежът помете с ръка влажните черни пера от писалището и зарови в свитъците. Хартията се разпадаше на гнили мазни листа между пръстите му.

„Грижливо премахване на следата.“

Обърна се и излезе вдървено под топлото слънце. Затвори вратата, както несъмнено бяха направили и селяните.

Магията бе поквара, която малцина бяха склонни да разследват. Защото имаше свойството да се разпространява.

Паран отвърза кобилата, яхна я и излезе от изоставеното село. Не се обърна назад.

Слънцето клечеше на хоризонта, натежало и подпухнало сред петно от пурпурни облаци. Паран едва държеше очите си отворени. Беше изнурителен ден. Ужасен ден. Земята наоколо, доскоро позната и спокойна, се бе превърнала в място, кипнало от мрачно чародейство. Той изобщо не държеше да изкара нощта на открито.

Конят му вървеше мудно, навел глава. Сумракът бавно ги загръщаше. Скован от изтощителните вериги на мислите си, Паран се помъчи да си припомни всичко, което бе преживял от заранта.

Беше се отървал от киселия мълчалив капитан и от гарнизона в Кан, беше получил неочаквано бърз шанс за издигане. Адютант на адюнктата бе повишение, за каквото не можеше и да си въобразява допреди седмица. Въпреки професията, която си бе избрал, баща му, а и сестрите му, щяха да са впечатлени, ако не и смаяни от постижението му. Като толкова много други синове и дъщери на благородни фамилии, той отдавна беше хвърлил око на имперската военщина, жаден за престиж и отегчен от безучастното самодоволство на знатната класа. Да, той жадуваше за нещо повече от разпращането на каруци с вино и надзираването на семейната ферма за породисти коне.

Не беше първият, включил се доброволно в поредния набор, за да улесни по този начин пътя си на подготовка за офицер и домогването до висок пост. Само дето го беше споходил лош късмет, който го отпрати в Кан, където гарнизонът ветерани ближеше раните си вече шеста година. Един неизпитан в битки лейтенант не можеше да се надява на особено уважение, още по-малко ако е със знатно потекло.

Паран подозираше, че след погрома на пътя това вече се е променило. Беше се справил по-добре от мнозина от ветераните — е, в не малка степен с помощта на изключителните качества на коня си. Нещо повече, за да докаже на всички хладнокръвието и професионализма си, доброволно бе поел командването на разследващия отряд.

Беше се справил добре, въпреки че нарядът се оказа… труден. Слушал беше писъци, докато обикаляше през труповете, писъци, които излизаха някъде от собствения му череп. Очите му се бяха приковавали във всевъзможни странни подробности — нелепата извивка на някое тяло, необяснимата усмивка на някой мъртъв войник — но най-трудното за понасяне бяха конете: покрити с кървава пяна ноздри и муцуни — признак за преживян ужас — и ужасни рани. Гордите доскоро животни бяха оплескани с черно-жълта пяна и изпражнения и лежаха сред лъскавия килим от кръв и късове червена плът. Доплака му се — за конете.

Размърда се притеснено на седлото. Дланите му бяха потни. Дотук бе разчитал на самоувереността си. Ала сега, когато мислите му се връщаха към онази ужасна сцена, онова, което винаги се беше крепило стабилно и невъзмутимо в ума му, вече пелтечеше, свиваше се боязливо и заплашваше да го извади от равновесие. Пренебрежението, което бе проявил към ветераните от отряда си, смъкнали се безпомощно на колене край пътя и повръщащи само жлъчка, сега му отвръщаше с жестока мъст. А ехото, догонващо го от сградата на Жандармерията в Джером като последен удар върху вече изтерзаната му душа, се надигна отново, за да го изскубне от защитната вцепененост, която все още го крепеше донякъде.

Насили се и се стегна. Беше казал на адюнктата, че младостта му си е отишла. И други неща й беше казал, без страх и без притеснение, без онази предпазливост, която му бе внушавал баща му, станеше ли дума за многоликата империя.

Сякаш от много далече, в ума му се върнаха две стари, много стари думи: Живей кротко. Тогава бе отхвърлил този възглед; и продължаваше да го отхвърля. Но ето, че адюнктата го бе забелязала. И сега той се зачуди за първи път: редно ли беше да изпитва гордост. Онзи закоравял от жестоки боеве командир отпреди толкова много години, на стените на Крепостта на Мок, щеше да се изплюе в краката му с презрение, ако го видеше сега. Момчето вече не беше момче, а мъж. „Трябваше да се вслушаш в думите ми, момче. Виж се сега.“

Кобилата изведнъж спря и копитата й затъпкаха объркано разровения път. Паран посегна към меча и се огледа неспокойно в сумрака. Пътят минаваше през оризови ниви, а най-близките селски колиби бяха горе, на стотина крачки от пътя. При все това насред пътя стоеше някаква фигура. Човешка.

Откъм нея полъхна студен ленив дъх, от който ушите на кобилата се дръпнаха назад, ноздрите й се разшириха и тя потръпна.

Фигурата — на мъж, ако се съдеше по ръста — беше цялата в зелено: зелено наметало със зелена качулка, бледозелена туника и ленен клин над боядисаните в зелено кожени ботуши. Зад тънкия колан беше пъхнат само един дълъг нож — предпочитаното оръжие на воините на Седемте града. Ръцете на мъжа, смътно сиви на предвечерната светлина, проблясваха, отрупани с пръстени — пръстени на всеки пръст, под и над кокалчетата. Мъжът вдигна едната си ръка — стискаше глинено шише.

— Жадни ли сме, лейтенант? — Гласът му беше тих и странно мелодичен.

— Имам ли някаква работа с вас? — попита Паран, без да пуска дръжката на дългия си меч.

Мъжът се усмихна и смъкна качулката си. Лицето му беше издължено, кожата изглеждаше светлосива, очите му бяха тъмни и дръпнати. Изглеждаше около трийсетгодишен, въпреки че косата му бе побеляла.

— Адюнктата ме помоли за малка услуга — рече той. — Гори от нетърпение да чуе доклада ви. Аз трябва да ви придружа… бързичко. — Разклати шишето в ръката си. — Но първо — отдих. Цяло пиршество нося в джобовете си — много по-добро, отколкото може да предложи едно мърляво канско село. Елате да седнете с мен, ей тука, край пътя. Ще си поговорим сладко, докато зяпаме безгрижно как селяците се трудят неуморно. Казвам се Топър[2].

— Чувал съм това име — каза Паран.

— Няма начин да не сте — отвърна Топър. — Уви, това съм аз. Кръвта на Тайст Андий се блъска в жилите ми, търси изход, несъмнено, от по-простосмъртния човешки поток. Моя е ръката, която отнема живота на кралското родословие на Унта — крал, кралица, синове, дъщери.

— Братовчеди, втори братовчеди, трети бра…

— Заличавайки всякаква надежда, м-да. Такова ми е задължението като Нокът с ненадмината сръчност. Но вие така и не отговорихте на въпроса ми.

— А той беше?

— Жаден ли сте?

Паран се намръщи, но слезе от коня.

— Не казахте ли, че адюнктата иска да стигнем бързо?

— О, лейтенант, ще побързаме. Но след като си напълним търбусите и побеседваме с изтънчена вежливост.

— Според това, с което сте известен, изтънчеността стои много ниско в списъка на уменията ви, Нокът.

— Тя е една от най-ценните ми черти, но напоследък рядко имам възможност да я упражнявам, лейтенант. Вие, разбира се, ще отделите от скъпоценното си време, след като ще ви придружавам, нали?

— Каквато и уговорка да има между вас и адюнктата — каза му Паран, след като се приближи, — тя си е между вас. Аз не ви дължа нищо, Топър. Освен омраза.

Нокътят клекна край пътя и заизважда от джобовете си пакети, а след тях — и две кристални чаши. После извади тапата на бутилката.

— Стари рани. А на мен ми обясниха, че сте хванали по друг път, оставили сте зад гърба си досадните, бутащи се с лакти тълпи благородна сган. — Наля двете чаши с вино с кехлибарен цвят. — Вече сте едно с тялото на империята, лейтенант. То ви командва. И вие реагирате безпрекословно на волята му. Вие сте малка частица от един от мускулите на това тяло. Ни повече, ни по-малко. Времето за стари омрази отдавна е минало. Тъй че… — той остави бутилката на земята и подаде едната чаша на Паран — да вдигнем наздравица за новото начало, Гъноуз Паран, лейтенант и адютант на адюнкта Лорн.

Паран се намръщи, но взе чашата. Отпиха.

Топър се усмихна и извади копринена кърпа, за да попие устните си.

— Ето, виждате, че не е толкова трудно, нали? Мога ли да ви наричам с избраното ви прозвище?

— Паран е достатъчно. А вие? Каква титла се полага на командира на Нокътя?

Топър отново се усмихна.

— Ласийн продължава да командва Нокътя. Аз й помагам. В това отношение също съм нещо като адютант. Можете да ме наричате с прозвището ми, разбира се. Не съм от тези, които държат на формалностите след определена точка от запознанството.

Паран седна край разкаляния път.

— И преминахме ли вече тази точка?

— И още как.

— Как го решаваш?

— Ех. — Топър почна да развива пакетите и да вади сирене, хлебчета и плодове. — Запознанствата си ги правя по един от два възможни начина. Свидетел сте на втория.

— А първият?

— В тези случаи нямам време за изискани представяния, уви.

Паран развърза шлема си и го смъкна уморено.

— Държиш ли да чуеш какво открих в Джером? — попита той и оправи с ръка черната си коса.

Топър сви рамене.

— Ако изпитваш нужда.

— Може би е по-добре да изчакам аудиенцията си с адюнктата.

Нокътят се усмихна.

— Започваш да се учиш, Паран. Никога не предлагай с лека ръка знанието, с което разполагаш. Думите са като монети — струва си да ги къташ.

— Докато не умреш върху купчина злато — каза Паран.

— Гладен ли си? Мразя да се храня сам.

Паран прие къшей хляб.

— Е, адюнктата наистина ли е нетърпелива, или си тук по други причини?

Нокътят се усмихна и се надигна.

— Уви, изисканият разговор приключи. Пътят ни се отваря. — И се обърна към пътя.

Паран също се извърна и видя как във въздуха се раздира нещо като завеса и от пролуката се изсипва мъглива жълта светлина. „Лабиринт, тайните пътища на магьосничеството.“

— Дъх на Гуглата!

Въздъхна. Мъчеше се да се отърси от внезапно обладалия го мраз. През процепа успя да зърне сивкава пътека, притисната от двете страни от ниски стени и засводена отгоре от непроницаема мъгла с цвета на охра. Въздухът нахлу през портала като поет дъх и показа, че пътеката е от пепел — невидими течения завихриха бясно нагоре прашни вихрушки.

— Ще трябва да свикваш с това — каза Топър.

Паран хвана юздите на кобилата и окачи шлема си на седлото.

— Води.

Нокътят го изгледа одобрително и пристъпи в Лабиринта.

Паран го последва. Порталът зад тях се затвори и пътеката отпред се удължи. Итко Кан беше изчезнал, а с него — и всякакви признаци на живот. Светът, в който бяха навлезли, беше пуст като смъртта. Могилите, ограждащи пътеката като стени, се оказаха грамади от пепел. Въздухът беше наситен и гъст, с метален привкус.

— Добре дошъл в имперския Лабиринт — с лека насмешка каза Топър.

— Колко приятно.

— Изкован със сила от… каквото там е било преди. Постигано ли е някога такова нещо? Боговете само могат да кажат.

Тръгнаха.

— Доколкото разбирам — заговори Паран, — нито един бог не претендира за този Лабиринт. Така можете да избегнете събирачите на пътната дан, пазачите на порти, стражите на невидимите мостове и всички останали, за които разправят, че обитават Лабиринтите в служба на безсмъртните си господари.

Топър изсумтя.

— Значи си представяш, че Лабиринтите са толкова претъпкани? Какво пък, суеверията на невежите винаги са забавни. Струва ми се, че ще се окажеш приятен спътник в тази кратка разходка.

Паран замълча. Хоризонтите отвъд грамадите от пепел изглеждаха близки, смътно различима сплав от охрено небе и сиво-черна повърхност. Пот изби и потече под плетената му ризница. Кобилата му изпръхтя тежко.

— Ако случайно се чудиш — каза след малко Топър, — адюнктата в момента е в Унта. С помощта на този Лабиринт ще преминем разстоянието — около триста левги — само за няколко кратки часа. Някои смятат, че империята е станала твърде голяма, някои дори си въобразяват, че далечните й провинции са извън обхвата на императрица Ласийн. Както току-що научи, Паран, подобни убеждения могат да се поддържат само от глупци.

Кобилата изпръхтя отново.

— Да не би да те засрамих толкова, че да онемееш, лейтенант? Искрено съжалявам, ако съм се подиграл с невежеството ти…

— Риск, с който ще трябва да се примириш — отвърна Паран.

Следващите няколко хиляди крачки мълчание бяха за Топър.

Смътната светлина бе неизменна и нямаше как да се различат отминаващите часове. На няколко пъти се натъкваха на места, където дигите от пепел бяха разбъркани, сякаш по тях с тътрене беше преминало нещо грамадно, широки следи водеха в сумрака. На едно такова място намериха тъмно петно и пръснати наоколо като монети брънки от тежка верига. Топър внимателно огледа околността.

„Май не е толкова безопасно, колкото се опита да ми внуши. Тук витаят странни същества и съвсем не са дружелюбни.“

Не се изненада, че веднага след това Топър ускори крачка. Скоро стигнаха до някаква каменна арка. Личеше, че е построена наскоро, и Паран забеляза, че базалтът е от Унта, от имперските кариери край столицата. Стените на семейното му имение бяха от същия лъскав сиво-черен камък. В средата на арката, високо над главите им, се виждаше увенчана с дълги нокти ръка, стиснала кристален глобус: гербът на империята Малазан.

Отвъд арката цареше мрак.

Паран се окашля.

— Стигнахме ли?

Топър рязко се извърна към него.

— Отвръщаш на любезността с арогантност, лейтенант. Няма да е зле да изоставиш благородническата наглост.

Паран се усмихна и махна с ръка.

— Води, придружителю.

Топър завихри наметалото около себе си, пристъпи през арката и изчезна.

Кобилата се дръпна, щом Паран я подведе към арката, и отметна глава. Той се опита да я успокои, но без полза. Накрая се метна на седлото, стисна юздите, насочи кобилата към арката и заби шпорите в хълбоците й. Животното се понесе напред и скочи в пустошта.

Пред тях избухна взрив от светлина и цветове и ги погълна. Копитата на кобилата се приземиха с трясък и пръснаха във всички посоки нещо, което трябваше да е чакъл. Паран я спря и примига, преди да обгърне с поглед сцената около себе си. Просторна зала с таван, блеснал от златния обков, със стени, отрупани с гоблени, и с десетки стражи в пълно снаряжение — приближаваха се към него от всички страни.

Стъписана, кобилата отстъпи встрани и просна Топър на пода.

Едно от копитата изтропа точно до главата му. Изпращя още чакъл — само че не беше никакъв чакъл, забеляза Паран, а камъчета от мозайка. Топър се надигна и изгледа с яд лейтенанта.

Стражите, изглежда, се подчиниха на някаква неизречена заповед, защото бавно се отдръпнаха на позициите си до стените. Паран бързо откъсна очи от Топър. Пред него се издигаше подиум, увенчан с трон от сплетени кости. А на трона седеше императрицата.

В залата цареше пълна тишина, нарушена само от пращенето на полускъпоценни камъни под копитата на кобилата. С гримаса, Паран се смъкна от седлото и уморено изгледа седящата на трона жена.

Ласийн с нищо не беше се променила от последния път, когато се бе оказал толкова близо до нея: простовата и груба, с къса сплъстена светла коса над синкаво невзрачно лице. Кафявите й очи го гледаха присвити.

Паран намести колана на меча си, събра длани и се поклони.

— Императрице.

— Виждам — провлече Ласийн, — че не си се вслушал в съвета на командира преди седем години.

Той примигна изненадано. Тя продължи:

— Разбира се, той също не се вслуша в съвета, който му дадох аз. Чудя се, кой бог ви събра двамата на онзи парапет — готова съм да му отслужа служба в признание на чувството му за хумор. Нима си представяхте, че Имперската арка свършва в конюшните, лейтенант?

— Кобилата ми се опъваше и не искаше да премине, императрице.

— И с основание.

Паран се усмихна.

— За разлика от мен, тя е с потекло, известно със своята интелигентност. Моля приемете покорните ми извинения.

— Топър ще те заведе при адюнктата. — Тя махна с ръка и един от стражите пристъпи да хване юздите на кобилата.

Паран отново се поклони и се извърна с усмивка към Нокътя.

Топър го поведе към една от страничните врати.

— Тъпак! — сопна се той, след като вратата звучно се тръшна след тях, и бързо закрачи по тесния коридор. Паран не направи никакво усилие да го догони и го принуди да чака в другия край, завършващ с вито стълбище. Лицето на Топър беше потъмняло от яд. — Какво беше това за парапета? Значи и друг път си я срещал. Кога?

— След като тя се въздържа да обясни, мога само да последвам примера й — отвърна Паран. И изгледа стъпалата с двата фронтона над тях. — Значи това трябва да е Западната кула. Кулата на Праха…

— Най-горният етаж. Адюнктата те чака в покоите си — други врати няма, така че няма да се загубиш, просто продължаваш, докато не стигнеш горе.

Паран кимна и започна да се изкачва.

Вратата на стаята на самия връх на кулата беше открехната. Паран потропа възпитано по нея и пристъпи. Адюнктата седеше на пейка в другия край, с гръб към широк прозорец. Крилата му бяха отворени и пропускаха червеникавия блясък на изгрева. Обличаше се. Паран се спря смутен.

— Не държа на благоприличието — каза адюнктата. — Влез и затвори вратата.

Паран изпълни заповедта. Огледа се. Стените бяха покрити с овехтели гоблени. Каменните плочи на пода бяха застлани с кожи. Мебелите — оскъдни — бяха стари. Напанска изработка, груби, без никакво изящество.

Адюнктата стана и навлече кожената си ризница. Косата й блесна под червената светлина.

— Изглеждаш уморен, лейтенант. Сядай.

Той се огледа, намери стол и блажено се отпусна в него.

— Следите бяха скрити грижливо, адюнкта. Хората, останали в Джером, едва ли ще проговорят.

Тя пристегна последната каишка.

— Освен ако не пратя некромант.

Паран изсумтя.

— Свидетелства на гълъби… Мисля, че тази възможност е била предвидена.

Тя го изгледа с вдигната вежда.

— Извинете, адюнкта. Изглежда, че вестителите на смъртта са били… птици.

— И ако трябва да погледнем през очите на мъртвите войници, няма да видим нищо повече. Гълъби, казваш?

Той кимна.

— Любопитно. — Тя замълча.

Той я изгледа продължително.

— Аз стръв ли бях, адюнкта?

— Не.

— А навременната поява на Топър?

— Съвпадение.

Паран замълча и затвори очи. Главата му се замая. Не си беше дал сметка колко е уморен. Мина време, преди да осъзнае, че тя му говори. Тръсна глава и се изправи.

Адюнктата стоеше пред него.

— Изтрай малко и ще поспиш, лейтенант. Тъкмо ти обяснявах какво бъдеще те очаква. Няма да е зле да обърнеш внимание. Ти изпълни задачата си според указанията. Всъщност оказа се доста… издръжлив. Погледнато външно, аз съм приключила с теб, лейтенант. Ще те върнат в офицерския корпус, тук в Унта. Ще последват много назначения, с които ще преминеш официалното си обучение. Колкото до службата ти в Итко Кан, там не се е случило нищо особено, разбираш ли ме?

— Да.

— Добре.

— Но какво все пак се случи там, адюнкта? Нима ще изоставим разследването? Нима ще се примирим, без да узнаем какво точно е станало и защо? Или само аз съм този, който трябва да остане в неведение?

— Лейтенант, това е следа, с чието проследяване не бива да се престараваме. Но ще я проследим. И ти ще бъдеш централната фигура в това усилие. Стигнах до извода — може би греша, — че би искал да бъде разкрита, да си свидетел на момента, когато ще дойде възмездието. Греша ли? Може би си видял достатъчно и предпочиташ да се върнеш към нормалното?

Той затвори очи.

— Адюнкта, ще бъда на разположение, когато дойде моментът.

Тя замълча и той усети, че преценява колко струва. Беше превъзмогнал тревогата си и му беше все едно. Беше изразил желанието си; оттук нататък решението бе нейно.

— Ще продължим, без да бързаме. Преназначението ти ще влезе в сила след няколко дни. Междувременно, върни се в бащиното си имение и си почини.

Той стана. Когато стигна до вратата, тя заговори отново:

— Лейтенант, надявам се, че няма да повториш сценката в Тронната зала.

— Съмнявам се, че втория път бих си спечелил толкова смях, адюнкта.

Когато излезе на стълбите, чу нещо като окашляне от стаята зад себе си. Трудно му беше да си представи, че е нещо друго.

Поведе кобилата си по улиците на Унта. Чувстваше се изтръпнал отвътре. Познатите гледки, хорското гъмжило, гласовете и смесицата от езици го поразиха като нещо съвсем странно и променено, не пред очите му, а по-скоро някъде в онова неведомо място между очите и мислите му. Промяната сякаш беше в самия него и го накара да се почувства изхвърлен и прокуден.

И все пак градът изглеждаше същият: гледките, които се редуваха пред очите му, бяха същите както винаги, и редуването им дори беше същото; нищо не се беше променило. Единствено дарът на знатното потекло беше държал околния свят на разстояние, за да може да го наблюдава отстрани, от позиция, неопетнена от досега с простолюдието. Дар… и проклятие.

Сега обаче Паран крачеше през тази гмеж, без да го пази семейната охрана. Нямаше я вече властта на кръвта и единственото, на което можеше да разчита, бе униформата, която носеше. Не някакъв си там занаятчия, нито уличен амбулант или търговец, а войник. Оръжие на империята, а империята разполагаше с десетки хиляди оръжия като него.

Подмина портата Данъчна рампа и продължи по Мраморен скат, където се появиха първите търговски имения, полускрити от високи зидове. Зеленината на разлистените дървета се смеси с щедрите цветове на боядисаните стени; тълпите намаляха и пред сводестите порти започнаха да се мяркат стражи. Жежкият въздух изгуби вонята на смет и гнила храна, постепенно захладня от невидимите фонтани и по улицата се понесе ароматът на цветя.

Миризми от детството.

Поведе кобилата навътре в Благородническия квартал. Място за дишане, изкупено с история и с купища древни пари. Империята сякаш се стопи назад, далечна и дребнава грижа. Тук фамилии проследяваха родословието си седем века назад, чак до номадските племена, първи дошли на конете си в тази земя от изток. С кръв и огън, както винаги бяха надвивали и покорявали древните родственици на канците, вдигнали поселищата си по този бряг. От конни воини в коневъди, сетне — търговци на вино, на бира и на платове. Древна знат, извоювала властта си със силата на меча, а сега — знат, разчитаща на грамадите струпано злато и на търговски договори, сключвани в стаи с позлата и осветени с маслени светилници коридори, на потайни интриги и подкупи.

Паран си беше представял как ще носи доспехи, за да затвори един кръг, едно завръщане към меча, от който се беше появила фамилията му, силна и свирепа преди толкова много столетия. А баща му го беше осъдил за избора му.

Стигна до познатата задна вратичка в малката задънена уличка, която в някоя друга част на града щеше да е широк булевард. Пазач нямаше, само една тънка верижка на камбана, и той я дръпна два пъти.

Сам в уличката, Паран зачака.

От другата страна мандалото издрънча, някакъв мъжки глас изръмжа ругатня и вратата се открехна със скърцането на старите ръждясали панти.

Паран се озова пред съвсем непознат човек. Мъжът беше стар, с нашарено с белези лице и облечен в многократно кърпена плетена ризница, провиснала до коленете. Плоският шлем на главата му беше очукан, но излъскан до блясък.

Мъжът изгледа Паран от глава до пети с воднистите си сиви очи и изпръхтя:

— Старият гоблен оживя.

— Моля?

Пазачът разтвори вратата широко.

— Вече по-стар, разбира се, но чертите са същите. Добър артист, толкова да уподоби и стойката, и изражението, и всичко. Е, добре дошъл у дома, Гъноуз.

Паран вкара кобилата през тясната врата. Пътеката минаваше между две от външните пристройки на имението и небето просветваше отгоре.

— Не те познавам, войнико — каза той. — Но изглежда, портретът ми е бил добре изучен от стражите. Сигурно е вече някоя мръсна дрипа в бараките ви?

— Нещо такова.

— Как се казваш?

— Гамът — отвърна пазачът. — Служа на баща ви през последните три години.

— А преди това, Гамът?

— Въпроса не съм го чул.

Излязоха на двора. Паран спря и изгледа пазача.

— Баща ми обикновено проучва грижливо биографиите на тези, които взима на работа.

Гамът се ухили и се видяха две редици здрави бели зъби.

— О, направи го той. И ей ме на. Предполагам, че не е била много лоша.

— Ветеран си.

— Дайте да прибера коня ви, сър.

Паран му подаде юздите и огледа двора. Стори му се по-малък, отколкото го помнеше. Старият кладенец, съграден от безименните хора още преди канците, изглеждаше готов да рухне. Никой зидар нямаше да посмее да подмени древните дялани камъни от страх да не си навлече проклятията на разбудените богове. Под самата къща на имението също имаше такива нескрепени с хоросан камъни, дълбоко долу — многобройните помещения, кривите и неравни, негодни подземни тунели.

Из двора сновяха слуги и пазачи. Все още никой не беше забелязал пристигането му.

Гамът се окашля и каза:

— Баща ви и майка ви не са тук.

Паран кимна. По това време трябваше да се грижат за жребчетата в Емалау, селското имение.

— Сестрите ви обаче са тук — продължи Гамът. — Ще поръчам на слугите да разтребят стаята ви.

— Значи е оставена както си беше?

Гамът отново се ухили.

— Е, ще разкараме излишните мебели и сандъци. Мястото за склад все не стига, знаете…

— Както винаги — въздъхна Паран и без повече приказки се запъти към къщата.

Широката трапезария заотеква от ботушите му, щом закрачи към дългата маса. По пода се разбягаха котки, стреснати от появата му. Той откопча пътното си наметало, метна го на гърба на един от столовете, после седна на дългата пейка и опря гръб на облицованата с дърво стена. Затвори очи.

Минаха няколко минути и го заговори женски глас.

— Мислех, че си в Итко Кан.

Паран отвори очи. Сестра му Тавори, с една година по-малка от него, стоеше до масата, с една ръка, опряна на гърба на бащиния им стол. Грозновата както винаги, с груби черти на безкръвното лице. Червеникавата й коса бе подрязана по-късо от обичайното. Беше порасла, почти колкото него на ръст, не приличаше вече на онова непохватно дете. Гледаше го съвсем безизразно.

— Преназначение — каза Паран.

— Тук? Щяхме да чуем.

„Е да, щяхте, нали? Всички онези лукави подшушвания между свързаните семейства.“

— Непредвидено — отстъпи той. — Но все едно, стана. Само че не съм в Унта засега. Гостувам само за няколко дни.

— Да не са те повишили?

Той се усмихна.

— Дали вложението ще се оправдае, а? Колкото и да е неприятно, все пак трябва да мислим за възможното влияние, нали?

— Уреждането на положението на това семейство вече не е твое задължение, братко.

— Значи вече е твое? Да не би татко да се е оттеглил от ежедневните грижи?

— Постепенно се оттегля. Здравето му се влошава. Да беше попитал, макар и в Итко Кан…

Той въздъхна.

— Още ли се мъчиш да компенсираш липсата ми, Тавори? При това бреме от провали? Не бих казал, че напуснах тази къща на килим от рози, ако си спомняш. Все едно, винаги съм вярвал, че домашните дела ще попаднат в способни ръце…

Светлите й очи се присвиха, но гордостта премълча очевидния въпрос.

— А как е Фелисин? — попита той.

— Учи си уроците. Още не е чула, че си се върнал. Ще е много възбудена, а после ще е съкрушена, като разбере колко кратка е визитата ти.

— Тя ли е съперничката ти вече, Тавори?

Сестра му изсумтя и се обърна.

— Фелисин? Твърде мека е тя за този свят, братко. За който и да е свят, мисля. Не се е променила. Ще се радва да те види.

Той изгледа мълчаливо вкочанения й гръб, докато тя напускаше стаята.

Миришеше на пот — на своята собствена и на кобилата, — на път, на мръсотия и на още нещо… „Старата кръв и стария страх. — Паран се огледа. — Много по-малък, отколкото го помня.“

2.

С идването на Морант

обърна се приливът.

И като кораби в залив

пометени бяха Градовете свободни

от Имперското море.

Войната навлезе в дванайстото си лято

в Годината на Пръсналата се луна

и нейното нечакано изчадие

от сеещ гибел дъжд

и чернокрило обещание.

Два града само устояха

на яростния набег на Малаз.

Единият — ненакърним, със знаме гордо

под мощното крило на Тъмнината.

А другият — разцепен,

без армия и

от съюзници предаден.

Силният град падна пръв.

Зов към Сянката

Фелисин (р. 1146 г.)

1163 г. от Съня на Бърн

105 г. на империята Малазан

9 г. от царуването на императрица Ласийн

Гарвани кръжаха из бледнината на пушеците. Гракът им се сливаше в писклив хор над виковете на ранените и издъхващи войници. Вонята на разкъсана плът тежеше неподвижно в мъглата.

Татърсейл стоеше сама на третия хълм над падналия град Пейл. Купища изгоряла броня — наколенници, нагръдници и оръжия — се въргаляха пръснати около магьосницата. Само допреди час това снаряжение го бяха носили мъже и жени, но от тях сега нямаше и помен. Тишината в овъглените коруби кънтеше в главата й като погребална песен.

Беше скръстила ръце на гърдите си. Пурпурният плащ със сребърната торква, знака на магьосническото ядро на Втора армия, бе провиснал от кръглите й рамене, оцапан със сажди и опърлен. Овалното й месесто лице, излъчващо обикновено херувимска ведрост, бе сякаш изсечено с тъмно призрачни черти, откроили бледостта на посърналите й страни.

При всичките миризми и звуци наоколо Татърсейл усети, че се вслушва неволно в една по-дълбока тишина. Донякъде тя идеше от грамадите празна броня наоколо й — отсъствие само по себе си звучащо като присъда. Но тишината имаше и друг източник. Чародейството, развихрило се днес тук, бе достатъчно, за да раздере тъканта между световете. Каквото и да обитаваше отвъд, в Лабиринтите на хаоса, то изглеждаше толкова близо сега, само да се пресегнеш, и ще го докоснеш.

Беше мислила, че чувствата й са изчерпани, изцедени от току-що преживяния ужас, ала сега, докато гледаше плътните редици на настъпващия към града легион на Черните моранти, от натежалите й клепачи се сипеше скреж на омраза.

„Съюзници. Искат своя час за кръв.“ След този час оцелелите жители на Пейл щяха да са с десетки хиляди по-малко. Дългата дивашка вражда между съседните народи щеше отново да изравни везните на мъстта. С меча. „Шеденул милостиви, не беше ли достатъчно?“

Десетки пожари бушуваха неудържими из града. Най-сетне обсадата бе приключила, след три дълги години. Но Татърсейл знаеше, че предстои още. Нещо се криеше и чакаше в тишината. Все едно. Тя също щеше да чака. Смъртта, посята в този ден, изискваше от нея поне това — в края на краищата се беше провалила във всички други по-важни неща.

Равнината долу беше застлана с тела на малазански воини — дрипав килим от мъртъвци. Щръкнали нагоре крайници тук-там, с властно накацалите по тях черни гарвани. Войници, оцелели след касапницата, сновяха замаяни между труповете и търсеха мъртвите си другари. Пълни с болка, очите на Татърсейл ги следваха.

— Идат — промълви глас на десетина стъпки вляво от нея и тя бавно се обърна. Магьосникът Хеърлок лежеше проснат върху изгорялата броня, темето на бръснатия му череп отразяваше посърналото небе. Вълна от чародейство го беше помляла от кръста надолу. Розови, оплискани с кал черва се свличаха изпод ребрата му, замрежени с мазни полузасъхнали капки. Смътно сив магически ореол издаваше усилията му да остане жив.

— Мислех те за умрял — промърмори Татърсейл.

— Извадих късмет.

— Не ти личи.

Хеърлок изпъшка и под сърцето му бликна гъста и тъмна кръв.

— Идат — повтори той. — Видя ли ги вече?

Тя отново насочи вниманието си към склона, присвила светлите си очи. Приближаваха се четирима войници.

— Кои са?

Магьосникът не отговори.

Татърсейл извърна лице към него и видя, че погледът му се е приковал в нея, напрегнат като на смъртник в последните мигове.

— Мислех, че вълната те е ударила през корема. Какво пък, предполагам, че и това е начин да те извозят оттук.

Отговорът му я изненада.

— Маската на грубост не ти приляга, Сейл. Никога не ти е прилягала. — Той се намръщи и примига рязко, за да надвие мрака, предположи тя. — Винаги има риск да научиш твърде много. Радвай се, че ти го спестих. — Усмихна й се и се видяха оцапаните му с кръв зъби. — Мисли за хубави неща. Плътта е тленна.

Тя го изгледа твърдо, учудена от внезапната му… човещина. Умирането може би слагаше край на обичайните игри, на преструвките на живия танц. Може би просто не бе подготвена да види как най-сетне у Хеърлок ще се прояви смъртният човек.

— Прав си. Моментът не е подходящ за маски, нали? Никога не съм те харесвала, Хеърлок, но никога не съм оспорвала храбростта ти… Никога няма да я отрека. — Изгледа го критично, отчасти смаяна, че ужасната му рана не можа да я накара дори да трепне. — Мисля, че дори изкуството на Тайсхрен вече не може да те спаси.

Нещо лукаво просветна в очите му и той се изсмя хрипливо.

— Мило момиче… Наивността ти никога не е преставала… да ме очарова.

— Разбира се — сопна се тя, ужилена и уязвена от внезапната му откровеност. — Последната ти шега за моя сметка, просто заради доброто старо време, нали?

— Не разбираш…

— Толкова ли си сигурен? Твърдиш, че още не е приключило. Омразата ти към нашия Върховен маг е толкова свирепа, че може да те изтръгне от хладната прегръдка на Гуглата, нали? Мъст и отвъд гроба, това ли е?

— Би трябвало вече да ме познаваш. Винаги си приготвям задна вратичка.

— Та ти не можеш дори да пълзиш. Как смяташ да стигнеш до нея?

Магьосникът облиза напуканите си устни.

— Част от сделката — промълви той. — Вратата иде към мен. Идва, докато си говорим.

Смътна тревога стегна вътрешностите й. Татърсейл чу зад себе си дрънчене на желязна броня, звук, който стигна до ушите й като хладен вятър. Обърна се и видя, че четиримата войници са излезли на билото. Трима мъже и една жена — оцапани с кал и оплискани с кръв, с лица, побелели като кости. Магьосницата усети, че погледът й е привлечен от жената, задържала се най-отзад като нежелана мисъл. Момичето беше младо, хубаво като ледена висулка и също толкова топло сякаш на допир. „Нещо зло има тук. Внимавай.“

Водачът им — сержант според торквата на рамото му — пристъпи към Татърсейл. Хлътналите дълбоко в набръчканото му, уморено лице тъмносиви очи я изгледаха с равнодушие.

— Тази ли е? — попита той високия чернокож мъж, който застана до него.

Онзи поклати глава.

— Не. Търсим ето този. — Говореше малазански, но грубоватият му акцент издаваше човек от Седемте града.

Третият мъж, също чернокож, мина вляво от сержанта — сякаш се плъзна напред, без да откъсва очи от Хеърлок. Пренебрежението му към Татърсейл я накара да се почувства леко унизена. Помисли дали да не му каже една-две подходящи за случая думи, но усилието изведнъж й се стори прекомерно.

— Е — обърна се тя към сержанта. — Ако сте погребалното отделение, подранили сте. Все още не е умрял. Но разбира се — продължи тя, — не сте погребалното. Знам го. Хеърлок е сключил някаква сделка… смята, че ще оживее, макар и с половин тяло.

Устните на сержанта се свиха под коравата прошарена брада.

— Какво искаш да кажеш, магьоснице?

Чернокожият до сержанта погледна през рамо към момичето, което все още стоеше на десетина крачки зад тях. Като че ли потрепери, но мършавото му лице остана безизразно. Той сви загадъчно рамене и също подмина Татърсейл.

Тя потръпна неволно, щом силата перна сетивата й. Пое си рязко дъх. „Той е маг.“ Проследи го с поглед как застава до другаря си от едната страна на Хеърлок и се мъчи да види през мръсотията и петната кръв, оцапали униформата му.

— Що за хора сте вие?

— Девети взвод, Втора.

— Девети? — Дъхът й излезе на съсък през стиснатите й зъби. — Мостоваците. — Присвитите й очи се спряха на сержанта. — Което значи, че вие сте Уискиджак.

Той сякаш трепна.

Татърсейл усети, че устата й е пресъхнала. Окашля се.

— Чувала съм за вас, разбира се. Слушала съм за…

— Все едно — прекъсна я той с пресипнал глас. — Старите истории растат като троскот.

Тя потърка лицето си и усети как под ноктите й се събра мръсотия. Мостоваците бяха елитът на стария император, неговите фаворити, но след кървавия преврат на Ласийн преди девет години ги бяха натикали във всички миши дупки, които можеха да се намерят. Това почти десетилетие ги беше свело до жалък малоброен дивизион. Но и сред тях се бяха издигнали имена. Оцелелите, предимно взводни сержанти, си бяха пробили път и се бяха наложили в Малазанската армия на Дженабакъз и отвъд него. Имена, придаващи вкус на разрастващата се вече легенда за Войнството на Едноръкия. Деторан, Анци, Спиндъл, Уискиджак. Имена, натежали от слава и вгорчени от цинизма, от който се храни всяка армия. Те ги носеха като знамена в лудостта на тази безкрайна кампания.

Сержант Уискиджак оглеждаше разрухата, осеяла хълма. Татърсейл виждаше как малко по малко сглобява цялата картина на случилото се. Един мускул на брадичката му потръпваше. След малко той я погледна с някак ново разбиране, с намек за нещо в дълбоките тъмносиви очи, нещо, което насмалко щеше да я съкруши.

— Вие сте последната, останала в ядрото. Нали?

Тя извърна очи уязвена.

— Последната оставена жива. И не беше въпрос на умение. Чист късмет.

И да усети горчивината в думите й, той не го показа, замълча и загледа двамата си войници, надвесени над Хеърлок.

Татърсейл облиза устни и пристъпи неспокойно на място. Двамата войници си говореха тихо. Чу смеха на Хеърлок, звукът я жегна и я накара да трепне.

— Високият — каза тя. — Маг е, нали?

Уискиджак изсумтя, после отвърна:

— Той е Бързия Бен.

— Едва ли е рожденото му име.

— Не е.

Тя раздвижи рамене под тежестта на плаща, за да облекчи малко тъпата болка в гърба.

— Би трябвало да го познавам, сержант. Такава сила се забелязва. Не е новак.

— Да — отвърна Уискиджак. — Не е.

Тя усети, че я обзема гняв.

— Искам обяснение. Какво става тук?

Уискиджак й отвърна с гримаса.

— Нищо особено, както изглежда. — Повиши глас: — Бързак?

Магът се озърна през рамо и белите му зъби блеснаха.

— Последни договорки, сержант.

— Дъхът на Гуглата да ме лъхне дано. — Татърсейл въздъхна и извърна глава. Момичето продължаваше да стои на билото и като че ли се взираше към колоните на Морантите, минаващи през града. Усетило сякаш вниманието й, то се обърна рязко. Изражението му стъписа магьосницата и тя извърна очи. — Това ли остана от взвода ви, сержант? Двама мародери и една жадна за кръв новобранка?

Уискиджак отвърна равнодушно:

— Останаха ми седем.

— А заранта бяха?

— Петнайсет.

„Тук нещо не е наред.“ Изпита нужда да каже нещо.

— По-добре от повечето. — Изруга мълчаливо, щом видя как се отцеди кръвта от лицето на сержанта. — Все пак — добави тя — сигурна съм, че са били добри хора… онези, които сте изгубили.

— Добри за умиране — отвърна той.

Жестокостта на думите му я порази. Замаяна, тя затвори очи да спре сълзите на смут и безсилие. „Твърде много неща се случиха. Не съм готова за това. Не съм готова за Уискиджак, премазан от тежестта на собствената си легенда, човека, изкачил планини от мъртъвци в служба на империята.“

Мостоваците не се бяха показвали много в последните три години. От самото начало на обсадата им бяха възложили задачата да подровят масивните древни стени на Пейл. Заповедта бе дошла направо от столицата и беше или жестока шега, или плод на въпиещо невежество: цялата долина представляваше ледникова шлака, скална грамада, запушила разлом толкова дълбок, че дори маговете на Татърсейл много трудно можеха да намерят дъното му. „Били са под земята цели три години. Кога са видели слънцето за последен път?“

Изведнъж Татърсейл се вкочани.

— Сержант? — Погледна го. — До тази сутрин сте били в тунелите си?

Видя терзанието, което пробяга по лицето му, и разбирането за случилото се бавно се утаи в ума й.

— Какви тунели? — промълви той и тръгна да я подмине.

Тя протегна ръка и го стисна за рамото. Сякаш го полазиха тръпки.

— Уискиджак — прошепна Татърсейл. — Вие се сетихте. За… за мен, за онова, което стана на този хълм, за всички тези войници. — Поколеба се, после добави: — Провалът е за всички ни. Съжалявам.

Той се дръпна, извърнал очи.

— Недейте, магьоснице. — Обърна се и срещна погледа й. — Съжалението е нещо, което не можем да си позволим.

Зад гърба й проговори женски глас.

— Тази сутрин бяхме хиляда и четиристотин, магьоснице.

Татърсейл се обърна. Девойката не изглеждаше на повече от петнадесет години. Освен очите й, с притъмнелия блясък на изтъркан оникс — те изглеждаха стари, сякаш всички чувства бяха изцедени от тях до последната капка.

— А сега?

Момичето сви рамене почти безучастно.

— Трийсет, може би трийсет и пет. Четири-пет тунела се сринаха напълно. Ние бяхме в петия и ровихме, за да излезем. Фидлър и Хедж са при другите, но според тях всички останали са погребани завинаги. Опитаха се да окажат помощ. — По зацапаното й с кал лице се плъзна хладна, веща усмивка. — Но вашият старши, Върховният маг, ги спря.

— Тайсхрен? Защо?

Момичето се намръщи, сякаш разочаровано. И просто се отдалечи, спря се на билото и отново се загледа към града.

Татърсейл я проследи с поглед. Момичето бе подхвърлило последното, сякаш искаше да улови някаква особена реакция. „Съучастничество?“ Определено не беше улучило. „Тайсхрен няма приятели. Добре.“ Денят беше пълно бедствие и вината за това явно бе на Върховния маг. Загледа се към Пейл, после погледът й се извиси към изпълненото с пушеци небе.

Масивната, високо издигаща се черна грамада, която я беше посрещала всяка сутрин през последните три години, беше изчезнала. Все още й беше трудно да го повярва, въпреки че го виждаше с очите си.

— Ти ни предупреди — прошепна тя към пустото небе, докато спомените се връщаха. — Предупреди ни, нали?

Последните няколко месеца беше спала с Калът: дребно развличащо удоволствие, което да облекчи досадата от една обсада, която не водеше доникъде. Поне така си беше обяснявала непрофесионалното поведение на двамата. Беше много повече от това, разбира се, много повече. Но честността към себе си не беше от най-силните качества на Татърсейл.

Магическият зов я събуди преди Калът. Малкото, но атлетично тяло на мага се беше сгушило в мекотата на плътта й. Тя леко отвори очи и видя как се е вкопчил в нея като дете. Тогава той също усети призива и се събуди. Посрещна го усмивката й.

— Хеърлок ли? — попита той, потръпна сънено и се измъкна от топлите завивки.

Татърсейл отвърна с гримаса.

— Кой друг? Този човек никога не спи.

— Сега пък какво ли има? — Стана и се огледа за туниката си.

Тя го гледаше. Беше толкова тънък, че съчетанието между двамата изглеждаше почти нелепо. На смътната утринна светлина, процеждаща се през платнените стени на палатката, резките очертания на тялото му изглеждаха смекчени, почти детски. Като за стогодишен мъж се поддържаше добре.

— Хеърлок изпълнява дребни поръчки за Дужек — рече тя. — Вероятно е само уточнение.

Калът изсумтя и нахлузи ботушите си.

— Това получаваш, щом поемеш командата на ядрото, Сейл. Обаче да ти кажа, по-лесно ми беше да отдавам чест на Недуриан. А теб, всеки път щом те погледна, ми се дощява да…

— Не се отклонявай от службата, Калът — прекъсна го Татърсейл уж на шега, но толкова рязко, че той я погледна накриво.

— Нещо се готви? — попита той тихо и старото намръщване очерта познатите дълбоки бръчки по високото му чело.

„Мислех, че съм се отървала от тях.“ Татърсейл въздъхна.

— Не мога да знам, освен че Хеърлок се свърза и с двама ни. Ако беше само доклад, щеше още да хъркаш.

Дооблякоха се мълчаливо, обзети от усилващо се напрежение. След по-малко от час Калът щеше да изгори под вълната от син пламък и гарваните щяха да отвърнат на отчаяния писък на Татърсейл. Но за момента двамата се приготвяха за извънредното събиране в командната палатка на Върховен юмрук Дужек Едноръкия.

Навън войници от последния караул се бяха струпали около мангалите, пълни с горящ конски тор, и протягаха ръце над жарта. Малко хора се мяркаха по пътеките из лагера, все още беше много рано. Редица след редица сиви палатки се катереха по хълмовете над равнината, обкръжаваща град Пейл. Полкови знамена вяло се полюшваха под лекия полъх — от предната нощ вятърът беше сменил посоката си и донасяше вонята от отходните ровове. Последната шепа звезди гаснеше в изсветляващото небе. Светът изглеждаше почти мирен.

Татърсейл придърпа плаща си да се предпази от студа, спря пред палатката, обърна се и се загледа към огромната планина, надвиснала на четвърт миля над Пейл. Огледа нащърбеното лице на Лунния къс — името му, откакто се помнеше. Назъбена и проядена като почернял зъб, базалтовата крепост беше домът на най-могъщия враг, срещу когото някога се беше възправяла империята Малазан. Високо над земята, Лунния къс не можеше да бъде съкрушен с обсада. Дори собствената армия на Ласийн, съставена от немрящите Т’лан Имасс и придвижваща се с лекотата на прах, понесен от вятъра, не можеше или не искаше да проникне през магическите му защити.

Чародеите на Пейл си бяха намерили могъщ съюзник. Татърсейл помнеше, че империята вече се беше сблъсквала със загадъчния Лунен господар, по времето на императора. Имаше опасност нещата да тръгнат много на зле, но после Лунният къс се беше оттеглил от играта. Никой между живите все още не бе разбрал защо — просто една от хилядите тайни, които императорът бе отнесъл със себе си във влажния си гроб.

Повторната поява на Лунния тук на Дженабакъз беше изненада. И този път нямаше отбой в последната минута. Шест легиона от магьосническите Тайст Андий бяха слезли от Лунния къс и под командата на бойния вожд Каладън Бруд бяха обединили силите си с наемниците на Пурпурната гвардия. Заедно двете армии започнаха да изтласкват Пета армия на Малаз, която беше настъпвала на изток, по северния край на равнината Риви. През последните четири години Пета беше затънала в тресавищата на Леса на Черното псе и бе принудена да устоява на тази позиция срещу Бруд и Пурпурната гвардия. Опора, която бързо се превръщаше в смъртна присъда.

Но беше явно, че Каладън Бруд и Тайст Андий не са единствените обитатели на Лунния къс. Един невидим господар оставаше да командва крепостта, скрепил договор със страховитите чародеи на Пейл.

Ядрото на Татърсейл хранеше нищожни надежди, че ще може да надвие с магията си такъв противник. Ето защо обсадата беше замряла, с изключение на Мостоваците, чиито упорити усилия да подровят древните стени на града не секваха.

„Остани — помоли се тя на Лунния къс. — Извръщай безкрайно лика си и пази мирисът на кръв, писъците на загиващите да не покрият тази земя. Изчакай ние да примигнем първи.“

Калът чакаше до нея. Не каза нищо: разбираше в какъв ритуал се е превърнало това. Това бе една от многото причини Татърсейл да го заобича. Като приятел, разбира се. Нищо сериозно, нищо страшно нямаше в обичта към един приятел.

— Долавям нетърпение у Хеърлок — промърмори Калът до нея.

Тя въздъхна.

— И аз. Точно затова така не ми се иска да бързам.

— Знам, но не можем и да се бавим много, Сейл. — Ухили се лукаво.

— Хм, не можем да им позволим да стигнат далече в заключенията си, нали?

— Няма да им се налага да ходят много далече. Все едно. — Усмивката му изведнъж се стопи. — Да вървим.

След няколко минути бяха пред командната палатка. Единственият морски пехотинец, стоящ на пост пред нея, им отдаде чест. Изглеждаше изнервен. Татърсейл спря и се вгледа в очите му.

— Седми полк?

Войникът отбегна погледа й и кимна.

— Да, магьоснице. Трети взвод.

— Сторихте ми се познат. Предайте поздравите ми на сержант Ръсти. — Пристъпи към него. — Носи ли се нещо във въздуха, боец?

Той примигна.

— Високо във въздуха, магьоснице. Толкова високо, отколкото идват.

Татърсейл погледна към Калът, който беше спрял до процепа. Той изду бузи и направи комична физиономия.

— Мисля, че го надушвам.

Тя трепна от потвърждението му. Часовият, както забеляза, се потеше под железния шлем.

— Благодаря за предупреждението, войник.

— Винаги честна сделка, магьоснице. — Мъжът отново отдаде чест, този път по-отривисто и по свое му — някак по-лично. „Толкова години с това. Все да настояваш, че си едно семейство с тях, че си една от Втора армия — най-старата непокътната сила, лично на императора. Винаги честна сделка, магьоснице. Спаси ни кожите и ние ще спасим твоята. Семейство сме, в края на краищата. Защо тогава винаги се чувствам толкова отчуждена от тях?“ Татърсейл отвърна на поздрава.

Влязоха в командната палатка. Тя веднага долови присъствието на сила, онова, което Калът каза, че е „подушил“. Очите й се навлажниха и главата й се разцепи от рязка болка. Точно тази еманация на сила познаваше много добре и тя бе проклятие спрямо собствената й. Което правеше главоболията още по-лоши.

Няколко фенера хвърляха пушлива светлина над десетината дървени стола в първото отделение. На походната масичка в единия край беше поставена кана с разредено вино и шест потъмнели чаши, по които блестяха капки.

Калът промърмори:

— Кълна се в дъха на Гуглата, Сейл, не ми харесва това.

След като очите й свикнаха с полумрака, Татърсейл видя през отвора, водещ към второто отделение на палатката, позната фигура по халат. Мъжът беше опрял дългите си пръсти на масата с картата на Дужек. Пурпурният му плащ се вълнуваше като вода, въпреки че стоеше неподвижен.

— О, само това не! — прошепна Татърсейл.

— Същото си помислих и аз — отвърна Калът и изтри очи.

— Мислиш ли — каза му тя, докато сядаха, — че позата е заучена?

Калът се ухили.

— Абсолютно. Върховният маг на Ласийн не би могъл да чете бойна карта, дори животът му да зависи от това.

— Стига нашият живот да не зависи от това.

От стола до тях се чу глас:

— Днес сме на работа.

Татърсейл се навъси към свръхестествения мрак, обгърнал стола.

— Също толкова лош си като Тайсхрен, Хеърлок. И бъди благодарен, че не реших да седна в този стол.

В тъмното бавно се очертаха два реда жълти зъби, а после — и всичко останало от мага, след като Хеърлок прекрати заклинанието. Капчици пот лъщяха по плоското му, нашарено с белези чело и гладко обръснатото теме. Нищо необичайно дотук: Хеърлок щеше да се поти дори да го тикнат в ледена яма. Държеше главата си килната на една страна, придавайки на изражението си нещо като самодоволна разсеяност, съчетана с пренебрежение. Черните му очички се спряха върху Татърсейл.

— Не си забравила какво значи работа, нали? — Усмивката му се разшири и месестият му безформен нос сякаш се сплеска още повече. — Да де, онова, което правеше, преди да се затъркаляш в чувала със скъпия ни Калът. Преди да омекнеш.

Татърсейл си пое дъх да отвърне на подигравката, но я прекъсна бавният, провлечен глас на Калът.

— Самотен ли си, Хеърлок? Да ти казвам ли, че лагерните пачаври ще искат двойно от такива като теб? — Махна с ръка, сякаш да разкара от главата си някоя по-неприлична мисъл. — Простият факт е, че Дужек избра Татърсейл да командва ядрото след безвременната кончина на Недуриан в леса Мот. Може да не ти харесва, но толкова по-зле. Това е цената, която плащаш за двойствеността си.

Хеърлок избърса някаква прашинка от сатенените си чехли, които — невероятно — бяха останали неоцапани по калните пътеки вън.

— Сляпата вяра, скъпи приятели, е за глупците…

Отворът на палатката изплющя и го прекъсна. Върховен юмрук Дужек Едноръкия влезе; сапунът от сутрешното му бръснене още бе полепнал по космите в ушите му; от него лъхна на канелена вода.

През годините Татърсейл беше свързала много неща с този аромат. Сигурност, стабилност, здравомислие. Дужек Едноръкия олицетворяваше всички тези неща, при това не само за нея, а за армията, която се сражаваше за него. И сега, когато той се спря в центъра на помещението и изгледа тримата магове, тя се отпусна леко в стола и загледа изпод натежалите си клепки Върховния юмрук. Три години принудителна пасивност в тази обсада сякаш се бяха отразили освежително на състаряващия се мъж. Приличаше по-скоро на петдесет, отколкото на седемдесет и девет годишен. Сивите му очи си оставаха остри и неумолими на загорялото му мършаво лице. Стоеше изправен и изглеждаше по-висок от неговите пет стъпки и половина. Беше облечен в проста кожена униформа без отличия, зацапана повече от петна пот, отколкото от пурпурната имперска боя. Чуканът на лявата му ръка малко под рамото беше увит в ивици кожа. Косматите му, бели като креда прасци се виждаха между връзките от кожа на акула на напанските му сандали.

Калът извади от ръкава си копринена кърпичка и я хвърли на Дужек.

Върховният юмрук я хвана.

— Пак ли? Проклетият му бръснар — изръмжа той и изтри пяната от брадичката и ушите си. — Заклевам се, че го прави нарочно. — Смачка кърпата на топка и я хвърли в скута на Калът. — Вече всички сме тук. Добре. Първо — ежедневните неща. Хеърлок, свърши ли със заяжданията си с момчетата долу?

Хеърлок потисна прозявката си.

— Някакъв сапьор, казва се Фидлър, ме вкара и ме поразведе. — Млъкна, за да махне някаква власинка от брокатения си ръкав, и погледна Дужек в очите. — Дайте им още шест-седем години и може и да стигнат до градските стени.

— Безсмислено е — каза Татърсейл, — и точно това отбелязах в рапорта си. — Примижа към Дужек. — Ако изобщо е стигнал до имперския двор.

— Камилата още плува — подхвърли Калът. Дужек изпръхтя — най-близкото у него до смеха.

— Добре, кадър. Сега ме слушайте внимателно. Две неща. — Покритото му с белези лице се намръщи. — Първо, императрицата е изпратила Нокти. В града са, избиват чародеите на Пейл.

По гръбнака на Татърсейл пробяга мраз. Никой не обичаше Ноктите. Тези имперски убийци държаха отровните си ками наточени за всички и за всеки — в това число и за малазанци.

Калът, изглежда, си помисли същото, защото рязко изправи гръб.

— Ако са тук по друга причина…

— Ще трябва да минат първо през мен — заяви Дужек и ръката му се отпусна на дръжката на дългия меч.

„Има си публика. Там, в другото помещение. Обяснява на командващия Нокътя как стоят нещата. Шеденул да го благослови.“

Хеърлок заговори:

— Ще се скрият в миша дупка. Те са чародеи, не са идиоти.

Трябваше й малко време, докато разбере забележката му. „О, добре. Чародеите на Пейл.“

Дужек погледна замислено Хеърлок и кимна.

— Второ, атакуваме Лунния къс днес.

В другото отделение Върховният маг Тайсхрен се обърна при тези думи и бавно се приближи. Широката му усмивка за миг набразди гладкото му тъмно лице под качулката. Усмивката бързо изчезна и несъстаряващата се кожа отново се изпъна.

— Здравейте, скъпи колеги — каза той ведро и в същото време заплашително.

— Сведи мелодрамата до минимум, Тайсхрен, и всички ще сме много по-щастливи — изсумтя Хеърлок.

Без да обръща внимание на забележката му, Върховният маг продължи:

— Императрицата изгуби търпение с Лунния къс и…

Дужек килна глава на една страна и го прекъсна с тихия си хриплив глас.

— Императрицата е наплашена достатъчно, за да нанесе първа удара и да го нанесе здраво. Кажи го направо, магьоснико. Тук говориш на хора от първата линия. Прояви малко уважение, в името на Гуглата.

Върховният маг сви рамене.

— Разбира се, Върховен юмрук. — Огледа командния кадър. — Вашата група, аз самият и още трима Върховни магове ще ударим Лунния къс до един час. Северната кампания е привлякла повечето обитатели на крепостта. Убедени сме, че Лунният господар е сам. От близо три години само присъствието му беше достатъчно, за да ни държи нащрек. Тази сутрин, колеги, ще изпитаме издръжливостта му.

— И адски ще се надяваме, че през цялото време е блъфирал — добави Дужек навъсено. Дълбоки бръчки прорязаха челото му. — Въпроси?

— За колко време мога да бъда преместен? — попита Калът.

Татърсейл се окашля.

— Какво знаем за Господаря на Лунния къс?

— Съвсем малко, опасявам се — отвърна с присвити очи Тайсхрен. — Че е Тайст Андий — със сигурност. Архимаг.

Хеърлок се наведе и се изплю на пода точно пред Тайсхрен.

— Тайст Андий ли, Върховен маг? Мисля, че можем да сме малко по-точни по този въпрос, нали?

Мигрената на Татърсейл се усили. Усети, че е затаила дъх и следи реакцията на Тайсхрен — на думите на мъжа пред нея, както и на традиционната за Седемте града предизвикателност.

— Архимаг — повтори Тайсхрен. — Може би архимагът на Тайст Андий. Уважаеми Хеърлок — добави той малко по-тихо, — вашите примитивни племенни жестове си остават доста старомодни и някак безвкусни.

Хеърлок се озъби.

— Тайст Андий са първите чеда на Майката Тъма. Усещал си трусовете по магическите лабиринти, Тайсхрен. Аз също. Попитай Дужек за донесенията, идващи от Северната кампания. Древна магия — Куралд Галайн. Господарят на Лунния къс е Старшият архимаг — знаеш името му точно толкова добре, колкото и аз.

— Нищо такова не знам — сопна се Върховният маг, най-после изтървал нервите си. — Може би ще благоволите да ни осветлите, Хеърлок, след което ще ви поразпитам за източниците ви.

— Аххх! — Хеърлок се изпъна в стола си с изпънато от злоба лице. — Заплаха от Върховния маг. Ето, че стигаме донякъде. Отговори ми тогава не това. Защо само още трима Върховни магове? Едва ли сме чак толкова изтънели! И още, защо не направихме това преди две години?

Онова, което се надигаше, готово всеки момент да избухне между Хеърлок и Тайсхрен, бе прекъснато от Дужек, който изръмжа сърдито:

— Защото сме отчаяни и трябва много да бързаме, Хеърлок. Северната кампания е пред разгром. Пета е почти довършена, в името на Гуглата, и няма да може да получи подкрепления до следващата пролет. Работата е, че Лунният господар може всеки момент да изтегли армията си. Не искам да ми се налага да ви изправям срещу цяла армия Тайст Андий и съм адски сигурен, че никак не желая на Втора да й се наложи да отваря два фронта с идващата зад гърба й сила. Лоша тактика, а който и да е този Каладън Бруд, той доказа, че е способен да ни накара да си плащаме за грешките.

— Каладън Бруд — промърмори Калът. — Кълна се, че съм чувал някъде това име. Странно, че не му обърнах достатъчно внимание.

Татърсейл присви очи към Тайсхрен. Калът беше прав: името на командващия Тайст Андий редом до Пурпурната гвардия наистина звучеше познато — но по някакъв странен начин като ехо от древни легенди или може би — от някой епос.

Върховният маг срещна погледа й хладно и преценяващо.

— Необходимостта — обърна се той към всички — от оправдания е отминала. Императрицата е заповядала и сме длъжни да се подчиним.

Хеърлок отново изсумтя.

— Като стана дума за извиване на ръце — все така презрително се усмихваше на Тайсхрен, — помниш ли как си играхме на котка и мишка в Ейрън? В този план се долавя твоята воня. От дълго време драпаш за такъв шанс. — Ухили се дивашки. — Е, кои са другите трима Върховни магове? Чакай да се сетя…

— Достатъчно! — Тайсхрен пристъпи към Хеърлок и той се вкопани в стола си, с блеснали очи.

Фенерите бяха загаснали. Калът изтри с кърпата сълзите от бузите си.

„Сила, в името на Гуглата. Главата ми сякаш ще се пръсне!“

— Добре — прошепна Хеърлок. — Да сложим всичко на масата. Сигурен съм, че Върховният юмрук ще ти бъде много благодарен, ако разсееш всичките му подозрения. Да опростим нещата, стари приятелю.

Татърсейл погледна Дужек. Лицето на командира беше помръкнало, острите му присвити очи се бяха приковали в Тайсхрен. Личеше, че мисли напрегнато.

Калът се наведе към нея.

— Какво в името на Гуглата става тук, Сейл?

— Представа нямам — прошепна му тя. — Но доста се нажежи. — Отговорът прозвуча лековато, но умът й бясно се вихреше около студения възел на страха. Хеърлок си беше имал работа с империята много по-дълго от нея… както и от Калът. Беше един от магьосниците, сражавали се срещу малазанците в Седемте града, преди да падне Ейрън и да бъде разбит Свещеният Фалад, преди да му дадат избора или да умре, или да служи на новите господари. Беше се включил в кадъра на Втора при Пан’поцун… също като Дужек беше там със старата гвардия на императора, когато плъзнаха първите змии на узурпацията, в деня, в който с измяна брутално беше убит Първият меч на империята. Хеърлок знаеше нещо. Но какво?

— Добре — провлече Дужек, — чака ни работа. Да се залавяме с нея.

Татърсейл въздъхна. Стария Еднорък с неговата вечна работа. Погледна го крадешком. Познаваше го добре, не като приятел — Дужек нямаше приятели, — но като най-добрият военен ум, останал в империята. Ако, както току-що беше намекнал Хеърлок, спрямо Върховния юмрук се извършваше измяна — от някого, от някъде, и ако Тайсхрен беше съучастник… „Ние сме приведен клон — бе казал веднъж Калът за Войнството на Едноръкия — и внимавай, когато империята се прекърши. Войници от Седемте града, затворени в килера призраци на завладените, но несъкрушими…“

Тайсхрен махна към нея и останалите магове. Татърсейл се надигна, също и Калът. Хеърлок остана седнал, затворил очи като заспал.

Калът се обърна към Дужек.

— Все пак, нещо за преместването ми?

— По-късно — изпръхтя Върховният юмрук. — Канцеларщината е цял кошмар, когато си само с една ръка. — Огледа кадъра си и понечи да заговори, но Калът го изпревари.

— Аномандарис.

Очите на Хеърлок се отвориха рязко и се спряха самодоволно на Тайсхрен.

— А-ха — наруши той тишината, последвала едничката дума на Калът. — Разбира се. И още трима Върховни магове. Само трима?

Татърсейл се взря в пребледнялото, вкочанено лице на Дужек.

— Поемата — промълви тя. — Сега си я спомних.

Каладън Бруд, под каменния стълб

понесъл зимен мраз, заровен и безжалостен…

Калът подхвана следващите стихове:

… в гробница безмълвна,

а в дланите му, някога прекършвали

желязото на наковални…

Татърсейл продължи:

… чукът на песента му —

живее той в съня си, и затуй мълвете

на всички — не го будете.

Не го будете.

Всички се бяха вторачили в Татърсейл, докато последните й думи заглъхваха.

— Събудил се е, изглежда — промълви тя с пресъхнала уста. — „Аномандарис“, епическата поема на Фишър Кел Тат.

Хеърлок бавно се надигна и пристъпи срещу Тайсхрен.

— Аномандър Рейк, Повелителят на Тайст Андий, които са душите на Беззвездната нощ. Рейк, Гривата на хаоса. Това е Лунният господар и ти тикаш срещу него четирима Върховни магове и само едно кадрово ядро.

По гладкото чело на Тайсхрен вече бяха избили капчици пот.

— Тайст Андий — заговори той с равен глас — не са като нас. За вас може да изглеждат непредсказуеми, но не са. Просто са различни. Те нямат своя кауза. Просто се местят от една човешка драма на друга. Наистина ли мислиш, че Аномандър Рейк ще остане и ще се бие?

— Каладън Бруд отстъпвал ли е някога? — сряза го Хеърлок.

— Той не е Тайст Андий, Хеърлок. Той е човек… според някои с баргастка кръв, но все пак няма нищо общо с Древната кръв, нито с нейния нрав.

— Разчиташ на това, че Рейк ще измени на чародеите на Пейл — каза Татърсейл. — Ще измени на сключения с тях договор.

— Рискът не е толкова прекомерен, колкото изглежда — отвърна Върховният маг. — Белурдан е направил проучване в Дженабарис, магьоснице. Открити са няколко нови ръкописа на „Безумството на Готос“ в една планинска твърдина, отвъд Леса на Черния пес. В писанията се съдържат разсъждения за Тайст Андий и за други народи от Древния век. И не забравяйте, Лунният къс вече се е оттеглял от пряк сблъсък с империята.

Вълната на страх, която премина през Татърсейл, накара коленете й да омекнат. Тя седна отново, толкова тежко, че столът изскърца.

— Вие сте ни обрекли на смърт, ако тази ваша хазартна игра се окаже погрешна. Не само нас, Върховен маг, цялото Войнство на Едноръкия.

Тайсхрен бавно се извърна, с гръб към Хеърлок и останалите.

— Заповедите са на императрица Ласийн — каза той, без да се обръща. — Колегите ни идват през Лабиринт. Когато пристигнат, ще получите точните си позиции. Това е всичко. — Закрачи към стаята с картите, изправил гръб.

Дужек сякаш се беше състарил пред очите на Татърсейл. Тя бързо извърна поглед от него, твърде съсипана, за да срещне пустотата в очите му и подозрението, набъбващо под повърхността. „Страхливка… това си ти. Страхливка.“

Най-сетне Върховният юмрук се окашля.

— Пригответе Лабиринтите си, кадър. Както обикновено, сделката е честна.

„Признай му го на Върховния маг“, помисли Татърсейл. На първия хълм стоеше Тайсхрен, почти под сянката на Лунния. Бяха разделени на три групи, всяка от които беше заела билото на един хълм на равнината извън стените на Пейл. Най-далечен беше кадърът на Втора армия, най-близо — този на Тайсхрен. На централния хълм стояха другите трима Върховни магове. Татърсейл ги познаваше всички. Найтчил[3], с катраненочерна коса, висока, властна и с жестокия белег, заради който толкова често се беше лигавил старият император. До нея беше неизменният й спътник Белурдан, трошачът на черепи, теломският гигант, който щеше да изпробва разточителната си мощ срещу Лунния къс, ако се стигнеше дотам. И А’Каронис, владетелят на пламъка — нисък и трътлест, горящият му прът бе по-висок от копие.

Втора и Шеста армия се бяха строили в равнината, с извадени оръжия и в очакване да тръгнат срещу града, когато дойдеше моментът. Седем хиляди ветерани и четири хиляди новобранци. Легионите на Черните моранти бяха заели западния рид, на четвърт миля от тях.

Обедният въздух беше замрял, без никакъв полъх на вятъра. Облаци настървени комари летяха над чакащите долу войници. Небето се беше смрачило, с тънки, но непроницаеми облаци.

Татърсейл стоеше на хълма — под дрехите й се стичаше пот — и гледаше строените долу войници, преди да се обърне към изтощеното си ядро. В пълен състав зад нея щяха да са строени шестима магове, но вече бяха останали само двама. Хеърлок изчакваше отстрани, загърнат в тъмносивото си наметало против дъжд — бойното му облекло. Физиономията му беше доволна. Калът сръга Татърсейл и кимна към Хеърлок.

— От какво е толкова щастлив?

— Хеърлок — извика Татърсейл и той се обърна. — Прав ли беше за тримата Върховни магове?

Той се усмихна и отново извърна глава.

— Мразя, когато крие нещо — каза Калът.

— Добавил е нещо към подозренията си, добре — изсумтя магьосницата. — Какво им е толкова особеното на Найтчил, Белурдан и А’Каронис? Защо Тайсхрен е избрал точно тях и как Хеърлок е разбрал, че ще избере тях?

— Въпроси, въпроси. — Калът въздъхна. — И тримата са стари кучета в тия неща. По времето на императора всеки от тях е командвал по цяла рота Адепти — когато империята е разполагала с достатъчно магове, за да попълни цели роти. А’Каронис се е издигнал в кариерата по време на Фаларската кампания, а Белурдан и Найтчил са още от по-рано — дошли са от Фенн на континента Кюон по време на обединителните войни.

— Всички са стари кучета — съгласи се Татърсейл, — както каза. Никой от тях не е бил действащ напоследък, нали? Последната им кампания са били Седемте града…

— Където А’Каронис е претърпял поражение в пустинята Пан’поцун…

— Оставили са го да виси — императорът току-що е бил убит. Всичко е било в хаос. Т’лан Имасс отказали да признаят новата императрица и се оттеглили в Джаг Одан.

— Според слуховете се връщат с половината сила… онова, на което са се натъкнали, не е било никак приятно.

Татърсейл кимна.

— На Найтчил и Белурдан им заповядали да се подчиняват на Натилог, оставили са ги да си седят шест-седем години…

— Докато Тайсхрен изпраща теломеца в Дженабарис да проучва купчина древни ръкописи, представи си.

— Страх ме е — призна Татърсейл. — Много ме е страх. Видя ли лицето на Дужек? Той знаеше нещо — досети се нещо и то го порази като нож в гърба.

— Време е за работа — извика им Хеърлок.

Калът и Татърсейл се обърнаха.

И потръпнаха.

Лунният къс — черната грамада в небето — се беше въртял неизменно през последните три години. И току-що беше спрял да се върти. Близо до самия му връх, на страната точно срещу тях, в скалата се виждаше малка издатина и зад нея се беше появила тъмна хлътнатина. Портал. Все още не се забелязваше никакво движение.

— Той знае — прошепна тя.

— И не бяга — добави Калът.

Далече на първия хълм Върховният маг Тайсхрен се изправи и вдигна ръце настрани. Вълна от златист пламък обгърна дланите му, после се затъркаля нагоре, набъбна и се понесе към Лунния къс. Заклинанието разтресе черната скала, изхвърли от нея облак базалтови отломки и ги отпрати надолу. Смъртоносен дъжд се посипа върху град Пейл и пред чакащите в равнината малазански легиони.

— Почна се — промълви Калът.

Пълна тишина отвърна на първата атака, накъсана само от далечното трополене на каменни късове по плочестите покриви на града и виковете на ранени войници в равнината. Очите на всички се бяха вторачили нагоре.

Отговорът не беше този, който очакваха.

Черен облак загърна Лунния къс, последва едва доловим птичи крясък. Миг след това облакът се разпростя като пелена, раздроби се и Татърсейл осъзна какво виждат очите й.

Гарвани.

Хиляди и хиляди Велики гарвани. Сигурно бяха свили гнезда по цепнатините и издатините на Лунния къс. Гракът им стана по-доловим, креслив хор на побеснели твари. Кръгът им около Лунния къс се разшири, а после дългият петнайсет стъпки разтег на крилете им ги понесе по вятъра и ги надигна високо над града и равнината.

Страхът в сърцето на Татърсейл прерасна в ужас.

Хеърлок се изсмя горчиво и се извърна към тях.

— Това са Лунните пратеници, колеги! — В очите му блестеше безумие. — Тези ядачи на леш! — Загърна се в наметалото си и вдигна ръце. — Представете си владетел, който държи трийсет хиляди Велики гарвана добре нахранени!

На ръба пред портала се беше появила фигура — с вдигнати ръце, с дълга, развята зад главата сребриста коса.

„Гривата на хаоса. Аномандър Рейк. Господарят на чернокожите Тайст Андий, гледал отвисоко сто хиляди зими, онзи, който е пил от кръвта на дракони, онзи, който предвожда последните от своята раса, седнал в Трона на скръбта и начело на кралство, трагично и обречено — кралство без земя, която да назове своя.“

Аномандър Рейк изглеждаше дребен на фона на своята крепост, почти нищожен от толкова далече. Илюзията скоро щеше да рухне. Татърсейл ахна, когато аурата на силата му блесна навън… видима от толкова далече…

— Привлечете Лабиринтите си — изплющя властно гласът на Татърсейл. — Веднага!

Докато Рейк все още сбираше силата си, две кълба от син пламък изхвърчаха нагоре от средния хълм. Поразиха Лунния къс при основата и го разтресоха. Тайсхрен изхвърли нова вълна златисти пламъци, те се разбиха в кехлибарена пяна и червени езици облизаха базалтовата повърхност.

И тогава Лунният господар отвърна. Черна, гънеща се като огромна змия вълна се затъркаля надолу към първия хълм. Върховният маг се беше присвил на колене, за да го отклони, билото около него помръкна, щом носещата гибел сила се затъркаля по склоновете, покривайки близките воински редици. Пред очите на Татърсейл среднощната мълния погълна нещастниците, последвана от тътен, който разтърси земята. Когато мълнията се разсипа, войниците бяха нападали на мъртви купове като пожънати житни стръкове.

„Магията на Куралд Галайн. Древната магия. Дъхът на Хаоса.“

С учестен дъх и стегнати гърди, Татърсейл усети как нейният Тирски лабиринт се вля в тялото й. Тя го оформи, изричайки тихо думите-брънки, а след това силата изригна. Калът я последва, привлякъл Лабиринта Мокра. Хеърлок се обкръжи с тайнствения си извор и ядрото й влезе в битката.

Оттук нататък всичко около Татърсейл се сви като в стиснат юмрук, но част от ума й остана отдалечен, понесен от стихията на ужаса, за да следи с приглушения си взор всичко, което ставаше наоколо.

Светът се превърна в оживял кошмар, щом чародейство полетя нагоре, за да разбие Лунния къс, и чародейство изригна надолу, неумолимо и опустошително. Пръст се заиздига с тътен към небето на огромни стълбове. Скали се затъркаляха между воинските редици като нажежени камъни през сняг. Порой от пепел се спусна, за да покрие и живи, и мъртви. Небето се замъгли до бледорозово и слънцето се превърна в бронзов диск.

Очите й видяха как една вълна помете защитата на Хеърлок и го преряза на две. Воят му беше по-скоро от ярост, отколкото от болка, моментално заглушен от злостната сила, изригнала от хладната, врещяща воля на чародея и втурнала се да я унищожи. Тя залитна назад, но Калът я спря, добавил силата на своя Мокра, за да укрепи разколебаната й защита. После ударът отмина, помитайки всичко надолу по хълма и вляво от тях.

Татърсейл беше паднала на колене. Калът стоеше изправен над нея, редеше слова на мощ, с лице извърнато от Лунния къс, приковано към нещо или към някой долу в равнината. Очите му се бяха разширили от ужас.

Твърде късно Татърсейл разбра какво става. Калът я пазеше с цената на собствената си защита. Последен акт, още докато виждаше как собствената му смърт изригва наоколо му. Блъвна до бяло пламък и го погълна. Изведнъж защитната мрежа над Татърсейл изчезна. От мястото, където допреди миг стоеше Калът, лъхна непоносим зной и я опърли по бедрото. Тя по-скоро усети, отколкото чу собствения си писък и тогава чувството й за разстояние се разсипа заедно със заличения пласт на духовна защита.

Като храчеше пръст и пепел, Татърсейл се надигна на колене и продължи битката, вече без да нанася удари — бореше се само да оживее. Някъде в тила й един глас крещеше настойчиво и в паника: „Калът се беше извърнал не към Лунния къс — беше се извърнал надясно! Хеърлок беше покосен откъм равнината!“

Видя как демонът Кенрилах се надигна зад Найтчил и с пронизителен смях я разкъса на две. Беше започнал да се тъпче, когато се появи Белурдан. Теломецът изрева, а демонът загреба с дългите си като ножове нокти към гръдта му. Забравил за раните и за кръвта, лееща се от тях, той стисна с длани главата на демона и му прекърши врата.

А’Каронис изригваше огнени валма от тоягата в ръцете си и Лунният къс почти изчезна сред кълбо от пламъци. А после невидими ледени криле обкръжиха ниския дебел чародей и го смразиха на място. Миг след това той се разсипа на прах.

Магията се сипеше в непрестанен порой около Тайсхрен, свит все така на колене върху овъгления връх на хълма. Но всяка насочена към него вълна той отмяташе настрана — и сееше опустошение сред присвилите се из равнината войници. През касапницата, изпълнила въздуха, над пепелищата и яростния грак на гарваните, през пороя от камъни и писъците на ранени и издъхващи, над смразяващите кръвта врясъци на демони, хвърлящи се сред воинските редици — над и през всичко това отекваше непрестанният тътен от ударите на Върховния маг. Огромни канари, изтръгнати от Лунния къс сред пламъци и стълбове черен дим, се сриваха върху Пейл и го превръщаха във врящ казан от смърт и хаос.

Изтръпнала и разтреперана, сякаш самата й плът се мъчеше да си поеме дъх, Татърсейл бавно разбра, че чародейството вече е спряло. Дори гласът, писнал в тила й, беше замлъкнал. Вдигна замъглените си очи и видя как Лунният къс, обгърнат в пушеци и обгорен на десетина места, се отдръпва, отстъпва. След това се озова над града, завъртя се колебливо, наклонен на една страна. А после се понесе на юг, към далечните планини Тахлин.

Тя се огледа; смътно си спомняше, че една рота бе потърсила убежище на опожареното било. Вече нищо не беше останало от бойците, освен снаряжението им. „Винаги честна сделка, магьоснице.“ Успя да потисне хлипа си и извърна поглед към първия хълм.

Тайсхрен беше паднал, но беше оцелял. Половин дузина морски пехотинци се изкатериха по склона и се струпаха около Върховния маг. Минута след това го отнесоха.

Белурдан, с изгоряло облекло и опърлена плът, стоеше на централния хълм, събираше пръснатите крайници на Найтчил и виеше скръбно. Гледката, с целия й ужас и жал, удари сърцето на Татърсейл като чук и тя бързо се извърна настрани.

— Проклет да си, Тайсхрен.

Пейл беше паднал. Цената беше Войнството на Едноръкия и четирима магове. Едва сега настъпиха легионите на Черните моранти. Татърсейл стисна зъби, пълните й устни се изпънаха в бяла резка. Нещо се впи в паметта й и тя усети с нарастваща убеденост, че тази сцена все още не е свършила.

Магьосницата зачака.

„Лабиринтите на магията витаят в отвъдното. Намери портата и я открехни на косъм. Това, което изтече, е твое, за да го оформиш.“ С тези думи една млада жена пое по пътя на чародейството. „Разтвори се за Лабиринта, който иде към теб — той те намира. Притегли от силата му — толкова, колкото тялото и душата ти са способни да удържат — но запомни, когато тялото изнемогне, портата се затваря.“

Всичко я болеше. Имаше чувството, че някой я е пердашил с тояги през последните два часа. Последното, което беше очаквала, бе горчивият вкус на езика, усещането, че нещо мръсно и отвратително се е изкачило на билото на хълма. Подобни прозрения рядко спохождаха един практикуващ магьосник, освен когато портата е отворена — разбулен Лабиринт, настръхнал от силата. Слушала беше разкази на други магьосници и беше чела мухлясали ръкописи, засягащи мигове като този, когато силата пристига със стон и вещае гибел, и всеки път, казваха, някой бог е пристъпил по смъртната твърд.

Но ако беше привлякла тук нокътя на нечие безсмъртно присъствие, то трябваше да е на Гуглата — бога на Смъртта. Инстинктите й все пак го отхвърляха. Не вярваше, че е пристигнал бог, но нещо друго все пак беше дошло. Това, което обезсърчаваше магьосническия й ум, беше, че не можеше да реши кой сред обкръжаващите я хора е опасният. Нещо продължаваше да привлича погледа й все към младото момиче. Но детето през повечето време като че ли беше едва наполовина тук.

Гласовете зад нея най-сетне привлякоха вниманието й. Сержант Уискиджак стоеше над Бързия Бен и другия войник, все така коленичили до Хеърлок. Бързия Бен стискаше нещо продълговато, увито в кожи, и гледаше сержанта, сякаш очакваше одобрението му.

Между двамата витаеше напрежение. Намръщена, Татърсейл се приближи.

— Какво правите? — попита тя Бързия Бен, с очи приковани в предмета, стиснат в почти женствените ръце на чародея. Той все едно не я чу — беше приковал очи в сержанта.

Уискиджак я изгледа рязко.

— Давай, Бързак — изръмжа сержантът, обърна се и застана на ръба на хълма, с лице на запад — към планините Морант.

Аскетичното лице на Бързия Бен се изопна и той кимна на приятеля си.

— Приготви се, Калам.

Калам се отпусна, прибрал ръце в ръкавите си. Позата му в отговор на подканата на Бързия Бен й се стори странна, но чародеят сякаш остана доволен. Татърсейл загледа как положи тънките си жилави ръце върху треперещата, оплискана с кръв гръд на Хеърлок. После прошепна няколко обвързващи думи и притвори очи.

— Прозвуча като Денъл — каза Татърсейл и погледна Калам накриво; той стоеше присвит и неподвижен. — Но не съвсем — добави тя бавно. — Някак го изкриви. — След това замълча, забелязала у Калам нещо, което й напомни за змия, готова за удар. Нямаше да е нужно много, за да го предизвика. Само още няколко зле премерени думи, едно невнимателно движение към Бързия Бен или към Хеърлок. Калам беше едър, като мечок, но Татърсейл си спомни как опасно се бе плъзнал покрай нея. „Истинска змия. Този човек е убиец, войник, достигнал следващото ниво в изкуството да се убива. Вече не е просто работа, този човек го харесва.“ И в този момент се зачуди дали тъкмо тази енергия, това кротко обещание за заплаха не я залива с аромата на сексуална напрегнатост. Татърсейл въздъхна. Ден за перверзия.

Бързия Бен продължи да припява обвързващите слова — този път над предмета, който положи до Хеърлок. А тя загледа как къдрещата се на гирлянди сила започна да загръща увития предмет, загледа с нарастващ страх как дългите пръсти на мага се плъзгаха по пластовете кожа. Енергията се изцеждаше от него с абсолютен контрол. Стоеше по-високо от нея в изкуството. Беше отворил Лабиринт, който тя дори не беше усетила.

— Що за хора сте вие? — отново прошепна тя и отстъпи назад.

Очите на Хеърлок се отвориха рязко, вече изчистени от болката. Погледът му намери Татърсейл и на разбитите устни се появи зацапана с кръв усмивка.

— Забравено изкуство, Сейл. Това, което ще видиш, не е правено от хиляда години. — Лицето му помръкна и усмивката се стопи. Нещо лумна в очите му. — Напрегни си ума, жено! Калът и аз. Когато паднахме. Какво видя? Усети ли нещо? Нещо странно? Хайде, помисли! Виж ме. Виж раната ми, виж как лежа! В коя посока се бях обърнал, когато вълната ме порази?

Тя видя пламъка в очите му — на гняв, смесен с триумф.

— Не съм сигурна — отвърна му замислено. — Да, имаше нещо. — Онази отчуждена, разсъдлива част на ума й, която се беше трудила с нея по време на битката, която беше крещяла в тила й при смъртта на Калът, беше изкрещяла в отговор на магическите вълни… за това, че бяха дошли откъм равнината. Очите й се присвиха към Хеърлок. — Аномандър Рейк изобщо не си правеше труд да се цели. Ударите му бяха безразборни. Но онези вълни бяха прицелени, нали? Дойдоха не откъдето трябва. — Трепереше. — Но защо? Защо ще го прави Тайсхрен?

Хеърлок посегна с разкъсаната си длан и стисна наметалото на Бързия Бен.

— Нея използвай, магьоснико. На мой риск.

Мислите на Татърсейл запрепускаха бясно. Хеърлок беше изпратен долу в тунелите с Дужек. А Уискиджак и взводът му бяха долу. Бяха сключили сделка.

— Хеърлок, какво става? — настоя тя, а страхът вкочани мускулите на шията и раменете й. — Какво значи това, да ме „използва“?

— Не си сляпа, жено!

— Тихо — каза Бързия Бен и положи предмета върху разкъсаната гръд на магьосника: постави го много внимателно така, че да е по дължината на гръдната кост. Горният край се опря малко под брадичката му, а долният се изпъна на няколко пръста под онова, което беше останало от торса му. Паяжини черна енергия се запредоха над омачканата кожа.

Бързия Бен прокара длан над предмета и паяжината се разпростря навън. Лъскавите черни нишки се заплетоха в хаотична шарка, която обхвана цялото тяло на Хеърлок, над плътта и през нея, плетката започна да се мени и промяната ставаше все по-бърза и побърза. Хеърлок се изпъна, очите му се облещиха, после падна на гръб. От дробовете му се изтръгна дъх — на бавен и дълъг съсък. После секна в мокро гъргорене и той повече не вдиша.

Бързия Бен седна и погледна към Уискиджак. Сержантът вече се беше извърнал към тях, с неразгадаема физиономия.

Татърсейл изтри потта от челото си с калния си ръкав.

— Е, не подейства. Не успяхте с това, което опитвахте.

Бързия Бен се изправи. Калам взе увития предмет и пристъпи към Татърсейл. Очите на убиеца бяха тъмни, пронизаха я, щом я погледна в лицето. Бързия Бен заговори:

— Вземи го, магьоснице. Прибери го в палатката си и там го развий. И най-важното — не позволявай Тайсхрен да го види.

Татърсейл се намръщи.

— Какво? Просто така? — Очите й се спряха на предмета. — Та аз дори не знам какво приемам. Каквото и да е, не ми харесва.

Момичето заговори точно зад нея, с рязък и обвиняващ глас:

— Не знам какво си направил, чародеецо. Усетих, че ме държите настрана. Беше невежливо.

Татърсейл се обърна към нея, после погледна през рамо към Бързия Бен. „Какво беше това?“ Лицето на черния беше ледено, но тя забеляза мигновен блясък в очите му. Като при страх. Уискиджак я сряза грубо:

— Имаш нещо да кажеш за всичко това ли, новобранец?

Тъмните очи на момичето се плъзнаха към сержанта. После то сви рамене, обърна се и се отдалечи.

Калам подаде странния предмет на Татърсейл.

— Отговори — промълви той с акцента на Седемте града — мелодичен и изразителен. — Всички имаме нужда от отговори, магьоснице. Върховният маг уби другарите ви. Погледнете ни. Само ние останахме от Мостоваците. Отговорите не се… добиват лесно. Ще платиш ли цената?

Тя погледна за последен път безжизненото тяло на Хеърлок — така жестоко разкъсано — и сляпо взрените му в небето очи, и взе предмета. Оказа се много лек. Онова, което лежеше увито в кожената коруба, изглеждаше дребно; щом го хвана, то сякаш се раздвижи и тя усети изпъкналости и ръбове. Вгледа се в мечешкото лице на убиеца и промълви бавно:

— Искам да видя, че Тайсхрен ще получи каквото заслужава.

— Значи се разбрахме — усмихна й се Калам. — Оттук се започва.

Татърсейл усети как стомахът й подскочи от тази усмивка. „Какво ти става, жено?“ Въздъхна.

— Става.

Когато се обърна и закрачи надолу по склона към лагера, улови погледа на момичето. Прониза я хлад. Магьосницата спря.

— Новобранец — извика й. — Как ти е името?

Момичето се усмихна като на някаква шега.

— Сори.

Татърсейл изсумтя, пъхна пакета под мишница и се затътри по склона.

Сержант Уискиджак изрита шлема в краката си и загледа как се затъркаля по склона. Обърна се рязко и погледна сърдито Бързия Бен.

— Стана ли?

Магьосникът погледна към Сори, после кимна.

— Ще привлечете неоправдано внимание към взвода ни — заговори момичето. — Върховният маг Тайсхрен ще забележи.

Сержантът повдигна вежда.

— Неоправдано внимание? Какво, в името на Гуглата, значи това?

Сори не му отвърна.

Уискиджак преглътна резките думи. Как я беше нарекъл Фидлър? „Странна кучка.“ Беше го казал в лицето й, а тя само го изгледа отвисоко с мъртвите си каменни очи. Колкото и да не искаше да й го признае, Уискиджак споделяше грубата преценка на сапьора. Още по-обезпокоителното беше, че това петнайсетгодишно момиченце беше изплашило Бързия Бен почти до лудост и магьосникът не желаеше да говори за това. Какво му беше изпратила империята?

Погледът му се отнесе отново надолу към Татърсейл. Вече пресичаше бойното поле. Гарваните с грак се надигаха от пътя й и кръжаха над нея, разтревожени и уплашени. Сержантът усети, без да се обръща, спокойното присъствие на Калам до себе си.

— Кълна се в дъха на Гуглата — промърмори Уискиджак. — Според онези птици долу нашата магьосница, изглежда, е нещо ужасно.

— Не тя — каза Калам. — Това, което носи.

Уискиджак се почеса по брадата и присви очи.

— Цялата тази работа вони. Сигурни ли сте, че е необходимо?

Калам сви рамене.

— Уискиджак — каза Бързия Бен. — Те все пак ни държаха в тунелите. Мислиш ли, че Върховният маг не е могъл да се досети какво може да се случи?

Сержантът го погледна. Сори стоеше на десетина крачки от тях и не можеше да ги чуе. Уискиджак се намръщи и не отвърна нищо.

След миг тягостна тишина сержантът се обърна и се загледа към града. Последният от легионите на Морант навлизаше под арката на Западната порта. Стълбове черен дим се вдигаха иззад разбитите овъглени стени. Той знаеше нещо за историята на безмилостна вражда между Морант и градовете на доскорошния Свободен град Пейл. Оспорвани търговски маршрути и две основани на търговията сили, хванали се гуша за гуша. И повечето пъти беше надвивал Пейл. Най-сетне като че ли облечените в черна броня воини, дошли отвъд планините на запад — лицата им бяха скрити зад хитиновите забрала на шлемовете им и те си говореха с цъкания и бръмчене, — изравняваха сметката. Смътно, през грака на лешоядните птици, до ушите му достигаха риданията на мъже, жени и деца, издъхващи под вражеския меч.

— Изглежда, империята спазва думата си с Морант — промълви Бързия Бен. — Един час за клане. Не мисля, че Дужек…

— Дужек си знае заповедите — прекъсна го Уискиджак. — А и един Върховен маг е впил нокти в рамото му.

— Един час — повтори Калам. — А после ние ще почистим боклука.

— Не нашият взвод — каза Уискиджак. — Ние получихме нови заповеди.

Двамата зяпнаха сержанта си.

— Още доказателства ли ти трябват? — попита го ядосано Бързия Бен. — Те ни тикат в земята. Искат да ни…

— Престани! — сряза го Уискиджак. — Не сега. Калам, намери Фидлър. Трябват ни попълнения от морантите. Събери останалите, Бързак, и вземи Сори с теб. Ще се срещнем пред палатката на Върховния юмрук след един час.

— А ти? — попита Бързия Бен. — Ти какво ще правиш?

Сержантът долови зле прикритата молба в гласа на магьосника. Трябваше му насока, а може би потвърждение, че това, което правят, е правилно. „Късно е малко за това.“ Все пак Уискиджак изпита угризение — не можеше да даде на Бързия Бен това, от което имаше най-много нужда. Не можеше да го увери, че нещата ще тръгнат на добре. Седна уморено и загледа Пейл.

— Какво ще правя аз? Ще помисля малко, Бен. Слушах ви двамата с Калам, слушах и Малът и Фидлър, даже Тротс ми дрънка на ухото. Е, сега е мой ред. Така че ме остави на мира, магьоснико, и вземи с теб проклетото момиче.

Бързия Бен се сепна и като че ли се предаде. Нещо в думите на Уискиджак го беше разстроило — а може би всичко.

Сержантът беше твърде уморен, за да се безпокои и за това. Трябваше да обмисли новото им назначение. Ако беше религиозен човек, Уискиджак щеше да пусне кръв в Купата на Гуглата, за да призове сенките на предците си. Колкото и да не искаше да си го признае, споделяше настроенията на взвода си: някой в империята искаше смъртта на Мостоваците.

Пейл вече бе паднал и от целия този кошмар беше останал само вкусът на пепел в устата му. Очакваше ги новата им задача: легендарният град Даруджистан. Предусещаше, че много скоро ще започне нов кошмар.

Теглени от коне коли, натоварени с ранени войници, запълваха тесните проходи между палатките. От безукорния ред на малазанския лагер не беше останала и следа; въздухът трепереше от крясъците на войниците, дали глас на болката и воля на ужаса си.

Татърсейл повлече уморените си крака покрай замаяните оцелели; прекрачваше локвите кръв в коловозите, очите й пробягваха към грозната грамада крайници пред палатката на резача. Откъм петното дрипави шатри и заслони на тълпата, придружаваща войнишкия лагер, се носеха ридания — накъсан хор от хиляди гласове, звук, напомнящ със смразяваща душата горчивина, че войната винаги носи скръб.

В някой военен щаб в имперската столица Унта, на три хиляди левги оттук, някой анонимен чиновник щеше да драсне червена черта в действащия списък над Втора армия и после щеше да изпише със ситен почерк до нея: „Пейл, края на зимата, 1163 г. от Съня на Бърн“ — и да отбележи така гибелта на девет хиляди мъже и жени. За да бъдат забравени след това.

Лицето на Татърсейл се сгърчи. „Някои от нас няма да забравят.“ Мостоваците таяха някакви ужасни подозрения. При мисълта да предизвика Тайсхрен в пряк сблъсък я обзе гняв и — ако Върховният маг наистина беше убил Калът — усещането, че го е предала. Но знаеше, че чувствата й винаги имат свойството да я оставят. Един магьоснически двубой с Върховния маг щеше да й осигури бърз превоз до Портата на Гуглата. Праведният гняв беше вкарвал в гроба много повече трупове, отколкото империята можеше да претендира. Или както често й беше казвал Калът: „Размахвай юмрук колкото си искаш, но смъртта си е смърт.“

Виждала беше твърде много сцени на смърт, откакто се включи в бойните рангове на империята Малазан, но те поне не можеха да се припишат в сметката й. Тъкмо в това беше разликата и дълго време й стигаше. „Не като по-рано. Цели двайсет години измивах кръвта от ръцете си.“ Точно сега обаче сцената, която отново и отново се изправяше пред очите й, беше на празните брони на билото на хълма — и гризеше сърцето й. Онези мъже и жени бяха тичали към нея, от нея бяха потърсили защита от ужасите, вихрещи се в равнината. Актът им беше отчаян, фатален, но тя го разбираше. На Тайсхрен му беше все едно за тях. Не и на нея. Тя беше част от тях. В предишните битки се бяха били като побеснели псета, за да попречат на вражеските легиони да я убият. Този път беше битка на магьосници. Нейната територия. Привилегиите във Втора бяха сделка. Това опазваше всички живи и това беше превърнало Втора в легенда. Войниците бяха имали очаквания и имаха право. Бяха дошли при нея за спасение. И бяха загинали заради това.

„А ако се бях принесла в жертва? Ако бях хвърлила защитите на своя Лабиринт над тях, вместо да пазя кожата си?“ Беше оцелявала толкова пъти заради инстинкта си, а инстинктът й нямаше нищо общо с алтруизма. Хора от този тип не оцеляваха дълго във война.

Да си жива, заключи Татърсейл докато приближаваше палатката си, още не означава, че се чувстваш добре от това. Влезе, застана насред палатката и огледа вещите си. Оскъдни, след всичките двеста и деветнайсет години живот. Дъбовата ракла с книгата й за Тирската магия, запечатана с предпазни заклинания; малка сбирка алхимични прибори, пръснати на масичката до постелята й като детски играчки, оставени по средата на играта.

Татърсейл пристъпи към масичката. Разсеяно остави пакета, който й бе дал Калам, и измъкна столчето изпод нея. Седна и посегна към Колодата. Поколеба се.

Беше преди месеци. Нещо я беше задържало. Може би смъртта на Калът щеше да бъде предсказана и може би точно това подозрение бе крачило в мрака на мислите й през цялото това време. Болката и страхът бяха оформяли душата й през целия й живот, но времето с Калът имаше друга форма — нещо, което беше леко, щастливо, носеше се във въздуха с радост. Беше го нарекла „просто отвличане“.

— Пак ли ще го отричаш упорито? — Долови горчивината в гласа си и изпита омраза към себе си. Старите й демони се връщаха, смееха се на смъртта на илюзиите й. „Веднъж отказа Колодата, в нощта, преди да бъде разпрано гърлото на Мок, в нощта, в която Танцьора и мъжът, който един ден щеше да управлява империя, се промъкнаха в замъка на твоя господар — и любовника ти. Ще отречеш ли, че има схема, жено?“

Погледът й се замъгли от спомени, за които бе мислила, че са заровени завинаги. Тя погледна Колодата и примига.

— Искам ли да ми поговориш, стара приятелко? Нужни ли са ми напомнянията ти, горчивото ти потвърждение, че сляпата съдба е за глупците?

Смътно движение привлече очите й. Онова, което се криеше в кожения пакет, се беше размърдало. Напираше отвътре да се измъкне от кожената обвивка, издуваше се на бучки и възли. Татърсейл зяпна. След това затаи дъх, посегна с една ръка и постави пакета пред себе си. Извади малката кама от колана си и започна да реже връзките. Предметът вътре се укроти, сякаш очакваше резултата от усилията й. Тя разгърна кожите.

— Сейл? — чу се познат глас.

Пред изумените й очи в яркожълто копринено облекло от вързопа излезе една дървена кукла. Кръглото й лице беше с изрисувани черти, в които позна…

— Хеърлок?

— Радвам се, че те виждам — каза куклата и се надигна. Залитна и протегна умело издяланите си ръце, за да се закрепи. — А душата наистина се премести — добави той, свали меката шапка от главата си и направи недодялан поклон.

„Преместване на душата!“

— Но това е изгубено от столетия. Дори Тайсхрен не би могъл да… — Замълча, присви устни. Умът й заработи трескаво.

— По-късно — каза й Хеърлок. Направи две крачки по масата, после се наведе, за да огледа новото си тяло, и въздъхна. — Какво пък, не можеш много да придиряш, нали? — Вдигна глава и изрисуваните му очи се спряха на магьосницата. — Трябва да идеш в палатката ми, преди да му е хрумнало на Тайсхрен. Да донесеш книгата ми. Ти вече си съучастница. Връщане няма.

— Съучастница в какво?

Хеърлок не отговори, бе извърнал странния си поглед от нея. Смъкна се на колене.

— Стори ми се, че подуших Колода.

Студени капки пот избиха под мишниците й. Хеърлок неведнъж беше успявал да я притесни, но това… Успя да долови мириса на собствения си страх. Това, че бе отклонил погледа си, не я облекчаваше кой знае колко. Това беше Древна магия, Куралд Галайн, ако можеше да се вярва на легендите, и беше смъртно опасна, порочна, сурова и първична. Мостоваците имаха славата на проклета сган, но да тръгнат по Лабиринтите най-близо до Хаоса си беше чиста лудост. Или отчаяние.

Почти самоволно Тирският й Лабиринт се разтвори и прилив на сила изпълни умореното й тяло. Очите й светнаха към Колодата.

Хеърлок, изглежда, го усети.

— Татърсейл — прошепна й той с насмешка. — Хайде. Фатидът те вика. Прочети каквото има за четене.

Дълбоко обезпокоена от възбудата, която я накара да се изчерви, Татърсейл посегна неохотно към Драконовата колода. Стисна я и забеляза, че ръката й трепери. Заразбърква я бавно и усети как мразът от лъскавите дървени карти попи в пръстите й, а после плъзна нагоре по ръцете.

— Усещам, че в тях вече бушува буря — промълви тя, подравни Колодата и я постави на масата.

Смехът, с който й отвърна Хеърлок, беше нетърпелив и зъл.

— Първи Дом налага посоката. Бързо!

Тя обърна най-горната карта. Дъхът й секна.

— Рицар на Мрака.

Хеърлок въздъхна.

— Господарят на нощта властва в тази игра. Как иначе.

Татърсейл огледа нарисуваната фигура. Лицето оставаше замъглено както винаги; Рицарят беше гол, с катраненочерна кожа. От кръста нагоре беше човек — с яки мускули, вдигнал с две ръце тежък меч, от чийто връх се къдреха пушливи валма и се сливаха с пустия мрак на фона. Долната част на тялото му беше драконска, покрита с черни люспи, избледняващи до сиво при слабините. Както винаги, тя забеляза и нещо ново, нещо, което никога досега не беше виждала и което беше свързано с настоящия миг. Някаква фигура беше надвиснала в тъмното над главата на Рицаря: успя да я различи много смътно, на границата между видимо и невидимо, едва доловим намек, който изчезна, щом съсредоточи погледа си върху петното. „Разбира се, никога не си отстъпвала пред истината толкова лесно, нали?“

— Втора карта! — прикани я Хеърлок, присвит до игралното поле, очертано на масата.

Тя обърна втората карта.

— Опонн. — Двуликият Шут на съдбата.

— Гуглата да ги прокълне дано, бъркат се навсякъде — изръмжа Хеърлок.

Дамата беше отгоре, насмешливият поглед на мъжкия й близнак бе обърнат надолу. Нишката на късмета, по-скоро дърпаща назад, отколкото бутаща напред — нишката на успеха. Изражението на Дамата изглеждаше меко, почти нежно, нов аспект, показващ как са балансирани нещата сега. Един невидим допреди секунда детайл привлече напрегнатия поглед на Татърсейл. Там, където ръката на Лорда се протягаше, за да докосне лявата ръка на Дамата, между двете се беше очертал малък сребърен диск. Магьосницата се наведе и примижа. Монета, а на нея — мъжка глава. Татърсейл примигна. Не, женска. После — мъжка, после — женска. Изведнъж тя се отпусна на столчето. Монетата се въртеше.

— Следващата! — настоя Хеърлок. — Много си бавна!

Татърсейл забеляза, че куклата не обръща внимание на картата Опонн — всъщност я беше погледнала само колкото да я различи. Вдиша дълбоко. Хеърлок и Мостоваците бяха обвързани в това, знаеше го инстинктивно, но нейната роля тепърва предстоеше да се реши. С тези две карти тя вече знаеше повече от тях. Все още не беше много, но можеше да се окаже достатъчно, за да я опази жива в онова, което предстоеше. Издиша, протегна ръка и я плесна върху Колодата.

Хеърлок подскочи и се извърна към нея побеснял.

— Задържаш на това? Задържаш на Шута? На втората карта? Абсурд! Продължи играта, жено!

— Не — отвърна Татърсейл, прибра двете карти и ги върна в Колодата. — Предпочитам да задържа. И ти не можеш да направиш нищо.

Стана.

— Кучка! Докато мигнеш, мога да те убия! Тук и веднага!

— Чудесно — каза Татърсейл. — Добро оправдание да пропусна разпита на Тайсхрен. Хайде, Хеърлок. — Скръсти ръце и зачака.

Марионетката изръмжа.

— Не. Трябваш ми. А и ти презираш Тайсхрен повече и от мен. — Килна глава, премисляйки последните си думи, и се изсмя злобно. — Така поне ще съм сигурен, че няма да има предателство.

Татърсейл помисли.

— Прав си. — Обърна се и тръгна да излиза. Ръката й хвана грубото платно, после тя спря. — Хеърлок, колко добре можеш да чуваш?

— Достатъчно добре — изръмжа куклата зад нея.

— Чуваш ли нещо тогава? — „Въртяща се монета?“

— Шумовете на лагера, нищо друго. Защо, ти какво чуваш?

Татърсейл се усмихна. Без да отговори, дръпна платнището и излезе навън. Запъти се към командната палатка, обзета от странна надежда.

Никога не беше гледала на Опонн като на съюзник. Да призоваваш слепия шанс в каквото и да било си беше чист идиотизъм. Пърдят дом, който бе поставила, Мрак, беше докоснал дланта й леденостуден, кънтящ със съкрушителните вълни на жестокост и освирепяла сила — но и с един странен привкус, с нещо като спасение, рицарят можеше да е враг или съюзник, или нито едно от двете, просто там някъде — непредсказуем и погълнат от себе си. Но сянката на воина яздеше Опонн, оставил дома Мрак да залита на ръба, виснал между нощта и деня. А над всичко останало тъкмо въртялата се монета на Опонн бе настояла да избере и да задържи. Хеърлок не чуваше нищо. „Великолепно.“ Докато приближаваше командната палатка, смътният звук продължаваше да бръмчи в главата й и щеше да си остане там сигурно още дълго. Монетата се въртеше и въртеше. Опонн премяташе двете лица на космоса, но залогът беше на Дамата. „Върти се, сребърниче, върти се.“

3.

Теломен Тартено Тоблакай…

виж имената на един народ,

отказал да потъне във забрава…

Легендата им заличава

циничния ми жребий и попарва

очите ми със ярката си слава…

„Не прекосявай клетката на верността,

прегърнала сърцето им несъкрушимо…

Не прекосявай тези яки стълпове,

вовеки верни на земята.“

Теломен Тартено Тоблакай…

Все тъй менхирите се извисяват

и затъмняват стълба вледенен

на моя ум…

Безумството на Готос (II.iv)

Готос (р. ?)

Имперската трирема цепеше морските вълни като неумолимо острие на брадва, с изпънати платна и пращящи под напористия вятър реи. Капитан Гъноуз Паран беше в каютата си. Отдавна се беше уморил да се взира в хоризонта на изток, за да види появата на сушата. Щеше да дойде, и то много скоро.

Беше се облегнал на извитата стена срещу койката, гледаше поклащащите се фенери и вяло мяташе камата си в кръста в средата на единствената маса, вече нашарена с безброй дупчици.

Лъхна го хладен въздух, той се обърна и видя Топър — излизаше от Имперския Лабиринт. Две години бяха минали, откакто за последен път беше видял Старшия на Нокътя.

— Кълна се в Дъха на Гуглата, човече — въздъхна Паран, — не можеш ли да избереш друг цвят за облеклото си? Сигурен съм, че тази перверзна любов към зеленото е лечима.

Високият мъж, в чиито жили течеше наполовина кръвта на Тайст Андий, като че ли носеше същите дрехи, в които Паран го беше видял за последен път: зелена вълна и зелена кожа. Само безбройните пръстени, отрупали дългите му пръсти, бяха с друг цвят. Командващият Нокътя беше в кисело настроение и думите на Паран за „добре дошъл“ никак не го подобриха.

— Капитане, да не би да си въобразяваш, че такова пътуване е голямо удоволствие? Намирането на кораб сред океана е предизвикателство, с което малцина биха могли да се справят.

— Следователно те прави пратеник, на който може да се разчита — измърмори Паран.

— Изглежда, не полагаш никакво усилие да усъвършенстваш обноските си, капитане… Признавам, че изобщо не разбирам защо адюнктата залага толкова на теб.

— Само гледай да не си загубиш съня от това, Топър. След като ме намери, какво е съобщението?

Мъжът се намръщи.

— Тя е с Мостоваците. Извън Пейл.

— Обсадата продължава? Откога е информацията ти?

— По-малко от седмица, времето, през което те търсих. Във всеки случай — продължи той — безизходицата скоро ще приключи.

Паран изсумтя и се намръщи.

— Кой взвод?

— Всички ли ги знаеш?

— Да — увери го Паран.

Топър се навъси още повече, вдигна ръка и заоглежда пръстените си.

— На Уискиджак. Тя е от новобранците му.

Паран затвори очи. Това не биваше да го изненадва. „Боговете си играят с мен. Въпросът е кои богове? О, Уискиджак. Някога командваше цяла армия, още когато Ласийн се наричаше Въслата, още когато можеше да се вслушваш в съвета на своя приятел, когато можеше да правиш избор. Ти можеше да спреш Въслата. По дяволите, сигурно можеше да спреш и мен. Но сега командваш взвод, само един взвод, а тя е императрицата. А аз? Аз съм един глупак, тръгнал подир своята мечта, а вече единственото, което искам, е краят.“ Отвори очи и изгледа Топър.

— Уискиджак. Войната на Седемте града: през пробива при Ейрън, Свещената пустиня Рараку, Пан’поцун, Натилог…

— Всичко това по време на императора, Паран.

— Значи — каза Паран — трябва да поема командата на взвода на Уискиджак. Мисията ще ни отведе до Даруджистан, града на градовете.

— Твоята новобранка вече показва силата си — каза с гримаса Топър. — Покварила е Мостоваците, вероятно дори Дужек Едноръкия и цялата Втора и Трета армии на Дженабакъз.

— Не говориш сериозно. Освен това аз се занимавам само с нея. Адюнктата е съгласна, че чакахме дълго. Сега ми казваш, че сме чакали прекалено дълго? Не мога да повярвам, че от Дужек ще се получи ренегат — не и Дужек. Нито Уискиджак.

— Трябва да действаш според плана, но ми наредиха да ти напомня, че секретността е от съдбоносно значение, сега — повече от всякога. Щом стигнеш в Пейл, един агент на Нокътя ще се свърже с теб. Не се доверявай на никой друг. Твоята новобранка е намерила оръжието си и с него се кани да удари в самото сърце на империята. Провалът е недопустим. — Очите на Топър светнаха. — Ако се чувстваш непригоден за задачата…

Паран го изгледа. „Ако е толкова зле, колкото го описваш, защо не изпратите отделение убийци на Нокътя?“

Топър въздъхна, сякаш по някакъв начин бе чул мълчаливия въпрос.

— Някой бог я използва, капитане. Няма да умре лесно. Планът за справянето ни с нея изискваше… настройка. Разтягане, по-скоро. Трябва да се погрижим за някои допълнителни заплахи, но някои нишки вече са изтъкани. Прави каквото ти е заповядано. Всякакъв риск трябва да бъде предотвратен, след като ще взимаме Даруджистан, а императрицата иска Даруджистан. Освен това тя смята, че е време Дужек Едноръкия да бъде… — усмихна се — обезоръжен.

— Защо?

— Има последователи. Все още се смята, че императорът е имал наум Едноръкия да стане наследникът му.

Паран изсумтя.

— Императорът се канеше да управлява вечно, Топър. Това подозрение на Ласийн е пълна глупост и тя не го отхвърля само защото оправдава параноята й.

— Капитане — каза кротко Топър, — много по-велики хора от теб са умирали заради по-дребни неща. Императрицата очаква подчинение от слугите си и настоява за лоялност.

— Всеки разумен владетел би трябвало да храни очаквания и да настоява точно за обратното.

Топър стисна устни.

— Вземи взвода под свое командване, стой близо до новобранката, но освен това не предприемай нищо, което би могло да събуди подозренията й. След като заемеш мястото си, трябва да чакаш. Ясно ли е?

Паран извърна очи и погледът му се спря на люка. Зад него се виждаше синьо небе. Толкова много премълчани неща, полуистини и откровени лъжи имаше в… „Ах, каква мешавица. Как ще го изиграя, когато дойде моментът? Новобранката трябва да умре. Това поне е сигурно. Но останалите? Уискиджак, помня те, помня как се извисяваше тогава и в мечтите си не съм си представял този усилващ се кошмар. Нима ще трябва да оцапам ръцете си с твоята кръв, когато всичко това свърши?“ Осъзна, че в самата сърцевина на нещата вече не знае кой е крайният предател във всичко това, ако изобщо трябваше да има предател. Империята императрицата ли беше? Или нещо друго — един завет, една амбиция, визия за мир и благополучие за всички? Или беше звяр, който не можеше да спре да поглъща? Даруджистан — най-великият град на света. Щеше ли да влезе в империята, опустошен от пожари? Мъдро ли беше да се отворят портите му? В рамките на неспокойните граници на империята Малазан хората живееха в такъв мир, за какъвто предците им никога не бяха мечтали; и ако не беше Нокътят, ако не бяха безкрайните войни в далечни земи, щеше и свобода да има. Това ли бе мечтата на императора от самото начало? Имаше ли вече някакво значение?

— Ясни ли са указанията ми, капитане?

Той го погледна и махна с ръка.

— Напълно.

Топър изръмжа, разпери ръце и Имперският Лабиринт зейна зад него. Той пристъпи назад и изчезна. Паран клюмна и подпря глава на масата.

Беше Сезонът на теченията и тежките транспортни кораби на Малаз се поклащаха и извиваха в пристанищния град Дженабарис, изпъваха въжетата си като огромни зверове. Кейовете, непривикнали с такива гигантски съдове, пращяха заплашително с всяко дивашко дръпване.

Сандъци и увити с плат бали се трупаха пред пристанищните складове, току-що докарано от Седемте града продоволствие, предназначено за фронтовите линии. Чиновници се катереха по куповете като маймуни, търсеха отличителните знаци и си подвикваха над главите на докери и войници.

Агентът стоеше подпрян на един сандък в началото на кея, скръстил яките си ръце. Малките му присвити очички се заковаха на офицера, седнал на една бала на трийсетина разкрача по кея. През последния час никой от двамата не беше помръднал.

На агента все още му беше трудно да се убеди, че точно това е мъжът, за когото трябваше да се погрижи. Изглеждаше ужасно млад и толкова зелен, колкото мръсната вода в залива. По униформата му все още личаха чертите от кредата на шивача, а по увитата с кожа дръжка на дългия меч не се виждаха петна от пот. От него като от облак парфюм вонеше на благородство. И последния час просто си беше седял там, прибрал ръце в скута си и свил рамене, и гледаше като глупава крава трескавата дейност, кипяща около него. И макар рангът му да беше на капитан, нито един войник не си правеше труда да му отдава чест — вонята се усещаше отдалече.

Адюнктата сигурно я бяха халосали по главата при последния опит за покушение над императрицата. Това бе единственото възможно обяснение за този нелеп мъж, удостоен със службата, която агентът бе задължен да му осигури. „Лично, при това. Напоследък — горчиво заключи той — цялото представление се води от идиоти.“

Със звучна въздишка агентът се надигна и мудно закрачи към офицера.

Мъжът дори не беше разбрал, че си има компания, докато агентът не пристъпи пред него — едва тогава вдигна глава.

Агентът бързо премисли. Нещо в погледа на този мъж изглеждаше опасно. Някакъв блясък имаше там, заровен дълбоко, и от него очите му изглеждаха по-стари от останалата част на лицето.

— Името? — изхриптя глухо гласът му.

— Много време ли ти отне? — каза капитанът и стана.

„И е висок, копелето му!“ Агентът се навъси. Мразеше високи копелета.

— Кого чакате тук, капитане?

Мъжът погледна към кея.

— Чакането приключи. Да повървим. Ще приема на доверие, че знаете къде отиваме. — Наведе се, вдигна брезентовата си пътна торба и поведе.

Агентът закрачи до капитана.

— Добре — изръмжа той. — Така да бъде. — Кеят остана зад тях и агентът свърна по първата улица вдясно. — Един Зелен кворл пристигна снощи. Ще бъдете отведен направо в Облачния лес, а оттам един Черен ще ви заведе до Пейл.

Капитанът го изгледа тъпо.

— Не сте ли чували за кворл?

— Не. Допускам, че е някакво транспортно средство. Иначе защо ще ме свалят от кораб на хиляда левги от Пейл?

— Морантите ги използват, а ние използваме морантите. — Агентът се намръщи. — Много ги използваме напоследък. Зелените вършат повечето куриерска работа и местят хора като вас и мен насам-натам, но Черните са разположени в Пейл, а различните кланове не обичат да се мешат. Морантите имат цяла камара кланове, с цветове за имена, и си ги носят. Така никой не ги бърка.

— И аз ще се возя със Зелен, на кворл?

— Схванахте, капитане.

Продължиха по една тясна уличка. На всяка пресечка се мяркаха малазански стражи, с ръце на оръжията.

Капитанът отвърна на поздрава на един от постовете и попита:

— Имате ли си неприятности с бунтове тук?

— Бунтове — да. Неприятности — не.

— Да видим дали ви разбирам добре. — Тонът на капитана беше стегнат. — Вместо да ме закарате с кораб някъде близо до Пейл, трябва да се возя на сушата с някаква сган получовешки варвари, които миришат на скакалци и се обличат като такива също така. И по този начин никой няма да забележи, особено след като ще ни трябва цяла година, докато стигнем Пейл, а междувременно всичко ще трябва да е свършило в името на Гуглата. Прав ли съм дотук?

Ухилен, агентът поклати глава. Въпреки че мразеше високите или по-точно по-високите, усети, че се отпуска. Този поне говореше направо — а за един благородник това беше доста впечатляващо. Лорн може би все пак беше намерила от старата мая.

— На сушата, казвате? По дяволите, да, капитане. Доста над сушата. — Спря пред една невзрачна врата и се обърна към мъжа. — Кворлите, разбирате ли, летят. Имат крила. Четири при това. И можеш да виждаш през всяко от тях, можеш дори пръста си да пъхнеш през някое от тях, ако ти хрумне. Само че не го правете, когато сте на четвърт миля височина, нали? Щото отгоре може да ви изглежда далече, но ще се окаже ужасно бързо. Чухте ли ме, капитане? — Отвори вратата. Зад нея се показа стълбище. Лицето на мъжа беше изгубило цвета си.

— Дотук с данните на разузнаването — измърмори той.

Агентът се ухили още повече.

— Ние ги виждаме преди вас. Животът е марионетка, конците са знанието. Помните ли това, капитане?

В отговор мъжът само се усмихна.

Влязоха и затвориха вратата.

Един млад морски пехотинец пресрещна Татърсейл, докато тя минаваше през двора на сградата, в която сега се беше разположил главният имперски щаб в Пейл. На момчешкото му лице се беше изписало пълно объркване и той няколко пъти отвори уста, преди да успее да проговори.

— Магьоснице?

Тя спря. Мисълта да накара Тайсхрен да почака малко я поблазни.

— Какво има, войник?

Боецът погледна крадешком над рамото й и отвърна:

— Стражите, магьоснице. Имат някакъв проблем. Пратиха ме да…

— Кои стражи? Заведи ме при тях.

— Да, магьоснице.

Тя тръгна след пехотинеца. Завиха на ъгъла на главната сграда, където стената на имението оформяше тесен проход по дължината на сградата. В другия край се виждаше коленичил човек, с гола, ниско наведена глава. До него имаше голям чувал от зебло, покрит с ръждивокафяви петна. Рояци мухи бръмчаха около мъжа и чувала.

Морският пехотинец спря и се обърна към магьосницата.

— Стои така и не помръдва. На стражите непрекъснато им се повдига, щом патрулът им мине оттук.

Татърсейл се взря в присвития мъж и в очите й занапираха сълзи. Остави войника и закрачи по тясната пътека. Вонята я удари като стена. Проклятие, беше стоял тук от края на битката. Пет дни. Магьосницата се приближи. Макар Белурдан да бе коленичил, главата му стигаше почти до нейната. Теломският Върховен маг все още беше облечен в онова, което бе останало от бойното му облекло, раздраните ивици от кожената ризница — опърлени и дрипави, парчетата от грубо изтъканата туника — оцапани със засъхнала кръв. Когато се спря пред него, тя видя, че вратът и лицето му са покрити с мехури от изгаряне и повечето му коса е окапала.

— Изглеждаш ужасно, Белурдан.

Главата на великана бавно се обърна. Обкръжените с червени петна очи се спряха на лицето й.

— А — избоботи той. — Татърсейл. — Усмихна се уморено и изгорялата плът на бузата му се напука. Раната зейна, червена и суха.

Тази усмивка почти я съсипа.

— Трябва ти лечение, приятелю. — Погледът й пробяга към чувала, покрит с тлъсти мухи. — Хайде. Найтчил щеше да ти откъсне главата, ако можеше да те види такъв. — В душата й се прокрадна трепет, но тя продължи: — Ще се погрижим за нея, Белурдан. Двамата с теб. Но за да го сторим, ще ни трябва сила.

Теломецът поклати бавно глава.

— Предпочитам това, Татърсейл. Белезите отвън са белези отвътре. — Вдиша дълбоко. — Ще преживея тези рани. И сам ще вдигна гробната могила на любимата си. Но още не му е дошло времето. — Той сложи огромната си длан на чувала. — Тайсхрен ми разреши да направя това. А ти?

Татърсейл се стъписа и усети надигащия се в нея гняв.

— Тайсхрен ти го е разрешил, така ли? — В собствените й уши гласът й прозвуча брутално, изпълнен с груб сарказъм. Видя как Белурдан потръпна и сякаш искаше да се свие още повече и й се дощя да заплаче, да прегърне гиганта и да заплаче, но гневът я беше обладал. — Тоя кучи син уби Найтчил, Белурдан! Лунният господар нито имаше време, нито беше склонен да призове демони. Помисли само! Тайсхрен имаше време да се подготви…

— Не! — Гласът на теломеца изкънтя по прохода. Той се надигна бавно и Татърсейл отстъпи. Великанът сякаш бе готов да разкъса стените, в очите му горяха пламъци на отчаяние. После погледът му се прикова в нея. И Белурдан сякаш замръзна. Изведнъж раменете му се смъкнаха, ръцете му се отпуснаха и очите му се замъглиха. — Не — повтори той с глас, изпълнен със скръб. — Тайсхрен е нашият закрилник. Както е бил винаги, Татърсейл. Помниш ли самото начало? Императорът беше полудял, но Тайсхрен застана на неговата страна. Той оформи мечтата на империята и така се противопостави на императорския кошмар. Ние подценихме Господаря на Лунния къс, това е всичко.

Татърсейл се взря в обезобразеното лице на Белурдан. Споменът за разкъсаното тяло на Хеърлок се върна в ума й. И някакво ехо се долавяше там, но не можеше да го разбере.

— Спомням си началото — промълви тя и се зарови в спомените си. Всички те бяха ярки, но и да съществуваше някаква нишка, свързваща тогава със сега, тя все още й убягваше. Отчаяно й се дощя да поговори с Бързия Бен, но от деня на битката не беше видяла никого от Мостоваците. Бяха я оставили сама с Хеърлок и дървената кукла я плашеше все повече и повече с всеки ден. Особено сега, когато Хеърлок си беше намерил повод за злоба, за който да се хване — сцената с Драконовата колода продължаваше да го гризе, — и го правеше, като я държеше на тъмно. — Императорът умееше да събира около себе си подходящите хора — продължи тя. — Но не беше глупак. Знаеше, че измяната ще дойде точно от тази група. Това, което ни правеше подходящите хора, беше силата ни. Помня, Белурдан. — Поклати глава. — Императора го няма, но силата още си е тук.

Татърсейл затаи дъх.

— И тъкмо това е — каза по-скоро на себе си. — Тъкмо това е нишката на Тайсхрен.

— Императорът беше обезумял — каза Белурдан. — Иначе щеше да се защити по-добре.

Татърсейл се намръщи. Теломецът имаше право. Както сама бе казала току-що, старецът не беше глупак. Какво беше станало тогава?

— Съжалявам. Ще поговорим по-късно. Върховният маг ме вика. Белурдан, ще поговорим ли по-късно?

Великанът кимна.

— Както искаш. Скоро ще замина да вдигна могилата на Найтчил. Далече, в равнината Риви, мисля.

Татърсейл се озърна през рамо. Пехотинецът чакаше и пристъпваше нервно от крак на крак.

— Белурдан, имаш ли нещо против да запечатам останките й със заклинание?

Очите му се замъглиха и той погледна чувала на земята.

— Стражите са недоволни, вярно. — Помисли малко и отвърна: — Да, Татърсейл. Можеш да го направиш.

— Вони оттук чак до трона — каза Калам. Нашареното му от белези лице беше угрижено. Той седеше отпуснат и драскаше разсеяно плетеница от черти по земята; после вдигна очи към сержанта си.

Уискиджак изгледа накриво покритите със сажди стени на Пейл и мускулите на челюстите му се заиздуваха под четинестата брада.

— Последния път, когато стоях на този хълм — той присви очи, — той беше затрупан с брони. И с един маг и половина. — Помълча малко и въздъхна. — Продължавай, ефрейтор.

Калам кимна.

— Дръпнах няколко стари нишки — каза той и примижа срещу ярката утринна светлина. — Някой много нависоко ни е белязал. Може да е самият двор, или благородничеството, може би… слуховете говорят, че отново са се върнали зад кулисите. — Лицето му се изкриви. — А ето, че вече си имаме и нов капитан от Унта, жаден да ни клъцне гърлата. Четирима капитани за последните три години, и нито един от тях не струваше толкова оки сол, колкото му е собственото тегло.

Бързия Бен стоеше на десетина стъпки от тях, на самото било, скръстил ръце. Сега заговори:

— Чу плана. Стига вече, Уискиджак. Тоя човек се изпързаля от двореца право в скута ти по поток от…

— Тихо — измърмори Уискиджак. — Мисля.

Калам и Бързия Бен се спогледаха. Тишината се проточи. Долу на пътя към града трополяха войскови фургони. Останки от Пета и Шеста армии, разнебитени и почти разбити от Каладън Бруд и Пурпурната гвардия. Уискиджак поклати глава. Единствената непокътната сила бяха морантите, а те, изглежда, бяха решили да попълват само полковете на Черните, използвайки Зелените за транспорт… а къде в името на Гуглата бяха Златните, за които толкова много беше слушал? „Все едно, проклети нечовешки копелета.“ От недрата на Пейл все още се изливаше кръв, след техния час на възмездието. Започнеха ли погребалните наряди, извън градските стени щяха да се издигнат още няколко хълма. Големи при това.

Нищо обаче нямаше да остане в памет на хиляда и тристате мъртви Мостоваци. Червеите нямаха нужда да пълзят много далече, за да пируват с техните тела. Това, което смразяваше сержанта до костите, бе фактът, че освен малцината оцелели никой не беше направил сериозно усилие да ги спаси. Някакъв младши офицер им беше поднесъл съболезнованията на Тайсхрен за загиналите на първата линия при изпълнение на войнския им дълг, след което беше разтоварил цял фургон буламач за героизма и саможертвата. Публиката от трийсет и девет войници го беше гледала, без да промълви и дума. След два часа офицерът беше намерен мъртъв в стаята си, удушен професионално с гарота. Настроението беше тягостно — никой в полка нямаше и да помисли за нещо толкова гадно преди пет години. Но сега дори не мигнаха при новината.

„Гарота… прилича на работа на Нокътя.“ Калам бе предположил, че е нагласено, че е машинация, за да бъде дискредитирано онова, което бе останало от Мостоваците. Уискиджак беше скептичен.

Помъчи се да подреди мислите си. Ако имаше някаква схема, то тя щеше да е проста, достатъчно проста, за да мине незабелязана. Но умората го обгръщаше като гъста мъгла. Той вдиша и напълни докрай дробовете си с хладния утринен въздух.

— Новата? — попита Уискиджак.

Калам се надигна със сумтене. Погледът му се зарея нанякъде, далечен и празен.

— Може би — отрони накрая той. — Макар че е доста млада за Нокът.

— Не вярвах в съществуването на чистото зло, преди да се появи тая Сори — каза Бързия Бен. — Но ти си прав, ужасно млада е. Колко време ги обучават, преди да ги пуснат?

Калам сви нервно рамене.

— Петнайсет години, най-малко. И не забравяй, взимат ги малки. На пет-шест.

— Може да е замесена магия, да я прави да изглежда по-млада, отколкото е — каза Бързия Бен. — Високо ниво, но при способностите на Тайсхрен…

— Прекалено очевидно изглежда — измърмори Уискиджак. — Наречи го лошо възпитание.

Бързия Бен изсумтя.

— Само не ми казвай, че го вярваш, Уискиджак. Лицето на сержанта се стегна.

— Темата за Сори е засега приключена. И не ми казвай какво мисля, магьоснико. — Обърна се към Калам. — Добре. Значи смяташ, че империята напоследък се е захванала да избива своите. Смяташ, че Ласийн си почиства къщата, може би? Или някой близо до нея? Отървава се от определени хора. Чудесно. Кажи ми защо.

— Старата гвардия — отговори моментално Калам. — Всички продължават да са верни на паметта на императора.

— Не върви — каза Уискиджак. — Ние все едно измираме. Нямаме нужда от помощта на Ласийн. Освен Дужек в тази армия няма нито един, който поне да знае името на императора, и във всеки случай на никой вече не му пука. Той е мъртъв. Да живее императрицата.

— Но тя няма търпение да го изчака да заглъхне — каза Бързия Бен.

Калам кимна съгласен.

— Губи инерция, един вид. Нещата бяха по-добри… точно този спомен иска да убие.

— Нашата змия в дупката е Хеърлок — каза Бързия Бен и кимна рязко. — Ще стане, Уискиджак. Знам какво правя.

— Ще го направим така, както щеше да го направи императорът — добави Калам. — Ще обърнем играта. Ще си направим своето почистване на къщата.

Уискиджак вдигна ръка.

— Добре. Сега малко тишина. И двамата говорите все едно, че сте го репетирали. — Помълча. — Това е само хипотеза. Заплетена. Кой е забъркан и кой — не? — Изгледа навъсено Бързия Бен. — Добре, това е задачата на Хеърлок. Но какво става, когато се озовем пред някой голям, могъщ и много зъл?

— Като Тайсхрен ли? — Магьосникът се ухили.

— Да. Сигурен съм, че имаш отговор. Да видим дали сам ще се досетя. Търсиш някой още по-гаден. Сключваш сделка и уговаряш нещата, и ако сме достатъчно бързи, се измъкваме от всичко това, ухаещи на рози. Налучквам ли, магьоснико?

Калам изсумтя подигравателно. Бързия Бен извърна очи.

— Едно време в Седемте града, преди да се появи империята…

— Едно време в Седемте града си е едно време в Седемте града — прекъсна го Уискиджак. — По дяволите, аз командвах отряда, който ви гонеше през пустинята, забрави ли? Знам как действате вие, Бързак. И знам колко адски добри сте в това. Но също така много добре си спомням, че ти беше единственият от групата ви заговорници, който оцеля тогава. А този път?

Магьосникът изглеждаше уязвен от думите му. Устните му се бяха свили в тънка бяла резка. Сержантът въздъхна.

— Е, добре. Залавяме се. Завъртете нещата. И онази чародейка я вкарайте изцяло в играта. Ще ни потрябва, ако Хеърлок скъса веригите.

— А Сори? — попита Калам.

Уискиджак се поколеба. Разбираше въпроса, криещ се зад въпроса. Бързия Бен беше мозъкът на взвода, но Калам беше убиецът. И двамата го притесняваха с всеотдайността си към съответния талант.

— Остави я на мира — най-после отрони той. — Засега.

Калам и Бързия Бен въздъхнаха и се ухилиха един на друг зад гърба на сержанта си.

— Само не ставайте самонадеяни — каза сухо Уискиджак.

Усмивките им повехнаха.

Погледът на сержанта се върна на пътя с фургоните, влизащи в града. Насам приближаваха двама конници.

— Добре. Яхайте конете. Ето, че идва и комисията по посрещането. — Ездачите бяха от неговия взвод: Фидлър и Сори.

— Мислиш ли, че новият капитан е пристигнал? — попита Калам и се качи на седлото. Дорестата кобила му се озъби и той й изръмжа. След малко — нали бяха стари спътници — се примириха с взаимното си недоверие.

Уискиджак продължи да гледа напред с насмешлива усмивка.

— Сигурно. Да слизаме при тях. Всеки, който ни гледа от стената, направо ще се изнерви.

Но бързо се отказа от хумора. Наистина бяха обърнали играта. А моментът едва ли можеше да бъде по-лош. Знаеше всичко за следващата им задача. И следователно знаеше много повече от Бързия Бен и Калам. Но нямаше смисъл нещата да се усложняват още повече. „Много скоро ще разберат.“

Татърсейл стоеше на пет-шест крачки зад Върховния маг Тайсхрен. Малазанските знамена плющяха на вятъра, прътовете им скърцаха над опушената кула, но тук, в заслона на стената, въздухът беше кротък. На хоризонта на запад, срещу нея, се издигаха планините Морант, протегнали кривата си ръка на север към Дженабарис. Масивът завиваше на юг, за да се слее с Тахлин в назъбена линия, простираща се на хиляда левги на изток. Вдясно от нея лежеше плоската, обрасла с жълта трева равнина Риви.

Тайсхрен се беше облегнал на една бойница и гледаше трополящите към града фургони. Отдолу се носеше волско мучене и войнишки крясъци. Върховният маг не беше помръднал, нито беше изрекъл и дума от много време. Вляво от него чакаше дървена масичка с надраскана и издълбана повърхност, покрита с дълбоко врязани в дъбовото дърво руни. Тук-там повърхността й беше покрита със странни тъмни петна.

Раменете на Татърсейл потръпваха, стегнати от напрежение. Срещата й с Белурдан я беше развълнувала и тя не се чувстваше готова за онова, което предстоеше.

— Мостоваците — промърмори Върховният маг.

Сепната, магьосницата се намръщи, после пристъпи и застана до Тайсхрен. От познатия й вече до болка хълм вдясно се спускаше група войници. Макар и отдалече, тя веднага позна четирима: Бързия Бен, Калам, Уискиджак и онази новобранка, Сори. Петият ездач беше нисък жилав мъж и по всичко личеше, че е сапьор.

— О? — промълви тя с престорено равнодушие.

— Взводът на Уискиджак — каза Тайсхрен. Обърна се и изгледа магьосницата в очите. — Същият взвод, с който говори веднага след оттеглянето на Лунния къс. — Върховният маг се усмихна, после потупа Татърсейл по рамото. — Хайде. Трябва ми Прочит. Да започваме. — Пристъпи и застана пред масичката. — Нишките на Опонн заплитат странен лабиринт, влиянието им ме впримчва все повече. — Обърна се с гръб към стената и седна на един зъбер, после вдигна глава и каза навъсено: — Татърсейл. В имперските дела аз съм слугата на императрицата.

Татърсейл бързо си припомни спора им по време на разпита. Нищо не се беше решило.

— В такъв случай може би трябва да представя оплакванията си на нея.

Тайсхрен повдигна вежда.

— Приемам го за проява на сарказъм.

— Нима?

Върховният маг отвърна вдървено:

— Да. И бъди благодарна за това.

Татърсейл извади Колодата си и я опря на корема си, пръстите й опипаха най-горната карта. Хладна, с усещане за огромна тежест и за мрак. Постави Колодата в средата на масичката и бавно смъкна телесата си на колене. Погледът й се задържа на очите на Тайсхрен.

— Започваме ли?

— Кажи ми за Въртящата се монета.

Татърсейл затаи дъх. Не можеше да помръдне.

— Първата карта — заповяда Тайсхрен.

Тя изкара въздуха от дробовете си в съскаща въздишка. „Проклет да е!“, помисли си. Ехо от смях прокънтя в главата й и тя разбра, че някой, нещо беше отворило пътя. През същността й премина асцендент и тя усети присъствието му — студено и насмешливо, почти капризно. Очите й сами се затвориха и тя посегна за първата карта. Хвърли я почти напосоки вдясно. Все така със затворени очи усети, че се усмихва.

— Несвързана карта: Глобус. Разсъдливост и ясен взор. — Втората карта хвърли от лявата страна на полето. — Дева, Върховен дом Смърт. Тук — с белези по лицето и с вързани очи, с кръв по ръцете.

Смътно, сякаш от огромно разстояние, до слуха й достигна тропот на коне, прокънтя още по-близо, вече под нея, сякаш земята ги беше погълнала. Звукът се извиси отново, зад нея. Тя кимна на себе си. „Новобранката.“

— Кръвта по ръцете й не е нейна, престъплението не е нейно. Платът на очите й е мокър.

Третата карта плесна точно пред себе си. Зад клепачите й се оформи образ. Почувства го студен и уплашен.

— Убиец, Върховен дом Сянка. Въжето, безбройните възли по него. Покровителят на убийците е в тази игра. — За миг й се стори, че чува воя на Хрътките. Сложи ръка на четвъртата карта, позна я и потрепери от възбуда, а сетне — и от някакво подобие на лъжлива скромност. — Опонн, с главата на Дамата отгоре и на Лорда — отдолу. — Вдигна я и я постави срещу Тайсхрен.

„Ето го твоя блок.“ Усмихна се наум. „Преглътни го, Върховен маг. Дамата те гледа с погнуса.“ Татърсейл знаеше, че главата му гъмжи от въпроси, но той нямаше да ги изрече. Твърде много сила стоеше зад това отваряне. Беше ли усетил присъствието на асцендента? Зачуди се дали то го плаши.

— Монетата — чу тя собствения си глас — продължава да се върти. Лицето й гледа към много хора, може би това е тяхната карта. — Петата карта постави вдясно от Опонн така, че ръбовете им да се допрат. — Друга несвързана карта: Корона. Мъдрост и справедливост, след като е изправена. Около нея — стени на хубав град, огрян от пламъци на газ, сини и зелени. — Замисли се. — Да. Даруджистан, последният Свободен град.

Пътят се затвори, асцендентът се отдръпна, сякаш му беше омръзнало.

Очите на Татърсейл се отвориха и неочаквана топлина приятно обля умореното й тяло.

— В Лабиринта на Опонн — каза тя и я досмеша от истината, скрита в тази фраза. — Повече не мога да продължа.

Тайсхрен издиша тежко и се отпусна назад.

— Стигна много по-далече, отколкото съм успявал аз, магьоснице — Лицето му беше изопнато. — Впечатлен съм от извора ти, въпреки че не съм доволен от посланието му. — Намръщи се, опря лакти на коленете си и събра дългите си пръсти. — Тази Въртяща се монета, този неин неспирен ек. В тази фигура е целият хумор на Смешника — и усещам, че сме подведени. Това най-вероятно е уловка.

Беше ред на Татърсейл да се впечатли. Върховният маг беше адепт значи. И той ли беше чул смеха, придружаващ подреждането по полето? Надяваше се, че не е.

— Може би си прав — каза тя. — Лицето на Девата винаги е променливо — може да е, която си ще. Не мога да кажа същото за Опонн или за Въжето. — Кимна. — Много е вероятно да е уловка — добави тя, доволна, че говори с равен тон — истина, която я накара да се намръщи. „Винаги е по-добре, когато омразата и гневът си останат чисти, безкомпромисни.“

— Бих искал да чуя разсъжденията ти — каза Тайсхрен.

Татърсейл се стъписа, смутена от твърдия поглед на Върховния маг. Започна да прибира картите. Щеше ли да навреди, ако предложеше няколко обяснения? „Ако не друго, поне ще го обърка още повече.“

— Измамата е силата на Покровителя на убийците. Нищо не усетих за предполагаемия му господар, самия Сенкотрон. Което ме кара да подозирам, че тук Въжето играе сам. Пази се от Убиеца, Върховни, ако не за друго, то защото неговите игри са много по-потайни от тези на Сенкотрон. А докато Опонн играят своята версия, играта си остава същата и тази игра се играе в нашия свят. Близнаците на сляпата съдба нямат контрол във Владението на Сянката, а Сянка е Лабиринт, известен с това, че границите му се изплъзват. Заради нарушаването на правилата.

— Съвсем вярно — каза Тайсхрен и се надигна със стон. — Раждането на това проклето владение винаги ме е безпокоило.

— Още е младо — каза Татърсейл, взе Колодата и я прибра. — Окончателното му оформяне все още е на столетия далече и може изобщо да не се състои. Спомни си, че и други нови домове са загивали много бързо.

— От това вони на твърде много сила. — Тайсхрен отново се загледа към планините Морант. — Моята благодарност — каза той, щом Татърсейл пристъпи към стъпалата, отвеждащи долу в града, — струва нещо, надявам се. Тъй или иначе я имаш, магьоснице.

Татърсейл се поколеба за миг на площадката, после заслиза.

Нямаше да е толкова великодушен, ако разбереше, че току-що го е подвела. За самата нея не беше трудно да се досети за идентичността на Девата. Мислите й се върнаха към мига на появата на Девата. Конете, които беше чула да минават отдолу, не бяха илюзия. Взводът на Уискиджак току-що беше влязъл в града, през портата долу. А сред тях яздеше и Сори. Съвпадение? Може би, но не мислеше, че е това. Въртящата се монета леко беше залитнала в този момент, а веднага след това звънът й се върна. Въпреки че я слушаше в ума си ден и нощ, въпреки че тя се беше превърнала почти във втора природа, Татърсейл трябваше да се съсредоточи, за да я намери. Но беше уловила лекия тласък, усетила беше малката промяна и бе почувствала мига на колебание.

Девата на Смърт и Убиецът на Върховен дом Сянка. Тук имаше някаква връзка и тя притесняваше Опонн. Очевидно всичко оставаше в движение. „Страхотно“, промърмори тя, щом стигна най-долното стъпало.

Видя морския пехотинец, който я беше спрял, преди да дойде тук. Стоеше с други новобранци на двора. Офицери не се мяркаха. Татърсейл го повика.

— Да, магьоснице? — каза той, след като застана мирно пред нея.

— Защо стоите тук?

— След малко ще ни раздават оръжия. Сержантът отиде да докара фургона.

Татърсейл кимна и каза:

— Имам задача за теб. Ще се погрижа да получиш оръжие — но не от тенекиените, каквито ще дадат на приятелите ти. Ако някой старши офицер започне да те разпитва защо си отсъствал, донеси ми.

— Слушам, магьоснице.

Жегна я за миг съжаление, щом срещна блесналия, жаден поглед на момчето. Най-вероятно до няколко месеца щеше да е мъртво. Много престъпления бяха опетнили знамето на империята, но това беше най-тежкото. Татърсейл въздъхна.

— Отнеси лично следното съобщение на сержант Уискиджак, от Мостоваците: „Дебелата дама с магиите иска да говори с вас.“ Ще го направиш ли?

Хлапакът се изпъна, беше пребледнял.

— Да го чуя.

Пехотинецът повтори съобщението с безучастен тон. Татърсейл се усмихна.

— Добре. Сега бегом и не забравяй да ми донесеш отговора. Ще съм в квартирата си.

Капитан Паран се извърна, за да погледне за последен път Черните моранти. Взводът току-що се беше изкачил на платото. Гледа ги, докато не се скриха от очите му, след което се обърна към града на изток.

От това разстояние, с широката равнина помежду им, Пейл изглеждаше съвсем мирен, въпреки че земята извън крепостните стени беше осеяна с черни базалтови отломки и споменът за пушеци и пожари все още витаеше във въздуха. На някои места покрай стената се издигаха скелета и по тях се мяркаха дребни фигури. Изглежда, запълваха проломите в каменния зид. Откъм северната порта колона фургони мудно се тътреше към хълмовете, въздухът над тях беше пълен с гарвани. Покрай хълмовете имаше редица могили, прекалено еднакви, за да са естествени.

Чул беше мълвата. Петима мъртви магьосници, двама от които Върховни магове. Загубите на Втора бяха достатъчни, за да събудят предположенията, че ще бъде слята с Пета и Шеста, за да се сформира нова част. А Лунният къс се беше оттеглил на юг, през планините Тахлин към Лазурното езеро, оставяйки след себе си пушлива диря и килнат на една страна. Но една история се беше загнездила в мислите на капитана по-дълбоко от всичко друго: Мостоваците ги нямаше. Според някои бяха избити до крак; според други няколко отделения успели да се измъкнат от тунелите, преди те да рухнат.

Паран се чувстваше обезсърчен. Беше прекарал няколко дни сред морантите. Тайнствените воини почти не говореха, а когато изобщо го правеха, говореха само помежду си, на неразбираемия си език. Цялата му информация беше остаряла и това го поставяше в неблагоприятна позиция. Да, от Дженабарис насам неясните ситуации се редяха една след друга.

Ето че отново се беше озовал откъм страната на чакащите. Намести платнената торба на гърба си и се приготви да чака дълго — и тогава видя конника — далече на платото. Водеше още един кон и яздеше право към капитана. Паран въздъхна. Да си имаш работа с Нокътя винаги беше дразнещо. Бяха адски самодоволни. С изключение на онзи в Дженабарис, като че ли никой не го харесваше особено. Доста време беше изтекло, откакто бе познавал някой, когото да може да нарече „приятел“. Всъщност — повече от две години.

Конникът се приближи. Когато го видя отблизо, Паран неволно отстъпи назад. Половината лице на мъжа беше изгоряло. Черна кръпка покриваше дясното му око и той държеше главата си странно килната на една страна. Мъжът го поздрави с грозна усмивка и скочи от седлото.

— Значи ти си оня, а? — попита грубо.

— Вярно ли е за Мостоваците? — настоя Паран. — Че са пометени?

— Повече или по-малко. Пет отделения им останаха, там някъде. Около четирийсет души всичко. — Примижа с лявото око и намести очукания шлем на главата си. — Одеве не знаех накъде ще хванеш. Сега знам. Ти си новият капитан на Уискиджак, а?

— Познаваш сержант Уискиджак? — Паран се намръщи. Този Нокът не беше като другите. Каквото и да мислеха за него, пазеха го за себе си, а и на него така му харесваше повече.

— Да тръгваме — каза мъжът. — Можем да говорим и по пътя.

Паран отиде при другия кон и върза торбата си за седлото, изработено в стила на Седемте града, с висок гръб и със сгъващ се напред ефес — беше виждал няколко такива на този континент. Подробност, която бе скътал в ума си. Местните от Седемте града имаха навика да създават неприятности, а и цялата тази Дженабакъзска кампания си беше пълен провал от самото начало. „И това не е съвпадение.“ Повечето от Втора, Пета и Шеста армии бяха събрани от подконтинента на Седемте града.

Поеха в тръс по платото.

Нокътят заговори.

— Сержант Уискиджак си има много последователи тука. Ама се прави, че не го знае. Не е зле да си спомните нещо, което е почти забравено в Малаз — Уискиджак някога командваше рота…

Паран извърна рязко глава. Тази подробност беше грижливо заличена от аналите. Ако можеше да се вярва на Имперската история, това изобщо не беше се случвало.

— … още по времето, когато Дасем Ълтър командваше войската — продължи безгрижно Нокътят. — Точно Седма рота на Уискиджак подгони и изби магьосническия кабал на Седемте града в пустините Пан’поцун. Там сложи край на войната. Разбира се, всичко след това отиде в името на Гуглата, след като Гуглата взе щерката на Ълтър. А и скоро след това, когато умря и Ълтър, всичките му хора изпомряха набързо. Когато бюрократите глътнаха армията. Проклети чакали. А и оттогаз се трепят един-друг, а кампаниите в пъкъла да вървят. — Нокътят се намести в седлото и се изплю покрай лявото ухо на коня.

Паран забеляза жеста и потръпна. В стари времена с него се бе обявявало началото на племенна война между Седемте града. Сега се беше превърнал в символ на Втора армия.

— Да не би да намекваш — подхвърли той, — че историята, която току-що ми разказа, се е превърнала в клише?

— Не и в подробностите — призна Нокътят. — Но някои стари ветерани във Втора са се сражавали с Ълтър не само в Свободните градове, но още при Фалар.

Паран се замисли. Яздещият до него мъж, макар да беше Нокът, беше също така от Втора армия. И беше преживял много премеждия с бойците й. А това предполагаше интересна гледна точка. Погледна го и видя, че се усмихва.

— Какво ти е толкова смешно?

Мъжът сви рамене.

— Мостоваците напоследък са се поразгорещили. Режат ги с новия набор, сякаш се канят да ги разформироват. С когото и да говориш в Малаз, кажеш ли им, че ще си докарат някой бунт, започват да ровят при Мостоваците. Това им го казвам във всеки доклад, но май никой не ме слуша. — Ухили се още по-широко. — Сигурно мислят, че съм минал на другата страна, а?

Паран сви рамене.

— Наредили са ти да ме посрещнеш, нали?

Нокътят се засмя.

— Ама ти май наистина не си в течение, а? Наредиха ми, защото съм последният действащ във Втора. Колкото до Пета и Шеста — забрави. Тайст Андий на Бруд можеха да надушат един Нокът от хиляда крачки. И от тях никой не остана. Моя старши Нокът го удушиха с гарота само преди два дни — но това е друго, нали? А теб те наследих, капитане. Стигнем ли в града, пускам те и това може би ще е последният път, в който ще се видим. Връчваш си пълномощията като капитан на Девети взвод и или ти се изсмиват в лицето, или ти мушкат ножа в окото — и за двете залогът е петдесет на петдесет. Много лошо, но това е.

Пред тях се извисиха портите на Пейл.

— Още нещо — каза Нокътят, загледан в бойниците над портата, — само едно кокалче да ти подхвърля, в случай че Опонн ти се усмихне благосклонно. Тук конците ги дърпа Върховният маг Тайсхрен. Дужек никак не е щастлив, особено след онова, което стана с Лунния къс. Положението между тях е много лошо, но Върховният маг разчита на близката си и постоянна връзка с императрицата и това го държи отгоре. Та значи предупреждавам те. Войниците на Дужек ще го последват. Навсякъде. А това важи и за Пета и Шеста армии. Тук се трупа буря, която всеки момент ще се разрази.

Паран го изгледа. Топър му беше обяснил положението, но Паран беше отхвърлил преценките му — твърде много приличаше на сценарий, замислен, за да оправдае бесилките на императрицата. „В тая бъркотия не искам да се замесвам. Нека да си изпълня единствената задача — нищо друго не желая.“

Щом навлязоха в сянката на портата, Нокътят заговори отново.

— Между другото, Тайсхрен току-що ни видя, че влизаме. Някаква възможност да те познава, капитане?

— Не. — „Надявам се, че не“, добави той наум.

Влязоха в същинския град и очите на Паран леко се оцъклиха. Пейл приличаше на лудница с изтърбушените от пожарите постройки, с улиците, някъде павирани с каменни плочи, другаде разровени и пълни с хора, с коли, мучащи животни и войници. Той се зачуди дали не трябва да започне да измерва живота си в минути. Поемането на командата на взвод, преминал през четири кампании в продължение на три години и получаващ след това задача, каквато не би приел никой разумен войник, съчетано с тлеещия пожар на мащабен бунт, оглавен вероятно от най-добрия военен командир на империята, срещу един Върховен маг, който, изглежда, се бе заловил здраво да издълбае собствената си доста голяма ниша в този свят — всичко това караше Паран да се чувства доста обезсърчен.

Сепна се от тежкото потупване по гърба. Нокътят се наведе към него.

— Отчаяхме ли се, капитане? Не се безпокой, тук всички са отчаяни. Някои го знаят, други — не. Тия, дето не го знаят, трябва да те безпокоят. Започни с онова, което е пред теб, и останалото забрави засега. То ще си покаже, като му дойде времето. Намери някой боец и го накарай да те упъти към Мостоваците. Това е леката част.

Паран кимна.

Нокътят се поколеба, след което отново се наведе към него.

— Мислех си, капитане. Само предчувствие, нищо повече, но си мисля, че си тук, за да свършиш нещо добро. Не, не си прави труда да ми отговаряш. Ако обаче изпаднеш в беда, потърси Ток-младши, това съм аз. Аз съм в Съобщителния корпус, помощни части, Втора. Разбрахме ли се?

Паран отново кимна.

— Благодаря — промълви той и в този момент зад гърба им се чу силен трясък, последван от хор разгневени гласове. Никой от двамата не се обърна.

— Та какво каза, капитане?

Паран се усмихна.

— По-добре не си показвай главата. Покрий се — в случай че нещо стане с мен. Аз ще си намеря водач.

— Ясно, капитане. — Ток-младши му махна с ръка и свърна по една от страничните улици. След няколко мига Паран го изгуби от погледа си. Пое си дълбоко дъх и затърси с очи подходящ войник.

Паран знаеше, че ранните му години, прекарани из благородническите дворове в родината, са го подготвили за измамата, която му беше възложила адюнкта Лорн. Ала през последните две години беше започнал все по-ясно да съзнава в какво се превръща. Безразсъдният и искрен младеж, който беше говорил с адюнктата на императрицата в онзи ден на брега на Итко Кан, сега го глождеше отвътре. Паднал беше в скута на Лорн като бучка неоформена глина. А тя беше продължила да прави онова, което правеше най-добре.

Онова, което най-много плашеше Паран напоследък, беше, че вече бе привикнал да го използват. Беше се превръщал в друга личност вече толкова пъти, че виждаше хиляда различни лица, чуваше хиляда различни гласове, и всички те — на нож със собствените му. Вече не беше онзи младеж с благородна кръв, с прекомерната му вяра в честността и в целостта; образът, който се появяваше сега в ума му, когато мислеше за себе си, бе на нещо студено, кораво и тъмно. Младежът се криеше в най-дълбоките сенки на ума му и наблюдаваше оттам. Без съжаление, без осъждане — само ледено, безстрастно наблюдение.

Не смяташе, че онзи младеж ще може отново някога да види белия ден. Щеше да се свие още по-назад, погълнат от тъмнината, и после да изчезне, без да остави следа.

И Паран се чудеше дали това изобщо го тревожи.

Влезе в казармата, приютявала доскоро Знатната гвардия на Пейл. На нара близо до вратата на помещението се беше изтегнал ветеран. Жена. Стъпалата й се показваха изпод дрипавата завивка. Дюшекът беше смъкнат и захвърлен в един ъгъл; жената лежеше върху рендосаните дъски, с ръце под главата.

Паран се огледа. Ако не беше ветеранката — от морската пехота, — беше празно. Вниманието му отново се върна на нея.

— Ефрейтор, нали?

Жената не помръдна.

— М-да. Какво?

— Доколкото схващам — каза той сухо, — старшинството тук съвсем се е разпаднало.

Тя отвори очи и изгледа сънливо застаналия пред нея офицер.

— Може би. — И ги затвори отново. — Търсиш ли някой?

— Търся Девети взвод, ефрейтор.

— Що? Пак ли си имат неприятности?

Паран се усмихна на себе си.

— Да смятам ли, че вие сте средният тип Мостовак, ефрейтор?

— Средният тип измряха.

— Кой ви е командирът? — попита Паран.

— Анци, но го няма.

— Това го виждам. — Капитанът изчака, после въздъхна. — Е, къде е Анци?

— В гостилницата на Ноб, нагоре по улицата. Последния път, когато го видях, си загуби ризата срещу Хедж. Анци ги върти картите, но не е добър. — Заопипва един от кътниците си.

Паран вдигна вежди.

— Вашият командир играе хазарт с хората си?

— Анци е сержант — обясни жената. — Капитанът умря. Все едно, Хедж не е от нашия взвод.

— О. И в кой взвод е?

Жената се ухили и преглътна каквото там беше измъкнал пръстът й.

— Девети.

— Как се казвате, ефрейтор?

— Пикър. А вие?

— Капитан Паран.

Тя се сепна, седна и се ококори.

— О, вие сте новият капитан, дето тепърва ще вади меча, а?

Паран се ухили.

— Точно така.

— Имате ли представа какви са ви шансовете в момента? Не изглеждат добри.

— Какво имате предвид?

— Както схващам работата — тя се усмихна широко, облегна се на стената и отново затвори очи, — първата кръв, която ще видите по ръцете си, ще е вашата, капитан Паран. Върнете се в Кюон Тали, по-безопасно е. Вървете си. Все някой трябва да ближе краката на императрицата.

— Те са си чисти — каза Паран. Не му беше много ясно как да се оправи в тази ситуация. Отчасти му се искаше да извади меча и да посече Пикър на две. От друга страна, искаше му се да се разсмее и в това желание имаше нещо истерично.

Вратата зад него изтрещя и по дъските на помещението закънтяха тежки стъпки. Паран се обърна. В стаята нахлу някакъв сержант с червендалесто лице, с огромни, извити като дръжки на врата мустаци. Без да обръща внимание на Паран, той закрачи към нара на Пикър, спря и я изгледа навъсено.

— По дяволите, Пикър, каза ми, че на Хедж картата не му върви, а това кривокрако говно ме обра!

— На Хедж картите наистина не му вървят — отвърна Пикър. — Но твоите са още по-зле. Ти изобщо не ме попита за това, нали? Анци, запознай се с капитан Паран, новия офицер на Девети.

Сержантът се обърна и го зяпна. После измърмори:

— Дъх на Гуглата! — И отново се обърна към Пикър.

— Търся Уискиджак, сержант — каза тихо Паран.

Нещо в тона му накара Анци да се обърне. Той отвори уста, после я затвори, щом очите му уловиха немигащия поглед на Паран.

— Някакво хлапе донесе съобщение и Уискиджак изхвърча навън. Няколко от хората му са при Ноб.

— Благодаря ви, сержант. — Паран излезе вдървено от помещението.

Анци бавно издиша и погледна Пикър.

— Два дни — заяви тя, — и някой ще го оправи. Старият Рокфейс вече е заложил двайсет за това.

Лицето на Анци застина.

— Нещо ми подсказва, че това ще е голям срам.

Паран влезе в гостилницата на Ноб и спря до входа. Вътре беше тъпкано с войници, гласовете им се сливаха в оглушителна врява. Само неколцина носеха на униформите си емблемата с пламъка на Мостоваците. Останалите бяха Втора армия.

На една голяма маса под висящия пасаж между стаите за гости на първия етаж седяха и играеха карти половин дузина Мостоваци, с гръб към помещението седеше широкоплещест мъж с вързана на конска опашка черна коса, отрупана с амулети и талисмани, и раздаваше картите с безкрайно търпение. Въпреки врявата Паран можа да чуе от мястото си монотонното му отброяване. Другите на масата го заливаха с люти ругатни, но без особен ефект.

— Баргастът — промърмори на себе си Паран, приковал погледа си в гърба на раздаващия. — Единствен при Мостоваците. Значи е Девети. — Вдиша дълбоко и навлезе в тълпата.

Докато стигне зад баргаста, чистото му наметало вече миришеше на вкисната бира и горчиво вино, а челото му беше плувнало в пот. Баргастът тъкмо приключваше с раздаването и поставяше тестето в средата на масата — видяха се безкрайните татуировки със синя сърпица по оголената му ръка: спиралните шарки бяха прорязани от бели белези.

— Това ли е Девети? — попита високо Паран.

Мъжът срещу баргаста вдигна очи — лицето му имаше същия цвят като кожената шапка на главата му, — после отново се загледа в картите си.

— Капитан Паран?

— Аз съм. А вие, войник?

— Хедж. — Той кимна към седящия вдясно от него едър мъж. — Това е Малът, взводният ни лечител. А името на баргаста е Тротс. — Врътна глава наляво. — Другите са без значение — Втора армия и са много калпави в играта. Сядайте, капитане. Уискиджак и останалите ги извикаха за малко. Би трябвало скоро да се върнат.

Паран си намери свободен стол и го придърпа между Малът и Тротс.

— Ей, Тротс, ще я отваряш ли тая игра, или к’во? — изръмжа Хедж.

Паран издиша бавно и се обърна към Малът.

— Кажете ми, лечител, каква е средната продължителност на живота за един офицер при Мостоваците?

— Преди или след Лунния къс? — изсумтя Хедж.

Тежките вежди на Малът леко се повдигнаха, преди да отговори на капитана.

— Две кампании, може би. Зависи от много неща. Куражът не стига, но помага. А това ще рече, че забравяте всичко, на което са ви учили, и скачате в скута на сержанта си като бебенце. Слушате ли него, може и да оцелеете.

Хедж потупа по масата.

— Събуди се бе, Тротс! Ще играем ли тука, или к’во?

Баргастът се намръщи и избоботи:

— Мисля.

Паран се отпусна и откопча колана си.

Тротс най-после реши да играе, което бе посрещнато от стоновете на Хедж, Малът и тримата войници от Втора армия, защото Тротс в края на краищата винаги решаваше да играе.

— Капитане, чували сте едно-друго за Мостоваците, нали? — заговори Малът.

Паран кимна.

— Повечето офицери изпитват ужас от Мостоваците. Разправят, че средната смъртност била толкова висока, защото половината капитани свършвали с кама, забита в гърба.

Замълча и тъкмо се канеше да продължи, когато забеляза, че е настъпила мъртва тишина. Играта беше престанала и очите на всички се бяха приковали в него. Под мишниците му изби пот.

— А според това, което видях досега — продължи той, — съм склонен да повярвам на този слух. Но ще ви кажа следното — на всички ви. — Ако умра с нож в гърба, гледайте поне да съм си го заслужил. В противен случай ще съм ужасно разочарован. — Закопча колана си и стана. — Кажете на сержанта, че ще го чакам в казармата. Бих искал да поговоря с него, преди да се запознаем официално.

Хедж кимна бавно.

— Ясно, капитане. — Поколеба се и добави: — А, капитане? Що не седнете да се включите в играта?

Паран поклати глава.

— Не, благодаря. — Устата му се кривна в усмивка. — Лоша практика е един офицер да обира парите на подчинените си.

— Виж, това предизвикателство ще трябва да го подкрепите някой път — отвърна с блеснали очи Хедж.

— Ще си помисля — каза Паран и се обърна.

Докато си пробиваше път през тълпата, изпита чувство, което го хвана съвсем неподготвен: чувство за собствената си незначителност. Много арогантност се беше натрупала в него, още от момче в благородническите среди, чак до времето, прекарано в академията. Тази арогантност сега се беше свила в някакво кътче в мозъка му, затаила дъх и изтръпнала.

Беше го знаел много преди да се срещне с адюнктата: че пътят му към и през офицерския учебен корпус на Военноморската академия беше лек и белязан с намигвания и кимвания. Но имперските войни се водеха тук, на хиляди левги от двора, и тук, осъзнаваше Паран, никой пет пари не даваше за дворцовите влияния и взаимноизгодните сделки. Бързото изкачване в кариерата само беше усилило шансовете му да умре, и то бързо. Ако не беше адюнктата, щеше да е съвсем неподготвен да поеме командването.

Отвори с гримаса вратата на кръчмата и излезе на улицата. Никак не беше чудно, че армиите на стария император толкова леко бяха погълнали феодалните кралства, разположени по този участък от пътя на империята. Изведнъж петната по униформата му го зарадваха — вече не изглеждаше толкова не на място.

Навлезе в уличката, водеща към страничния вход на казармата. Тя тънеше в сенки под високите стени на околните сгради и избледнелите платнища, провиснали над хлътнали тераси. Пейл беше умиращ град. Паран знаеше достатъчно за историята му, за да може да различи избледнелите багри на някогашната му, отдавна изгубена слава. Вярно, беше съсредоточил достатъчно сила, за да сключи съюз с Лунния къс, но капитанът подозираше, че това бе свързано по-скоро с чувството за лична изгода на Лунния господар, отколкото с някакво взаимно признаване на сила. Местното знатно съсловие държеше много на труфилата и външния блясък, но опорите му бяха разклатени. И той се замисли колко много приличат тези оклюмали граждани на него самия и на хората от неговото потекло…

Някакъв звук зад него, едва доловими стъпки, го накараха да се обърне. Към него пристъпваше загърната в сянка фигура. Паран ахна и посегна към меча си. Фигурата се раздвижи и го помете вледеняващ лъх. Капитанът заотстъпва заднешком, зърнал блясъка на остриетата в двете ръце. Изви се на една страна, едва успял да извади наполовина меча. Лявата ръка на нападателя се стрелна нагоре. Паран дръпна рязко глава назад и изхвърли напред рамото си, за да блокира оръжието, което така и не се появи. Вместо това дългата кама се хлъзна като огън в гърдите му. Второто оръжие се заби в хълбока му, още докато кръвта напираше отвътре и пълнеше устата му. Паран се закашля и се завъртя замаян, блъсна се в стената, после се смъкна на земята и заопипва безсилно влажните камъни, ноктите му задраскаха в разкаляната пръст. Чернота загърна мислите му, в които сякаш нямаше нищо друго освен дълбока, жегнала сърцето му жалост. Отнякъде до ушите му смътно стигна звън, като от нещо малко и метално, затъркаляло се по твърда повърхност. Звукът остана — от нещо въртящо се, а мракът спря да пълзи към него.

— Немарливо — чу се тънък мъжки глас. — Изненадан съм. — Акцентът беше познат, притегли го към един детски спомен с баща, пазарящ се с търговци от Дал Хон. Отговорът дойде точно над Паран.

— Под око ли ме държиш? — И този акцент позна, беше от Итко Кан, а гласът сякаш беше момичешки или на дете, и все пак той знаеше, че е на убиеца му.

— Съвпадение — отвърна другият с кикот. — Някой… нещо, би трябвало да кажа… е проникнало в нашия Лабиринт. Неканено. Хрътките ми душат.

— Не вярвам в съвпадения.

Отново същият кикот.

— Аз също. Преди две години двамата започнахме своя игра. Просто разчистване на стари сметки. Изглежда, че тук, в Пейл, сме се набутали в съвсем друга игра.

— Чия?

— Този отговор ще го имам съвсем скоро.

— Не се отвличай, Амманас. Нашата цел си остава Ласийн и събарянето на империята, която тя управлява, но не я заслужава.

— Както винаги, храня изключително доверие в теб, Котильон.

— Трябва да се връщам — каза момичето и се отдръпна.

— Разбира се. Този ли е изпратила Лорн, за да те намери?

— Така мисля. Във всеки случай това би трябвало да я подмами да влезе в играта.

— А това желателно ли е?

Двамата се отдалечиха и разговорът заглъхна, и в главата на Паран остана само един звук — непрестанно бръмчене като от въртяща се монета.

4.

Те безподобни бяха —

историите им — изписани

със сини шарки

по мишците им татуирани,

а разказите —

дамги от

стари рани;

но нещо грееше в очите им —

разядени от

пламъците арки

на мостовете, чезнещи в дима

те само миналото свое са

и всеки бе обречен

да падне в строя

край пътя тих и

до реката, която

отказваха да назоват…

Подпалвачите на мостове (IV.i)

Ток-младши (р. 1141)

Татърсейл изгледа Уискиджак с гняв и заяви:

— Хеърлок е луд. Винаги е бил на ръба, но вече е изровил дупки в Лабиринта си и вкусва от Хаоса. Още по-лошото е, че това го прави по-мощен, по-опасен.

Бяха се събрали в квартирата на Татърсейл, включваща външна стая — където седяха в момента — и спалня с редкия лукс на солидната дървена врата. Предишните обитатели набързо бяха опразнили жилището от всичко по-ценно и преносимо — бяха оставили само по-масивните мебели. Татърсейл седеше на масата с Уискиджак, Бързия Бен, Калам и сапьора Фидлър. Въздухът в стаята беше станал горещ и душен.

— Разбира се, че е луд — отвърна Бързия Бен и погледна сержанта, чието лице оставаше безизразно. Магьосникът добави припряно: — Но това трябва да се очаква. Кълна се в опашката на Финир, та той получи тяло на кукла! Разбира се, че това го е побъркало.

— Колко? — попита Уискиджак магьосника си. — Той трябваше да ни пази гърба, нали?

— Бързия го държи под контрол — намеси се Калам. — Хеърлок търси следи, рови из лабиринтите — ще разбере кой в империята иска да умрем.

— Опасността — добави Бързия Бен, като се обърна към Татърсейл, — е да не го хванат. Хеърлок трябва да се промъква през Лабиринтите по необичайния начин — всички редовни пътеки са заредени с капани.

Татърсейл се замисли над това и кимна.

— Тайсхрен може да го открие или поне да усети, че някой души наоколо. Но Хеърлок използва силата на Хаоса, пътеките, които лежат между Лабиринтите, а това е нездравословно — не само за него, но за всички нас.

— Защо пък за всички нас? — попита Уискиджак.

— Това отслабва Лабиринтите — отвърна Бързия Бен. — Разбрида тъканта, което пък на свой ред позволява на Хеърлок да прониква в тях по своя воля… и отново да се измъква. Но друг избор нямаме. Трябва да му отпуснем въжето. Поне засега.

Магьосницата въздъхна и разтри челото си.

— Тайсхрен е този, когото търсите. Вече ви го казах…

— Това не е достатъчно — отсече Бързия Бен. — Колко агенти използва? Какви са подробностите на плана… какъв е планът? Всичко това по заповед на Ласийн ли става, или Върховният маг е хвърлил око на трона? Трябва да го разберем, в името на Гуглата!

— Добре, добре — каза Татърсейл. — Значи Хеърлок ви разкрива всичко това — и после какво? Да не би да се каните да убиете Тайсхрен и всички замесени около него? Нима разчитате на моята помощ в това? — Изгледа ги един по един. Лицата им не изразяваха нищо. Обзе я гняв и тя стана. — Знам, че Тайсхрен вероятно е убил А’Каронис, Найтчил и може би моя кадър. Вероятно е знаел, че тунелите ще се сринат върху вас, и като нищо може да е решил, че Втора на Дужек представлява заплаха, която трябва да се премахне. Но ако си мислите, че ще ви помагам, без да знам какво замисляте, грешите. Във всичко това има нещо повече, отколкото искате да ми кажете. Ако е заложено само оцеляването ви, защо просто не дезертирате? Съмнявам се, че Дужек ще тръгне да ви гони. Освен ако, разбира се, подозренията на Тайсхрен за Едноръкия и Втора не почиват на истина — ако не кроите планове за бунт, за да обявите Дужек за император и да тръгнете за Дженабарис. — Замълча и отново ги изгледа един по един. — Да не би Тайсхрен просто да ви е разкрил и по този начин да е осуетил плановете ви? Да не би да ме въвличате в заговор? Ако е така, трябва да знам какви са целите му. Имам това право, нали?

Уискиджак изсумтя, после посегна към бутилката вино на масата и напълни всички чаши.

Бързия Бен издиша бавно и разтри схванатия си врат.

— Татърсейл — кротко заговори той, — няма да предизвикваме Тайсхрен пряко. Това би било самоубийство. Не, ще отстраним поддръжката му, предпазливо, прецизно, след което ще уредим неговото… изпадане в немилост. При условие, че императрицата не е намесена. Но трябва да научим повече, трябват ни тези отговори, преди да можем да решим какъв избор имаме. Не се налага да се въвличаш повече, отколкото вече си. Всъщност така дори е по-безопасно. Хеърлок иска да пазиш неговия гръб в случай, че всяка друга възможност се провали. Възможно е да не се наложи. — Вдигна очи към нея и се усмихна сковано. — Тайсхрен го остави на мен и Калам.

„Всичко това е великолепно, но все пак не ми отговорихте.“ Татърсейл погледна другия чернокож мъж, присвила очи.

— Ти си бил Нокът преди, нали?

Калам само сви рамене.

— Мислех, че никой не може да напусне — жив.

И отново сви рамене.

Сапьорът Фидлър изръмжа нещо неразбрано и се надигна от стола си. Закрачи из стаята; кривите му крака го носеха от единия край на стената до другия и обратно, като затворена в клетка лисица. Никой не му обърна внимание.

Уискиджак подаде чаша на Татърсейл.

— Остани с нас, магьоснице. Бързия Бен обикновено не се издънва… много лошо. — Направи кисела физиономия. — Признавам, аз също не съм напълно убеден, но съм се научил да му вярвам. Приеми нещата такива, каквито са.

Татърсейл отпи дълбока глътка и избърса устни.

— Взводът ви заминава тази нощ за Даруджистан. Под прикритие, което значи, че няма да мога да се свържа с вас, ако положението стане много лошо.

— Тайсхрен би могъл да засече обичайните начини — каза Бързия Бен. — Хеърлок е единствената ни нерушима връзка — свързваш се с нас чрез него, Татърсейл.

Уискиджак изгледа заклинателката.

— Пак се връщаме на Хеърлок. Не му вярваш.

— Да. Не му вярвам.

Сержантът замълча, свел очи към масата. Маската му на равнодушие беше паднала и на лицето му се разкриваше борба на чувства.

„Държи вътрешния си мир запушен в бутилка, но напрежението се вдига.“ Тя се зачуди какво ли ще стане, когато всичко, което кипи в него, изведнъж избухне.

Двамата мъже от Седемте града изчакваха, без да откъсват очи от сержанта си. Фидлър продължаваше да крачи из стаята. Опърпаната му униформа беше изцапана с петна от тунелите. Нечия кръв беше оплискала предницата на куртката му — сякаш някой приятел беше издъхнал в ръцете му. Под четината на бузите му се виждаха незараснали мехури от изгарянията, сплъстената му рижа коса висеше чорлава изпод кожения шлем.

Тягостната тишина се проточи. Накрая сержантът кимна рязко на себе си и без да откъсва очи от масата, промълви:

— Добре, магьоснице. Ще ти го кажем. Бързак, кажи й за Сори.

Татърсейл повдигна вежди, скръсти ръце и се обърна към чародея. Бързия Бен не изглеждаше доволен. Помръдна неловко в стола си и погледна с надежда към Калам, но едрият мъж извърна очи.

— Хайде — изръмжа Уискиджак.

Бързия Бен срещна твърдия поглед на Татърсейл с почти детинско изражение — страх, вина и огорчение пробягаха по гладкото му лице.

— Помниш ли я?

Тя се изсмя грубо.

— Тая не можеш да я забравиш лесно. Едно странно… усещане… лъха от нея. Опасно. — Помисли дали да им разкрие какво беше разбрала по време на своя Фатид с Тайсхрен. „Девата на Смърт.“ Но нещо я задържа. Не, поправи се тя, не просто нещо — „Все още не им вярвам.“ — Подозирате, че е на двойно подчинение?

Лицето на магьосника беше станало пепеляво. Той се окашля.

— Беше взета преди две години в Итко Кан, един от обичайните набори из вътрешността на империята.

Гласът на Калам забоботи:

— По същото време там се случи нещо много гадно. Скрили са го доста надълбоко, но е била замесена адюнктата, а след нея дошъл Нокът и запушил устите на почти всички стражи в града, които са могли да проговорят. Използвах няколко стари източника и измъкнах някои странни подробности.

— Странни — допълни Бързия Бен, — но доста красноречиви, стига да знаеш какво търсиш.

Татърсейл се усмихна вътрешно. Тези двамата имаха навик да говорят в тандем. Отново насочи вниманието си към магьосника и той продължи:

— Както изглежда, един конен ескадрон е извадил лош късмет. Оцелели няма. Колкото до това, на което са се натъкнали, имало е нещо общо с…

— Псета — довърши Калам.

Заклинателката изгледа убиеца намръщено.

— Като събереш нещата — каза Бързия Бен, — адюнкта Лорн е личната магоубийца на Ласийн. Появата й на сцената предполага, че в избиването е намесено магьосничество. Висше магьосничество. — Присви очи срещу Татърсейл и зачака.

Тя отново отпи от виното. „Фатидът ми го показа. Псета и магьосничество.“ В ума й отново изплува образът на Въжето, както го беше видяла при четенето. „Върховен дом Сянка, управляван от Сенкотрон и Въжето, а на тяхна служба…“

— Седемте Хрътки на Сянката. — Погледна Уискиджак, но очите на сержанта си останаха сведени към масата, лицето му бе гладко като камък.

— Добре — отсече някак нетърпеливо Бързия Бен. — Значи Хрътките са излезли на лов. Така предполагаме и ние, но предположението е добро. Деветнадесети ескадрон на Осма кавалерия бил избит до крак, при това с конете. Наложило се е да заселят отново цяла левга крайбрежни поселища.

— Чудесно — въздъхна Татърсейл. — Но какво общо трябва да има всичко това със Сори?

Магьосникът извърна с досада очи и заговори Калам:

— Хеърлок ще проследи не една следа, зклинателко. Почти сме сигурни, че Сори по някакъв начин е свързана с дома Сянка…

— Определено изглежда — каза Татърсейл, — че след появата й в Колодата и отварянето на Лабиринта й, пътеката на Сянка пресича империята твърде често, за да е случайност. Но защо Лабиринтът между Светлина и Мрак трябва да проявява такъв… маниакален интерес към Малазанската империя?

Калам й отвърна със замъглен поглед:

— Странно е, нали? В края на краищата Лабиринтът се появи едва след убийството на императора от Ласийн. Сенкотрон и неговият спътник, Покровителят на убийците — Котильон — бяха нещо нечувано преди смъртта на Келанвед и Танцьора. Изглежда също така, че ако има някакъв… спор между дом Сянка и императрица Ласийн, то той е нещо, хм, лично…

Татърсейл затвори очи. „Проклятие, толкова очевидно е, нали?“

— Бен — попита тя, — не е ли съществувал винаги достъпен Лабиринт на Сянка? Рашан, Лабиринтът на Илюзии?

— Рашан е фалшив Лабиринт, магьоснице. Сянка на това, което претендира, че олицетворява, ако ме извиниш за израза. Сам по себе си той е илюзия. Боговете само знаят откъде се е появил или кой го е създал, или даже защо. Истинският Лабиринт на Сянка е бил затворен, недостъпен от хилядолетия, до 1154 година от Съня на Бърн, преди девет години. Най-ранните писания за Дом Сянка, изглежда, сочат, че тронът му е бил зает от Тайст Едур…

— Тайст Едур ли? — прекъсна го Татърсейл. — Те пък кои са?

Чародеят сви рамене.

— Братовчеди на Тайст Андий, може би? Не знам.

„Не знаеш ли? Всъщност ти май знаеш адски много.“

Бързия Бен сви рамене да подчертае последните си думи, след което добави:

— Във всеки случай сме убедени, че Сори е свързана с дом Сянка.

Уискиджак изведнъж стана от стола си и ги стресна.

— Аз не съм убеден — заяви той и хвърли на Бързия Бен поглед, който подсказа на Татърсейл, че по този въпрос между тях са се вихрили нескончаеми спорове. — Сори обича да убива и да си край нея е все едно паяци да лазят под ризата ти. Това го знаем всички, аз самият го виждам и го чувствам по същия начин като вас. Но то все още не означава, че тя е едва ли не някакъв демон. — Той се обърна към Калам. — Тя убива също като теб, Калам. В жилите и на двама ви тече лед. Е, и какво? Гледам те и виждам в теб човек, защото хората са способни на… и не търся оправдания, защото не обичам да се замислям колко гадни можем да ставаме понякога. Гледаме Сори и виждаме в нея собствените си отражения. Гуглата да ме вземе, ако харесваме това, което виждаме.

Седна също толкова рязко, колкото беше станал, и посегна за бутилката вино. Когато продължи, гласът му беше малко по-спокоен.

— Във всеки случай това е моето мнение. Самият аз не съм експерт по демони, но съм виждал предостатъчно смъртни мъже и жени, които се държат като демони, когато се наложи. Взводният ми чародей ще се побърка от страх от едно петнайсетгодишно момиче. Щатният ми убиец пуска ножа в ръката си всеки път, щом тя се озове на двайсет крачки от него. — Срещна очите на Татърсейл. — Така че Хеърлок има две задачи вместо една и ако смяташ, че Бързия Бен и Калам са прави в подозренията си, можеш да се оттеглиш — знам как тръгват нещата, когато в свадата се намесят богове. — Бръчките около очите му за миг се изопнаха, докато превърташе спомени в ума си. — Знам — повтори той шепнешком.

Татърсейл бавно издиша — беше затаила дъх, откакто сержантът се бе изправил. Вече разбираше на какво се надява той: искаше Сори да е просто човек, само едно момиче, извратено от един жесток свят. Защото това бе нещо, което той разбираше, нещо, с което можеше да се справи.

— В Седемте града — заговори тя тихо — се разправя, че Първият юмрук на императора — пълководецът на неговите армии — Дасем Ълтър, приел предложението на един бог. Гуглата превърнал Дасем в своя Рицар на Смъртта. Но после нещо се случило, нещо се… объркало. И Дасем отхвърлил титлата, положил клетва за мъст срещу Гуглата — срещу самия Господар на Смъртта. Изведнъж започнали да се месят други асценденти, да манипулират събитията. Всичко свършило с убийството на Дасем, след това с убийството на императора, кръв по улиците, храмове повели война един против друг, били отприщени на воля зли магии. — Замълча, видяла как спомените от онези времена заиграха по лицето на Уискиджак. — Ти си бил там. — „И не искаш да се случи отново, тук и сега. Мислиш, че ако можеш да отречеш, че Сори служи на Сянка, убеждението ти ще е достатъчно, за да оформи реалност. Необходимо ти е да вярваш в това, да спасиш разсъдъка си, защото в живота ти има някои неща, които можеш да преживееш само веднъж. О, Уискиджак, не мога да облекча бремето ти. Виждаш ли, според мен Бързия Бен и Калам са прави.“ — Ако Сянка властва над момичето, тогава следата ще е очевидна — Хеърлок ще я намери.

— Искаш ли да се оттеглиш? — попита сержантът.

Татърсейл се усмихна.

— Единствената смърт, от която се боя, е да умра в невежество. Отговорът ми е „не“. — „Колко храбри думи! Тези хора умеят да предизвикат най-доброто — или може би най-лошото — в мен.“

Нещо проблесна в очите на Уискиджак и той кимна.

— Значи така — изръмжа той и се отпусна в стола. — Фидлър, какво ти се върти в ума? — попита той сапьора, който продължаваше да крачи зад гърба му.

— Имам лошо предчувствие — измърмори мъжът. — Става нещо лошо. Не тук, но е наблизо. Просто… — Спря се, килнал глава на една страна, после въздъхна и отново закрачи неспокойно. — Не, не съм сигурен.

Очите на Татърсейл проследиха жилавия дребничък мъж. Природен талант? Нещо, което действа по чист инстинкт? Много рядко.

— Смятам, че трябва да го слушате — каза тя.

Уискиджак й кимна уморено.

Калам се ухили и плетеница от бръчици обкръжи черните му очи.

— Фидлър спаси живота ни в тунела — обясни той. — Едно от „лошите му предчувствия“.

Татърсейл се отпусна в стола си и скръсти ръце. После попита:

— Е, и къде е Сори в момента?

Фидлър изведнъж се обърна и опули очи към заклинателката. Отвори уста и рязко я затвори.

Другите трима скочиха на крака и столовете зад тях изпопадаха.

— Трябва да тръгваме — изхриптя Фидлър. — Навън има нож. Оцапан е с кръв.

Уискиджак опипа дръжката на меча си.

— Калам, двайсет крачки фронт. — Убиецът се шмугна през вратата и той се обърна към Татърсейл. — Изгубихме я преди два часа. Случва се често. — Лицето му помръкна. — Може да няма връзка с този окървавен нож.

Стаята блесна от лумналата сила, Татърсейл рязко се обърна и се озова лице в лице с Бързия Бен. Чародеят беше привлякъл Лабиринта си. От магията струеше странна, непозната за сетивата й вихрушка от ухания; мощта й я ужаси. Погледът й срещна блесналите очи на чернокожия.

— Би трябвало да те познавам — прошепна тя. — На този свят не съществуват толкова истински майстори, които да не познавам. Кой си ти, Бързи Бен?

Уискиджак се намеси:

— Готови ли са всички?

Чародеят срещу нея само сви рамене.

— Готови.

Уискиджак пристъпи към вратата.

— Пази се, магьоснице.

Миг след това изчезнаха. Татърсейл вдигна столовете, след това си доля вино. „Върховен дом Сянка, и нож в мрака. Започва нова игра. Или старата току-що се обърна.“

Паран отвори очите си към ярката, жарка слънчева светлина, но небето над него… не беше същото. Никакво слънце не видя; жълтият блясък отгоре беше рязък, но без източник. Зноят се сипеше с потискаща тежест.

Стон изпълваше въздуха, но не беше вятър, защото вятър нямаше. Помъчи се да помисли, опита се да върне последните си спомени, но миналото беше заличено, откъснато, останали бяха само фрагменти: корабна каюта, звън на кама, която той хвърляше и хвърляше, забиваше я в дървото; някакъв мъж с бяла коса, с пръстени, ухилен язвително.

Превъртя се на една страна да потърси източника на стона. На десетина крачки от него, над плоската равнина, която не беше нито трева, нито пръст, се издигаше портал, водещ към…

„Нищо. Виждал съм такива порти, но не и толкова голяма, струва ми се. Нито една не беше като това… това нещо.“ Изкривена, изправена нагоре и в същото време, от позицията му, някак настрани, портата не беше, осъзна той, направена от камък. „Трупове. Голи човешки тела. Изваяни подобия? Не… о, не!“ Телата се движеха, стенеха, бавно се гърчеха. Почерняла плът, оплескана сякаш с блатна тиня, очи затворени и уста — отворени, едва доловими, неспирни стонове.

Паран се надигна, залитна, залят от замаялата го вълна, после падна отново на земята.

— Нещо като нерешителност — изрече хладен глас.

Паран примига и се обърна по гръб. Над него стояха млад мъж и жена — близнаци. Мъжът бе облечен в широки копринени дрехи — бяло и златисто; слабото му лице беше бледо и безизразно. Близначката му беше загърната в бляскава пурпурна пелерина, светлата й коса се спускаше на огнени къдрици.

Беше проговорил мъжът. Усмихна му се тъжно.

— От дълго време се възхищаваме на твоя… — Очите му се разшириха.

— Меч — довърши жената с доволна усмивка.

— Много по-изтънчено от, да речем, една монета, не мислиш ли? — Усмивката на мъжа стана язвителна. — Повечето — продължи той и рязко извърна глава, за да огледа ужасяващия градеж на портата, — не се спират тук. Казват, че някога съществувал култ, давели жертви в блатата… Предполагам, че Гуглата ги намира за много естетични.

— Едва ли е изненадващо — провлече жената, — че Смъртта няма никакъв вкус.

Паран се опита да седне, но крайниците му отказаха да се подчинят. Главата му клюмна и той усети, че странната глинеста почва поддава под тежестта му.

— Какво стана? — изхриптя той.

— Убиха те — отвърна небрежно мъжът.

Паран затвори очи.

— Ако е така, защо не съм преминал през Портата на Гуглата?

— Ние се намесихме — каза жената.

„Опонн, Близнаците на Шанса. И моят меч, още неизпитаният ми меч, купен преди години, чието име избрах толкова суетно…“

— Какво иска от мен Опонн?

— Само това кретащо, глупаво нещо, което наричаш свой живот, мило момче. Лошото с асцендентите е, че се опитват да извъртат всяка игра. Разбира се, ние се забавляваме с… несигурността.

Във въздуха отекна далечен вой.

— Опаа — каза мъжът. — Идат да се погрижат за нещата, бих казал. Май трябва да си ходим, сестро. Съжалявам, капитане, но както изглежда, май все пак ще преминеш през онази Порта.

— Може би — каза жената.

Брат й се извърна рязко към нея.

— Разбрахме се! Никакви сблъсъци! Сблъсъците са мръсно нещо. Неприятно. Мразя обърканите сцени! Освен това онези, които идват, не играят честно.

— Ние също — отсече сестрата.

Обърна се към портата и извика:

— Господарю Смърт! Искаме да поговорим с теб! Гугло!

Паран извърна глава и видя как от Портата се появи приведена гърбава фигура. Облечена в дрипи. Запристъпва бавно към него. Паран примижа — старица, дете, с лиги, стичащи се по брадичката му, уродливо момиче, недорасъл прекършен трелл, изсушен Тайст Андий…

— О, реши най-после! — каза сестрата.

Видението килна мъртвешката си глава, ухили се и оголи оцапаните си с кално жълто зъби.

— В избора ти — каза то с треперлив глас — нямаше капка въображение.

— Ти не си Гуглата — намръщи се братът.

Кокалите се свиха под скрибуцащата кожа.

— Господарят е зает.

— Зает? Обиди не търпим — каза сестрата.

Видението се изкиска и рязко спря.

— Жалко. Един мелодичен, гърлен смях щеше да ми отива повече. Е, добре, в отговор: моят господар също не приема намесата ви в естествения преход на една душа.

— Убита от ръката на бог — уточни сестрата. — Това го прави честна плячка.

Съществото изсумтя, дотътри се по-наблизо и се наведе да огледа Паран. Очните му кухини леко просветваха, сякаш в сенките се криеха стари бисери.

— Какво, Опонн — попита то, докато оглеждаше Паран, — желаете от моя господар?

— От моя страна — нищо — каза братът и обърна гръб.

— Сестро?

— Дори за боговете — отвърна тя — смъртта чака, несигурност, дълбоко скрита в тях. — Помълча. — Прави ги колебливи.

Съществото отново се изкиска и отново млъкна рязко.

— Взаимност.

— Разбира се — отвърна сестрата. — Ще потърся друга, преждевременна смърт. Безсмислена дори.

Привидението се смълча, после главата му изскърца в леко кимване.

— В сянката на този смъртен, разбира се.

— Съгласна.

— Моята сянка ли? — попита Паран. — Какво по-точно означава…

— Много скръб, уви — каза привидението. — Някой твой близък трябва да мине през Портите на Смъртта… вместо теб.

— Не. Вземете мен, моля ви.

— Млъкни! — сопна се привидението. — От жалостта ми призлява.

Воят отекна отново, този път — много по-близо.

— По-добре да си ходим — каза братът.

Привидението разтвори челюсти, сякаш се канеше отново да се изкиска, после рязко ги затвори.

— Не — измърмори то. — Стига толкова. — Помъкна се обратно към портата, спря се, обърна се и махна с ръка.

— Време е да си ходим — повтори неспокойно братът.

— Да, да — каза сестра му и погледна Паран.

Капитанът въздъхна и извърна очи.

— Само без повече гатанки, ако обичате. — Когато отново погледна, Опонн бяха изчезнали. Отново понечи да се изправи. Отново не успя.

И се появи ново присъствие, изпълни въздуха с напрежение, с мирис на заплаха.

Паран въздъхна и завъртя глава. И видя две Хрътки — грамадни мършави същества, изплезили дългите си езици; клечаха и го гледаха. „Ей тия са избили ескадрона в Итко Кан. Тези проклети, ужасни твари.“ Двете Хрътки замръзнаха, изпънали главите си към него, сякаш видели омразата в очите му. Паран усети как сърцето му изстива пред жадния им поглед. Чак сега осъзна, че е оголил зъби.

Сенчесто петно разделяше двете Хрътки; после петното смътно се очерта в прозрачна човешка фигура. Сянката заговори.

— Тоя, дето го изпрати Лорн. Щях да помисля, че е някой със… способности. Макар че, длъжен съм да призная, добре умря.

— Явно не съм — каза Паран.

— Ах, да — рече сянката. — Значи на мен се пада да довърша задачата. Много работа се събра напоследък.

Паран помисли за разговора на Опонн със слугата на Гуглата. „Несигурност. Ако един бог се бои от нещо…“

— В деня, в който умреш, Сенкотрон — промълви той, — ще те чакам от другата страна на тази порта. С усмивка. Боговете могат да умират, нали?

Нещо в портала изпращя. Сенкотрон и двете му Хрътки трепнаха.

Удивен от собствения си кураж, Паран продължи да дразни асцендентите. „Винаги съм презирал по-старшите, нали?“

— По средата между живот и смърт — това обещание не ми струва нищо, както разбираш.

— Лъжец. Единственият Портал, който тепърва може да те докосне, е…

— Смърт — каза Паран. — Разбира се — добави той, — някой друг се… намеси и се постара да си отиде много преди да дойдеш с шумните си Хрътки.

Кралят на Върховен трон Сянка пристъпи напред.

— Кой? Какво е намислил? Кой ни се противопоставя?

— Сам намери отговорите си, Сенкотрон. Но разбираш, нали, че ако сега ме отпратиш по пътя ми, твоят… противник ще потърси други средства? След като няма да знаеш кой е следващият им инструмент, как ще надушиш какъв ще е следващият им ход? Ще ти остане да удряш по сенките.

— По-лесно ще е да следя теб — отстъпи богът. — Трябва да поговоря със спътника си…

— Както искаш — прекъсна го Паран. — Искам да се изправя…

Богът се изсмя хрипливо.

— Изправиш ли се, ще тръгнеш. Посоката е само една. Имаш отсрочка… а ако Гуглата дойде да те вдигне на крака, водещата ръка ще е негова, не наша. Чудесно. Но продължиш ли да живееш, сянката ми ще те преследва.

— Сянката ми е доста претъпкана напоследък — изсумтя Паран. Погледът му отново се върна на Хрътките. Гледаха го неподвижно, с очи като тлееща жарава. „Тепърва ще се разправям с вас.“ И сякаш лъхнат от мълчаливата му закана, червеният блясък се усили.

Богът продължи да говори, но светът около Паран вече помръкваше, гаснеше и се стапяше, докато гласът не изчезна, а с него и всичките му сетива, освен онова смътно, подновено бръмчене на въртящата се монета.

Измина неизвестно колко време, през което Паран се скиташе из спомени, за които беше мислил, че са загубени отдавна — дните му като малко дете, впило ръчички в роклята на майка си и правещо първите си неуверени стъпки; нощите с буря, в които тичаше през студения коридор до спалнята на родителите си и малките му стъпалца плющяха по студения камък; как е хванал ръцете на двете си сестри и тримата чакат на коравите плочи на двора — чакат, чакат някого. Образите сякаш се отвяваха встрани. Роклята на майка му не, а на старица, служеща в домакинството. Не беше спалнята на родителите му, бяха слугинските стаи; а там, на двора, със сестрите си бе чакал цяла сутрин — чакаха да се върнат майка им и баща им, двама души, които едва познаваха.

Сцените се превъртаха и превъртаха в ума му, мигове с тайнствена важност, със скрито значение, късчета от главоблъсканица, която не можеше да разгадае, оформена от ръце, които не бяха негови, и с невъобразима за него цел. Трепетен страх потече през мислите му, щом усети, че нещо — или някой — бързо пренарежда съществените мигове от живота му, преобръща ги с главата надолу и ги съчетава отново сред сегашните, новите сенки. Странно как насочващата ги ръка си… играеше. С него, с живота му.

Странно изглеждаше тази смърт…

До него стигнаха гласове.

— О, проклятие! — Нечие лице се надвеси над лицето на Паран, взря се в отворените му, празни очи. Лицето на Пикър. — Няма шанс — каза тя.

От няколко крачки встрани се чу гласът на сержант Анци.

— Никой в Девети не би го направил така — каза той. — Не и тук, в града.

Пикър опипа раната на гърдите му. Пръстите й бяха изненадващо меки.

— Не е работа на Калам.

— Ще се оправиш ли тук? — попита Анци. — Ще ида да доведа Хедж и Малът, и който още ми се мерне пред очите.

— Отивай — отвърна Пикър, потърси с пръсти и намери втората рана, на две педи по-надолу. — Тази е дошла по-късно, с дясна ръка. Ударът е слаб.

„Много странна смърт наистина“, помисли Паран. Какво го задържаше тук? Не беше ли заминал в друго… място? Място с гореща, разкъсваща жълта светлина? И с гласове, смътни гласове, неясни, там под арката от… от тълпи, странно привързани на едно място, със затворени очи и отворени уста. Хор от мъртъвци… Беше заминал някъде само за да се върне при тези истински гласове, при тези истински ръце по тялото му? Как можеше да вижда през празното стъкло на очите си, да усеща лекото докосване на ръцете на тази жена по тялото си? А болката, която се надигаше от дълбините като левиатан?

Пикър отдръпна ръце, опря лакти на бедрата си и се надвеси над Паран.

— Добре де, че си умрял, умрял си, но защо все още кървиш, капитане? Тези рани са поне отпреди час.

Болката се добра до повърхността. Паран усети как вкочанените му устни се разтвориха. Ставите на челюстта му изпукаха и той вдиша яростно. И изкрещя.

Пикър скочи, мечът се появи в ръката й сякаш отникъде и тя заотстъпва към отсрещната стена на уличката.

— Шеденул милостиви!

Вдясно от нея се чу тропот на ботуши и тя рязко извърна глава.

— Лечител! Това копеле е живо!

Третата нощна камбана звучно прокънтя из град Пейл и отекна по улиците, опразнени от комендантския час. Заваля ситен дъжд и затули нощното небе с тъмнозлатиста пелена. Пред главната порта на просторното имение на две карета от стария дворец, превърнато в част от казармите на Втора, стояха на пост двама загърнати в плътни черни пелерини морски пехотинци.

— Окаяна нощ — измърмори единият и потрепери.

Другият намести тежката пика на лявото си рамо и се изхрачи в близката канавка.

— Само предположения, драги — отвърна той и поклати глава. — Ако се чувстваш готов да ми подхвърлиш други гениални прозрения, просто ги кажи, чу ли?

— Че аз какво направих? — каза обидено първият.

Вторият внезапно се вкочани.

— Шшт. Някой идва.

Зачакаха напрегнато, стиснали оръжията. Някакъв силует прекоси улицата и излезе на светлината на факлите.

— Стой! — изръмжа вторият пазач. — Приближи се бавно и дано да си по работа тук.

Мъжът пристъпи още крачка напред и каза кротко:

— Калам. Мостоваци, Девети.

Пехотинците останаха нащрек, но Мостовакът се задържа на разстояние; тъмното му лице лъщеше от капките дъжд.

— Каква работа имаш тук? — попита вторият караулен.

Калам изсумтя и се озърна през рамо.

— Не очаквахме, че ще се върнем. Колкото до работата ни, ами по-добре ще е Тайсхрен да не разбере за нея. С мен ли си, войник?

Морският пехотинец се ухили и отново се изхрачи в канавката.

— Калам… ти ще да си ефрейторът на Уискиджак. — В гласа му се долови почтителност. — Каквото поискаш, имаш го.

— Адски вярно — избоботи другият войник. — Бях при Натилог, сър. Ако искате да сме ослепели от дъжда в следващия един час, само кажете.

— Внасяме едно тяло — каза Калам. — Но това изобщо не е ставало по време на вашата смяна.

— Кълна се в Портата на Гуглата, не е — отвърна вторият пехотинец. — Мирно е като Седмата зора.

По улицата се чуха стъпки — идваха няколко души. Калам им махна да се приближат, след което се шмугна вътре, щом първият часовой отключи портата.

— Какво са намислили според теб? — попита часовоят, след като Калам се скри от погледа му.

Другият сви рамене.

— Дано само да забие нещо по-твърдо и остро в Тайсхрен, Гуглата дано да го вземе тоя подъл убиец. А като ги знам тия Мостоваци, точно това ще направят. — Групата се приближи и той замълча. Двама мъже носеха трети. Очите на втория страж се ококориха, щом видя ранга на изпадналия в несвяст и кръвта, оцапала широкия кожен колан. — Късметът на Опонн да му е на помощ — изсъска той на най-близкия до него Мостовак, с лъскава черна кожена шапка на главата. — Дърпането, не бутането — добави бързо.

Мостовакът го изгледа рязко.

— Видите ли една жена да идва след нас, разкарвате се от пътя й, чу ли ме?

— Жена ли? Коя?

— Една от Девети. Може да е жадна за кръв — отвърна мъжът и двамата с другаря му помъкнаха капитана през портата. — Сигурността я забравете — подхвърли той през рамо на стражите. — Само гледайте да останете живи, ако можете.

Двамата пехотинци се спогледаха. След малко първият войник посегна да затвори вратата. Другият го спря.

— Остави я отворена. Дай да си намерим малко завет. Наблизо, ама не съвсем.

— Проклета нощ — каза първият пехотинец.

— Имаш навика да изтъкваш очевидни неща — отвърна другият, докато се отдръпваше от портата. — И да се повтаряш.

Първият сви безпомощно рамене и забърза след него.

Татърсейл се загледа втренчено в картата в средата на полето, което беше подредила. Избрала беше спирална фигура, за да мине през цялата Драконова колода и да завърши с последна карта, която можеше да означава или кулминация, или божествено откровение според това как щеше да се намести.

Спиралата се бе превърнала в яма, във водещ надолу тунел — и в дъното му, някак далечна и забулена в сянка, чакаше една Хрътка. В това четене тя долови предупреждение за непосредствена заплаха. Беше се намесил Върховният дом Сянка, предизвиквайки властта на Опонн над играта. Погледът й бе привлечен от първата карта, която беше поставила, в самото начало на спиралата. Зидарят на Върховен дом Смърт стоеше ниско в цялата йерархия, но сега издълбаната в дървото фигура като че ли се беше издигнала до високо положение. Брат на Войника от същия дом, образът на Зидаря показваше слаб побелял мъж, облечен в изтъркани кожени дрехи. Едрите му мазолести ръце държаха каменоделски сечива и около него се издигаха грубо издялани менхири. Татърсейл забеляза, че може да открои по камъните смътно различими глифове на непознат за нея език, но като че ли напомнящ за писмото на Седемте града. В Дома на Смъртта Зидарят беше строителят на гробници, вдигащият каменните стълбове, обещание за смърт не за едного или за неколцина, а за мнозина. Езикът по менхирите носеше послание, което не беше предназначено за нея: Зидарят беше изсякъл тези думи за себе си и времето бе заличило ръбовете на знаците — самият мъж дори изглеждаше съвсем обрулен, лицето му беше покрито с мрежа от ситни бръчки, сребристата му брада бе рядка и проскубана. Ролята се играеше от човек, който някога е работил с камък, но вече не.

Беше й трудно да разгадае това поле. Съчетанията, които виждаше в него, я смайваха: сякаш бе започнала съвсем нова игра, с играчи, излизащи на сцената с всеки нов кръг. В средата на спиралата беше застанал Рицарят на Върховен дом Мрак, мястото му бе контрапункт както на началото, така и на края. Както и последния път, когато Колодата беше разбудила тази драконова фигура, нещо надвисваше в мастиленото небе над Рицаря, неуловимо както винаги и на моменти приличащо на тъмно петно.

Мечът на Рицаря хвърляше черна пушлива резка към Хрътката на върха на спиралата и този път тя разбираше значението й. В бъдеще предстоеше сблъсък между Рицаря и Върховен дом Сянка. Тази мисъл едновременно изплаши Татърсейл и я накара да изпита облекчение: щеше да е противопоставяне. Между двата дома нямате да има съюз. Рядкост беше да се види толкова чиста и пряка връзка между два дома; опустошителният й потенциал я накара да се смрази от тревога. Кръв, пролята на толкова високо ниво на силата, бе в състояние да разтърси целия свят. Неизбежно щяха да пострадат много хора. А тази мисъл отново я върна към Зидаря на Върховен дом Смърт. Сърцето на Татърсейл тежко затуптя в гърдите й. Тя примига да махне потта от очите си и вдиша дълбоко.

— Кръвта — промълви тя — винаги тече надолу. „Зидарят строи гробница — в края на краищата нали е слуга на Смърт — и ще ме докосне пряко. Тази гробница… дали не е моята? Дали да не се оттегля? Да оставя Мостоваците на собствената им съдба, да избягам от Тайсхрен, от империята?“

Древен спомен, който беше потискала почти две столетия, нахлу в мислите й. Образът я потресе. Тя отново крачеше по калните улички на селото, в което бе родена, дете, надарено с Таланта, дете, което беше видяло тръгнали на рат конници да се изсипват в тихия им, заслонен от външни беди живот. Дете, което беше избягало от това, което знаеше, без да го каже на никой, а след това дойде нощта, нощ на писъци и на смърт.

В душата й се надигна чувство за вина. Призрачната сянка й беше натрапчиво позната. След всичките тези години ликът й все още притежаваше силата да разруши нейния свят, да направи кухи онези неща, които й бяха нужни стабилни, да разбие илюзията й за сигурност с двестагодишен срам.

Образът отново потъна в гъстата локва на паметта, но я остави променена. Този път бягство нямаше да има. Очите й за последен път се върнаха на Хрътката. Очите на звяра горяха сякаш с жълти пламъци, пронизваха я, сякаш искаха да изпепелят душата й.

Хладно присъствие я лъхна отзад и тя замръзна в стола си. После бавно се извърна.

— Прощавай, че дойдох без предупреждение — каза Бързия Бен, появил се от вихрещия се облак на своя Лабиринт. Вихърът носеше странно ухание. — Идва ни компания — добави той леко разсеяно. — Повиках Хеърлок. Идва през Лабиринт.

Татърсейл потръпна, по гръбнака й полази вълната на мрачно предчувствие. Обърна се отново към Колодата и започна да прибира картите.

— Положението току-що се усложни много — каза чародеят зад гърба й.

Магьосницата помълча за миг и на устните й се изписа тънка, стегната усмивка.

— Нима?

Вятърът набиваше капките дъжд в лицето на Уискиджак. В тъмната нощ глухо изкънтя четвъртата камбана. Сержантът уморено придърпа пелерината си. Гледката от покрива на източната кула на двореца беше почти никаква от поривите на дъжда.

— От няколко дни предъвкваш нещо — каза той на мъжа до себе си. — Я да чуем.

Фидлър отри капките от очите си, примижа на изток и избоботи:

— Няма много за казване, серж. Само предчувствия. Онази магьосница например.

— Татърсейл?

— Да. — Сапьорът разкопча колана на меча си и металната тока изщрака. — Мразя го това нещо — измърмори той.

Уискиджак го изгледа как хвърли колана с прибрания в ножницата меч на покрития с чакъл покрив зад тях, прикри усмивката си и каза:

— Само гледай да не го забравиш като миналия път.

Фидлър се намръщи.

— Ей, сбърка човек и никой не го оставя да го забрави.

Уискиджак не отвърна нищо, макар че раменете му се разтресоха от смях.

— Кълна се в кокалите на Гуглата — продължи Фидлър, — не съм боец. Във всеки случай не и с онова там. Родих се в една задънена уличка в Малаз, научих каменоделския занаят, докато ровехме с другите хлапета из гробниците по равнината зад Твърдината на Мок. — Погледна сержанта. — Ти също си бил каменоделец. Като мен. Само че не можах да науча войниклъка бързо като теб. За мене бяха миньорските части — понякога си мисля, че съм направил грешен избор.

Думите на Фидлър жегнаха Уискиджак и веселието му се изпари. Какво да е научил? „Как се убиват хора? Как да ги пращаш да умрат в чужда земя?“

— Какво ти е чувството за Татърсейл? — попита сухо сержантът.

— Уплашена е — отвърна сапьорът. — Яхнали са я някакви стари демони, струва ми се, и са я стиснали здраво.

— Рядко ще намериш маг с приятно минало — изсумтя Уискиджак. — Разправят, че не била минала през набор. Бягала. После се издънила с първата си задача.

— Не е подходящ моментът да ни омеква така.

— Тя изгуби кадъра си. Беше предадена. Без империята, какво й е останало, за което да се хване? — „Какво е останало на всеки от нас?“

— Сякаш е готова да се разреве. На ръба е, всеки момент. Мисля, че й е скършен гръбнакът, серж. Затисне ли я Тайсхрен с палеца си, ще се разхленчи и ще ни издаде.

— Аз пък мисля, че я подценяваш, Фидлър. Тя умее да оцелява… и е вярна. Повечето не го знаят, но неведнъж са й предлагали титлата Върховен маг и тя отказва. Външно не личи, но между нас казано, не отстъпва на Тайсхрен. Господарка е на Лабиринта си, а това не можеш да го придобиеш със слаб гръбнак.

Фидлър подсвирна и се облегна на парапета.

— Поправям се.

— Нещо друго, сапьор?

— Само едно — отвърна безучастно Фидлър.

Уискиджак се вцепени. Знаеше какво означава този тон.

— Казвай.

— Тая нощ ще се развихри нещо, сержант. — Фидлър се извърна и очите му блеснаха в тъмното. — Много гадно ще бъде.

Дървеният капак на покрива изтропа и двамата се обърнаха. През отвора се появи Върховният юмрук Дужек Едноръкия, с блесналата около него светлина от помещението долу. Изкачи последното стъпало и стъпи до тях.

— Помогнете ми да го затворя тоя проклет капак!

Ботушите на двамата мъже заскърцаха по ситния чакъл.

— Някаква вест за капитан Паран, Върховен юмрук? — попита Уискиджак, докато Фидлър с пъшкане върна тежкия капак на мястото му.

— Нищо — отвърна Дужек. — Изчезнал е. Както и вашият убиец, Калам.

Уискиджак поклати глава.

— Знам къде е той и къде е бил цяла нощ. Хедж и Малът са видели капитана последни, когато напуснал гостилницата на Ноб, а след това просто се е стопил. Върховен юмрук, ние не сме убили Капитан Паран.

— Недей да шикалкавиш — измърмори Дужек. — По дяволите, Фидлър, тоя меч там твоят ли е? В локвата?

Фидлър изсъска ядосано през зъби и изтича да си прибере оръжието.

— Тоя човек е безнадежден — въздъхна Дужек. — Шеденул дано се смили над кожата му. — Замълча за момент. — Добре, тая мисъл я зарязваме. Не сте убили Паран. Тогава къде е?

— Търсим — отвърна сухо Уискиджак.

Върховният юмрук въздъхна.

— Добре. Разбрах. Искате да разберете кой друг може да е искал смъртта на Паран, а това ще обясни кой го е изпратил. Е, той е човек на адюнкта Лорн, при това от доста време. Не е Нокът обаче. Той е проклет благороднически син от Унта.

Фидлър беше взел оръжието си и стоеше на двайсетина крачки от тях, с ръце на кръста. „Добър човек. Всички са добри, в името на Гуглата.“ Уискиджак примига да махне капките дъжд от очите си.

— От столицата? Може да е някой от онези. Никой не обича старите благороднически фамилии, дори и самите благородници.

— Възможно е — съгласи се Дужек, без много да е убеден. — Във всеки случай, той ще командва взвода ви, и не само за тази задача. Назначението му е безсрочно.

— Проникването ни в Даруджистан негова идея ли е?

— Не, но чия е, мога само да предполагам — отвърна Върховният юмрук. — Може да е на адюнктата, може да е на самата императрица. А всичко това означава, че така или иначе ви изпращаме. — Замълча и се намръщи. — Скоро ще ти дам последните указания. — Погледна сержанта в очите. — В случай, че Паран си е отишъл завинаги.

— Мога ли да говоря свободно, Върховен юмрук?

Дужек се изсмя горчиво.

— Мислиш, че не знам ли, Уискиджак? Този план вони. Тактически кошмар…

— Не съм съгласен.

— Какво?

— Този план ще постигне точно това, за което е предназначен — каза глухо сержантът и погледна първо към просветляващия хоризонт на изток, а после — към войника, застанал на ръба на покрива. „Защото е предназначен да ни избие всички.“

Върховният юмрук се вгледа в лицето на сержанта, после каза:

— Ела с мен. — И поведе Уискиджак към Фидлър. Сапьорът им кимна. След малко тримата вече стояха един до друг и гледаха града долу. Зле осветените улици на Пейл се виеха между грубите карета на сградите, които сякаш не искаха да се покорят на нощта; тромавите им силуети сякаш потръпваха зад дъждовната пелена пред настъпващия изгрев.

След малко Дужек промълви:

— Адски самотно е тук, нали?

— Така е, сър — изсумтя Фидлър.

Уискиджак затвори очи. Онова, което ставаше на хиляди левги от тях, се отиграваше тук. Такова нещо беше империята и винаги щеше да е така, все едно кое е мястото и кои — хората. Всички те бяха сечива, слепи за ръцете, които боравеха с тях. Сержантът беше разбрал тази истина много отдавна. Глождеше го тогава, глождеше го и сега. Единственото облекчение в последно време вървеше редом със смъртната умора.

— Има натиск — продължи унило Върховният юмрук — да разформировам Мостоваците. Вече получих заповедта да слея Втора с Пета и Шеста. Ще продължим като Пета, в почти пълен състав. Приливите тласкат нови води към брега ни, господа, и те миришат горчиво. — Поколеба се, после добави: — Ако ти и взводът ти се измъкнете живи от Даруджистан, сержант, имаш разрешението ми просто да се махнеш.

Главата на Уискиджак се извърна рязко и Фидлър се вцепени.

Дужек кимна.

— Добре ме чу. Колкото до останалите Мостоваци, можеш да спиш спокойно, аз ще се погрижа за тях. — Върховният юмрук погледна на изток и оголи зъби в горчива усмивка. — Притискат ме. Но проклет да съм, ако им се оставя без място за маневриране. Имам десет хиляди войници и много им дължа за…

— Извинете ме, сър — прекъсна го Фидлър, — десет хиляди войници твърдят, че длъжниците са те. Вие само кажете и…

— Тихо — предупреди Дужек.

— Слушам, сър.

Уискиджак мълчеше, но мислите му се завихриха на въртоп. Дезертьорство. Думата закънтя в главата му като траурна песен. А чувстваше, че уверението на Фидлър е искрено. Решеше ли Върховният юмрук Дужек, че е дошъл моментът да направи своя ход, да е на стотици мили от центъра на събитията щеше да е последното място, което сержантът би си пожелал. Твърде близки бяха двамата с Дужек и колкото и да се стараеха да го прикриват, общото им минало винаги тлееше под повърхността. Имаше време, когато Дужек беше наричал него „сър“ и макар Уискиджак да не изпитваше злоба, на самия Дужек все още му беше трудно да приеме този обрат на съдбата. Дойдеше ли моментът, Уискиджак смяташе да бъде до Едноръкия.

— Върховен юмрук — най-сетне проговори той, усетил, че двамата мъже го чакат, — все пак останаха няколко Мостоваци. По-малко са ръцете върху меча. Но мечът все още е остър. Не е в стила ни да улесняваме живота на онези, които са срещу нас — които и да се окажат те. Да си отида просто ей така, кротко… — Сержантът въздъхна. — Е, това би ги устроило, нали? Докато има ръка на меча, една-единствена ръка, Мостоваците няма да отстъпят. Въпрос на чест.

— Чух те — каза Дужек. — А, ето ги, идват.

Уискиджак вдигна глава и очите му проследиха погледа на Върховния юмрук към небето на изток.

Бързия Бен килна глава и изсъска през зъби:

— Хрътките са уловили дирята му.

Калам изруга и скочи на крака.

Седнала на леглото, магьосницата загледа намръщено с помътнелите си очи крачещия из стаята едър като мечок мъж. Стъпките му по стария дървен под почти не издаваха звук. Колкото и едър да беше, Калам сякаш се плъзгаше и това усилваше свръхестественото в сцената с чародея, скръстил нозе и реещ се във въздуха на няколко пръста над пода.

Умората я бе налегнала. Твърде много неща се случваха и всичко ставаше едновременно. Тя тръсна глава и вниманието й отново се върна на Бързия Бен.

Чародеят беше обвързан с Хеърлок, а марионетката беше тръгнала по следата на някого — или на нещо — и го водеше през Лабиринта на Сянка. Хеърлок беше стигнал до самите порти на Владението на Сянката — а след това ги беше преминал.

За известно време Бързия Бен беше изгубил връзка с куклата и тези тягостни минути тишина бяха скъсали нервите на всички. Когато чародеят отново усети присъствието на Хеърлок, той вече не беше сам.

— Вече излиза — обяви Бързия Бен. — Сменя Лабиринтите. С късмета на Опонн, ще се измъкне от Хрътките.

Татърсейл потръпна при това небрежно упоменаване на името на Шута. При толкова много течения, завихрили се под повърхността, непредпазливостта на магьосника като нищо можеше да привлече към тях нежелано внимание.

В стаята като горчив тамян бе надвиснала тежка умора, изпълнена с миризмата на пот и напрежение. След последните си думи Бързия Бен беше свел глава. Татърсейл знаеше, че умът му сега пътува през Лабиринтите, впит в несъкрушима хватка в рамото на Хеърлок.

Калам най-сетне спря пред магьосницата и я погледна в очите.

— А Тайсхрен? — попита той рязко. Ръцете му леко трепереха.

— Той знае, че се е случило нещо. Тръгнал е на лов, но плячката му се изплъзва. — Тя се усмихна на убиеца. — Усещам го как стъпва предпазливо. Много предпазливо. Доколкото може да разбере, плячката може да е заек, а може и да е вълк.

Лицето на Калам си остана мрачно.

— Или Хрътка — промърмори той и пак закрачи.

Татърсейл го зяпна. Това ли правеше Хеърлок? Да привлича Хрътка след себе си? Нима водеха Тайсхрен към гибелна за него засада?

— Надявам се, че не — каза тя и изгледа твърдо убиеца. — Това би било глупаво.

Калам видимо избягваше погледа й.

Татърсейл стана.

— Не глупаво. Безумно! Давате ли си сметка какво може да се развихри тук? Някои вярват, че Хрътките са по-древни от самото Владение на Сянката. Но въпросът не е само в тях — силата привлича сила. Ако един асцендент разтвори тъканта тук и сега, ще дойдат други, надушили кръв. До съмване всички смъртни в този град може да са мъртви.

— Спокойно, мадам — каза й Калам. — Никой не иска в този град да скочи някоя Хрътка. Казах го от страх. — Все още не искаше да я погледне.

Признанието на убиеца стъписа Татърсейл. Срамът беше това, което задържаше очите му настрана от нея. Страхът беше признание за слабост.

— Гуглата да ме вземе — изсумтя тя, — от два часа седя на тоя креват.

Той я погледна в очите и се засмя.

Смехът му беше гърлен и плавен и я зарадва безкрайно.

Вратата на спалнята се отвори внезапно и влезе Малът. Кръглото му лице беше лъснало от пот и зачервено. Лечителят погледна Бързия Бен, после отиде при Татърсейл и клекна пред нея.

— Според всички правила — заговори той тихо — капитан Паран трябваше да е в някоя офицерска дупка с пет стъпки кал върху хубавичкото си лице. — Кимна на Калам, който вече бе застанал до тях. — Първата рана е била фатална, точно под сърцето. Професионална забивка — добави той и погледна многозначително убиеца. — Втората рана е трябвало да го довърши по-бавно, но също толкова сигурно.

Калам направи гримаса.

— Значи би трябвало да е мъртъв. А не е. Което означава?

— Намеса — отговори Татърсейл и усети, че й се гади. Погледът й изпод натежалите клепачи се прикова в Малът. — Твоите денълски умения достатъчни ли се оказаха?

Лечителят се усмихна криво.

— Лесно беше. Имах помощ. — И обясни: — Раните вече се затваряха, поражението вече беше поправено. Аз малко го ускорих, но нищо повече. Има дълбока травма, телесна и умствена. Би трябвало да минат седмици, докато се възстанови физически. А това само по себе си може да се окаже проблем.

— Какво имаш предвид? — попита Татърсейл.

Калам отиде до масата и взе бутилка вино и три глинени чаши. Върна се при тях и започна да налива. Малът заговори:

— Лечението никога не бива да разделя плътта и усещането за плътта. Трудно е да се обясни. Лабиринтът на Денъл включва всички страни на лечителството, тъй като поражението, когато възникне, е на всички нива. Шокът е белегът, който свързва пропастта между тялото и ума.

— Всичко това — добре — изръмжа Калам и подаде чаша на лечителя. — А Паран?

Малът отпи дълга глътка и отри устата си с ръка.

— Силата, която се е намесила, не се е интересувала от нищо друго, освен от изцеряването на плътта. Като нищо може да се вдигне на крака след ден-два, но шокът трябва да се изцери.

— Ти не можеш ли да го направиш? — попита Татърсейл.

Той поклати глава.

— Всички тия неща са свързани. Онова, което се е намесило, е разкъсало тези връзки. Колко шокове, колко травмиращи събития е преживял Паран през живота си? Кой белег да проследя? С незнанието си като нищо мога да му причиня повече вреда.

Татърсейл се замисли за младежа, когото бяха донесли в стаята й само преди час. След крясъка му в тъмната уличка, известил Пикър, че все още е жив, той беше изпаднал в несвяст. Единственото, което знаеше за Паран, беше, че е син на благородник, че идва от Унта и че е новият взводен командир за задачата им в Даруджистан.

— Тъй или иначе — каза Малът, след като пресуши чашата си — Хедж го държи под око. Може да се съвземе всеки момент, но не се знае в какво състояние ще е умът му. — Лечителят се ухили на Калам. — Хедж почва да го харесва кучия му син.

Убиецът изруга и Малът се ухили още повече.

Татърсейл повдигна учудено вежди.

Като видя физиономията й, Малът обясни:

— Хедж гледа улични псета — и други, хм, полезни твари. — Погледна към Калам, който отново беше започнал да крачи из стаята. — И в тая работа често е голям инат.

Ефрейторът изръмжа.

Татърсейл се усмихна, но щом мислите й се върнаха към капитан Паран, усмивката й угасна.

— Ще го използват — промълви тя. — Като меч.

Думите й отрезвиха Малът.

— В лечителството няма милост. Само пресмятане.

Гласът на Бързия Бен стресна и тримата.

— Покушението над живота му дойде от Сянка.

В стаята настъпи тишина.

Татърсейл въздъхна. Допреди малко беше само подозрение. Видя как се спогледаха Малът и Калам и се досети какво си казаха без думи. Където и да се намираше Сори сега, върнеше ли се, я чакаха трудни въпроси. И Татърсейл вече разбра — със сигурност, — че момичето принадлежи на Сянка.

— А това означава — продължи нехайно Бързия Бен, — че онзи, който се е намесил на страната на Паран, вече се е противопоставил пряко на Владението на Сянка. — Извърна глава и тъмните му очи пронизаха заклинателката. — Ще трябва да разберем какво знае Паран, щом се съвземе. Само че…

— Няма да сме тук — довърши вместо него Калам.

— И понеже Хеърлок ми е малко — измърмори Татърсейл, — сега искате да стана болногледачка и на това ваше капитанче.

Бързия Бен се надигна и изтупа прахта от кожените си гащи.

— Хеърлок ще го няма доста дълго. Хрътките са упорити. Може би ще мине време, преди да успее да ги пораздруса. Или, ако най-лошото стигне до още по-лошото — ухили се мрачно магьосникът, — ще им скочи и ще даде на Господаря на Сянка повод да се позамисли малко.

Калам се обърна към Малът и каза:

— Вдигай Хедж. Трябва да тръгваме.

Татърсейл остана смразена от последните думи на Бързия Бен. Лицето й се сгърчи от пепелявия вкус в устата й, докато гледаше мълчаливо приготвящия се за заминаване взвод. Предстоеше им мисия, която щеше да ги отведе в сърцето на Даруджистан. Градът бе следващият в списъка на империята, последният Свободен град, единствената останала перла на континента, заслужаваща да бъде пожелана. Взводът щеше да проникне вътре и да подготви пътя. Щяха да зависят изцяло от себе си. По някакъв странен начин Татърсейл почти им завидя за изолацията, в която щяха да се озоват. Почти, но не съвсем — нали щяха да загинат.

Гробницата на Зидаря се върна в мислите й, вдигната сякаш от собствените й страхове. И тя осъзна, че е достатъчно голяма, за да побере всички.

Зората изгря — тънка като острие на меч пурпурна резка зад гърбовете им — и Черните моранти, присвити на високите седла на кворл, заблестяха като опръскани с кръв диаманти. Уискиджак, Фидлър и Върховният юмрук гледаха към приближаващите се летци. Дъждът над главите им бе поотслабнал и валма сива мъгла се слягаха по каменните плочи и керемидите по околните покриви.

— Къде е взводът ви, сержант? — попита Дужек.

Уискиджак кимна на Фидлър, който се обърна и закрачи към капака, после отвърна:

— Ей сега ще са тук.

Искрящите, тънки като ципи криле на кворлите, по четири на всяко същество, изпърхаха за миг и дванадесетте моранти като един се спуснаха към покрива на стражевата кула. Рязкото бръмчене на крилете се прекъсваше от цъкащите команди на подвикващите си морантски ездачи. Съществата се люшнаха над двамата мъже, само на пет стъпки над главите им, и най-безцеремонно кацнаха на чакъла.

Фидлър беше слязъл долу. Дужек, с ръка на кръста, изгледа ядосано морантите, изръмжа нещо неразбрано и закрачи към капака.

Уискиджак пристъпи към най-близкия морант. Лицето на воина беше покрито с черно хитиново забрало. Съществото се извърна към сержанта и го изгледа мълчаливо.

— Имаше един между вас — заговори го Уискиджак, — с една ръка. Имаше пет отличия за храброст. Още ли е жив?

Черният морант не отговори.

Сержантът сви рамене и насочи вниманието си към кворлите. Въпреки че се беше возил на гърбовете им, те продължаваха да го смайват. Крилатите същества се крепяха на четири тънки крака, показващи се изпод седлата. Чакаха на покрива с разперени криле — те потрепваха толкова бързо, че около тях се образуваше мъгла от малки водни капчици. Дългите им, странно сегментирани опашки стърчаха право нагоре зад тях, многоцветни и дълги по двайсет стъпки. Ноздрите го засърбяха от стигналата до носа му позната парлива миризма. На огромните клиновидни глави имаше фасетни очи. Челюстите на съществата помръдваха. Отдолу стърчаха два допълнителни крайника — ръце, предполагаше Уискиджак. Главата на най-близкия кворл се извърна и лявото око го изгледа безучастно.

Сержантът продължи да го гледа; чудеше се какво ли вижда в този момент кворлът, чудеше се какво ли мисли — ако изобщо можеше да мисли. Странно, но кворлът му кимна.

Главата се килна, обърна се на другата страна. Очите на Уискиджак се опулиха, като видя как върхът на опашката на кворла за миг се изви. За първи път виждаше такова движение.

Съюзът между морантите и империята беше променил облика на имперската война. Малазанската тактика тук, на Дженабакъз, бе придобила нов облик, все повече зависещ от въздушния транспорт и на войници, и на боеприпаси. Такава зависимост беше опасна, поне според Уискиджак. „Малко знаем за тези моранти — никой никога не е виждал градовете им в горите. Аз дори не мога да различавам пола им.“ Повечето учени настояваха, че са си истински хора, но това не можеше да се докаже със сигурност — морантите прибираха мъртвите си от бойните полета. Империята щеше да си има неприятности, ако морантите някога проявяха жажда за власт. Но според това, което беше чувал, разноцветните фракции между тях издаваха вечно променяща се йерархия, а съперничеството и противоборството помежду им си оставаха на фанатично високо ниво.

Върховен юмрук Дужек се върна и застана до Уискиджак. Изражението му бе поомекнало от облекчение. Откъм вратата на стълбата се чуваха ядосани гласове.

— Тук са — каза Дужек. — Карат се на новобранката ви за нещо… не, не ми казвай за какво, не искам да знам.

Моментното облекчение на Уискиджак се стопи, щом той осъзна, че тайно се беше надявал Сори да е дезертирала. Значи хората му я бяха намерили в края на краищата — или тя ги беше намерила? Така или иначе, ветераните му май не бяха никак доволни, че е дошла. Не можеше да ги обвинява. Тя ли се беше опитала да убие Паран? Изглежда, Бързия Бен и Калам подозираха точно това.

Най-много се дереше Калам — влагаше в ролята си на ефрейтор повече, отколкото му се полагаше. Питащият поглед на Дужек към сержанта бе достатъчен, за да го тласне към вратата на стълбата. Той отиде до ръба и надникна ядосано в помещението долу. Всички бяха там, стояха в заплашителен кръг около Сори, която се беше подпряла на стълбата, сякаш отегчена от цялата процедура.

— Млък — изрева отгоре Уискиджак. — Прегледай си вещевото продоволствие и се качвай горе, веднага! — Изгледа ги как се разтичаха, после кимна доволно и се върна при чакащия Върховен юмрук.

Дужек намръщено разтриваше чукана на лявата си ръка.

— Проклето време — измърмори той.

— Малът може да го пооправи — предложи Уискиджак.

— Няма нужда — отвърна Дужек. — Просто остарявам. — Почеса се по брадичката. — Цялото ви тежко продоволствие е доставено в пункта за кацане. Готови ли сте за полета, сержант?

Уискиджак хвърли око към набръчканите втори седла на кворлите — като качулки точно над вратовете им — и кимна отсечено.

Загледаха качващите се през квадратния отвор членове на взвода — всички бяха загърнати в плътни пелерини против дъжда и носеха тежки пътни торби. Фидлър и Хедж спореха шепнешком за нещо и Хедж хвърли през рамо ядосан поглед към настъпилия го по петата Тротс. Баргастът беше накачил цялата си сбирка от амулети, талисмани и трофеи по едрото си туловище и приличаше на окичено дърво по време на Канските празници на Скорпионите. Баргастите се славеха със странното си чувство за хумор. Бързия Бен и Калам крачеха от двете страни на Сори — и двамата ядосани, а Сори, без да обръща внимание на никого, вървеше бавно към чакащите кворли. Багажът й беше само едно навито походно одеяло, а пелерината й приличаше по-скоро на наметало — неуниформено, стигаше до глезените. Беше си вдигнала качулката и лицето й беше в сянка. Уискиджак въздъхна.

Дужек попита тихо:

— Тя как се справя, сержант?

— Диша още — отвърна вкочанено Уискиджак.

Върховният юмрук поклати замислено глава.

— Адски млади са напоследък.

Уискиджак се замисли над думите му и в ума му се върна един спомен. При едно кратко назначение към Пета, далече от обсадата на Пейл, в разгара на Мотската кампания, Сори се беше присъединила към тях от новите набори, пристигащи в Натилог. Беше гледал как вади нож на тримата наемници, които бяха пленили в Сивия пес — уж за да измъкне информация от тях, спомни си той с трепет, но изобщо не беше това. Не беше акт на целесъобразност. Беше зяпал, потресен и ужасен, как Сори се залови със слабините им. Спомни си как се спогледаха с Калам и отчаяния жест, който накара чернокожия да се хвърли напред с извадени ножове. Калам се беше мушнал покрай Сори и с три бързи движения беше срязал гърлата им. И тогава дойде мигът, който все още свиваше сърцето на Уискиджак. С последните си, задавени от кръв думи, тримата наемници бяха благословили Калам.

А Сори просто прибра оръжието си и излезе.

Въпреки че беше с взвода вече от две години, продължаваха да я наричат „новобранката“ и сигурно щяха да я наричат така до смъртта си. Тук се криеше смисъл и Уискиджак го разбираше добре. „Новобранците“ не бяха Мостоваци. Смъкването на този етикет трябваше да се спечели, като признание за извършени дела. Сори беше „новобранката“, защото мисълта да остане незаличимо свързана с Мостоваците пареше като нажежен нож в гърлото на всеки от взвода. А това беше нещо, против което и самият сержант не беше имунизиран.

Всичко това просветна в мислите на Уискиджак и невъзмутимото му обикновено изражение този път му изневери. И той отвърна в ума си: „Млада ли? Не, на младите можеш да простиш, можеш да отвърнеш на най-простите им нужди и можеш да ги погледнеш в очите и да видиш там достатъчно разбираеми неща. Но тя? Не. По-добре е да отбягваш тези очи, в които няма нищо младо — нищичко.“

— Време е да тръгвате — изръмжа Дужек. — Всички по седлата.

Върховният юмрук се обърна да каже няколко последни думи на сержанта, но това, което видя в лицето на Уискиджак, спря думите в гърлото му.

Два приглушени гръма прокънтяха в града, щом изтокът просна пурпурния си плащ към небето, първият ек — последван няколко минути по-късно от втория. Последните сълзи на нощта се стичаха от водостоците и шуртяха в уличните канавки. Кални локви изпълваха дупките и отразяваха изтънелите облаци с матов оттенък. Нощният студ и влагата се бяха вкопчили упорито в тъмните тесни и криви улички на квартала Краел. Тук непечените тухли и изтърканите каменни плочи бяха погълнали втория гръм, без да оставят ехо, което да надмогне брътвежа на водните капки.

По една такава уличка, извиваща се на юг покрай външната крепостна стена, тичаше псе, голямо колкото муле. Масивната му глава беше изпъната ниско пред издутите мускули на раменете. Това, че беше видяло нощ без дъжд, личеше по прашната му суха пъстра сиво-черна козина. Муцуната на животното беше опръскана със сиви петна, а очите му блестяха като кехлибар.

Хрътката, Седмата между слугите на Сенкотрон, наречена Джиър, беше излязла на лов. Плячката беше неуловима, хитра и бърза в полета си. Но Джиър чувстваше, че е близо. Знаеше, че е тръгнал по дирята на човешко същество — нито един смъртен мъж или жена не можеше да се измъкне толкова задълго от челюстите му. Още по-удивително беше, че на Джиър тепърва му предстоеше да зърне плячката. Но тя беше прегрешила, безнаказано беше нахлула във Владението на Сянка, проследила беше самия Сенкотрон и беше разбридала всички мрежи, изплетени от господаря на Джиър. Единственият отговор за такова оскърбление беше смъртта.

Скоро, знаеше Джиър, той самият щеше да се превърне в плячка и ако неговите ловци дойдеха много и със сила, щеше да му стане доста трудно да продължи диренето си. В града имаше някои, които бяха усетили свирепото разтваряне на тъканта. А по-малко от минута след като премина през портата на Лабиринта, космите му бяха настръхнали — подсказваха му, че някъде наблизо е разцъфтяла магия. До този момент Хрътката беше избегнала засичането, но това нямаше да продължи дълго.

Движеше се безшумно и предпазливо през гмежта от съборетини, присвити до градската стена, без да обръща внимание на някой случаен техен обитател, излязъл да вдиша изчистения от дъжда утринен въздух. Прескачаше просяци, изтегнали се на земята. Местни псета го зърваха и бързо бягаха по-надалече, с клепнали уши и подмитащи разкаляната пръст опашки.

Когато зави зад ъгъла на една полусрутена каменна къща, утринният вятър го накара да извърне глава. Спря и очите му затърсиха по улицата. Тук-там над земята плуваха облачета мъгла и първите каручки на дребните търговци вече излизаха — теглеха ги хора, загърнати в топли дрехи заради студа. Времето на Хрътката изтичаше.

Очите на Джиър се заковаха в голямото, заградено със стени имение в другия край на улицата. Четирима войници пред портата му си говореха нещо. Джиър вдигна глава и погледът му се спря на затворения с капаци прозорец на втория етаж.

Прониза го предчувствие и тръпка на задоволство. Беше намерил края на дирята си. Наведе отново глава и тръгна, без да откъсва поглед от четиримата пазачи.

Двамата от новата смяна гледаха портата — беше отворена.

— Защо? — попита по-младият от смяната и изгледа посърналите лица на двамата войници, застанали до стената.

— Такава беше тази нощ — отвърна единият, вече възрастен мъж. — От тия, в които не задаваш въпроси.

Двамата нови се спогледаха, после този, който беше заговорил, кимна и се ухили.

— Знам ги тия нощи. Е, прибирайте се. Наровете ви чакат.

Възрастният мъж намести пиката на рамото си и погледна партньора си, но той се взираше в нещо на улицата.

— Е, вече сигурно е късно — заговори възрастният мъж на новата смяна — и сигурно няма да дойде, тъй че е все едно, но ако все пак се появи една жена, от Мостоваците, я пускате да влезе и зяпате настрани.

— Я вижте онова куче — рече младият.

— Разбрах — каза новият караулен. — Тоя живот във Втора…

— Вижте онова куче — повтори младият пехотинец.

Другите се обърнаха и погледнаха. Старият пазач се ококори, после изруга и посегна в паника към пиката. Другите и до това не стигнаха, когато Хрътката скочи.

Останала без сън, Татърсейл лежеше по гръб на леглото във външната стая. Изтощението й беше стигнало до онзи връх, при който дори сънят й убягваше, и затова тя се взираше в тавана, а мислите й кръжаха неподредени около преживяното през последните седем дни. Въпреки първоначалния си гняв, че е въвлечена в схемите на Мостоваците, трябваше да признае, че изпитва възбуда.

Желанието да събере вещите си и да отвори Лабиринт, далече от империята, далече от безумието и глада на Хеърлок, далече от полето на безкрайната война вече й изглеждаше остаряло, породено от отчаяние, каквото вече не изпитваше.

Но имаше нещо повече от съживеното чувство за човещина, което я принуждаваше да остане и да види какво ще се случи — Мостоваците, в края на краищата, бяха доказали много пъти, че могат да се справят и сами. Не, тя искаше да види как ще бъде съборен Тайсхрен. Тази истина я плашеше. Жаждата за мъст тровеше душата. А и най-вероятно щеше да чака твърде дълго. Зачуди се дали, след като се беше подхранвала толкова дълго с тази отрова, нямаше най-накрая да започне да гледа на света с блесналите от лудост очи на Хеърлок.

— Твърде много — измърмори тя. — Твърде много и всичко наведнъж.

Шумът откъм вратата я стресна и тя се надигна в леглото и се навъси.

— О! Върна се.

— Жив и здрав — каза Хеърлок. — Съжалявам, че те разочаровах, Сейл. — Марионетката й махна с малката си, облечена в ръкавица ръка — и вратата се затвори, резето падна на мястото си. — Ха, много ме уплашиха тия Хрътки на Сянка — рече той, дощъпука до средата на стаята и направи пирует, преди да седне на пода, изпружил дървените си крачета и с отпуснати ръце. Изкиска се. — Но накрая нищо не остана от тия гадни псета, мудни, тъпи и душещи под всяко дърво. Не можаха да спипат нашия хитър Хеърлок.

Татърсейл се облегна на стената и затвори очи.

— Бързия Бен беше разочарован от небрежността ти.

— Глупак! — сопна се Хеърлок. — Нарочно го оставям да ме наблюдава, оставям го с убеждението, че с това знание има власт над мен, докато в същото време ходя там, където сам реша. Той страшно държи да ме командва — глупост, която засега му отстъпвам, за да бъде възмездието ми още по-сладко.

Вече беше слушала всичко това и знаеше, че той й въздейства, че иска да отслаби решимостта й. За съжаление отчасти успяваше, защото я бе накарал да изпита съмнение. Може би Хеърлок говореше истината: може би Бързия Бен вече го беше изгубил, без да го съзнава.

— Запази си мъстта за човека, който ти отне първо краката, а после и тялото — сухо каза Татърсейл. — Тайсхрен все още ти се надсмива.

— Той ще плати пръв! — кресна Хеърлок. После се сви и се стисна за хълбоците. — Едно по едно.

През прозореца долетяха първите писъци.

Татърсейл скочи на крака, а Хеърлок извика:

— Намериха ме! Не трябва да ме видят!

Куклата се надигна и заситни към кутията си до отсрещната стена.

— Убий Хрътката! Нямаш друг избор! — Изкатери се, отвори кутията и се пъхна вътре. Капакът се тресна отгоре и го обкръжи нимб от защитна магия.

Татърсейл стоеше до леглото. Беше разколебана. Долу изпука дърво и сградата се разтърси. Закрещяха мъже, задрънчаха оръжия. Заклинателката се изправи, ужас пронизваше ръцете и краката й като разтопено олово. „Да убия Хрътка на Сянката?“ Тежки удари разтърсиха стените, като от хвърляни насам-натам човешки тела, после думтенето стигна до стълбището и писъците секнаха. От другата страна на двора се чуха викове на войници.

Татърсейл привлече своя Тирски лабиринт. Силата се вля в нея и помете парализиращия страх. Тя се изправи, забравила за всякаква умора, и погледът й се плъзна към вратата. Изпращя дърво, после дървената врата влетя навътре, тласната сякаш от катапулт, и моментално бе изметната встрани от магическия щит на Татърсейл. Двата удара я разбиха и към тавана и стените се разхвърчаха трески. Зад Татърсейл издрънча стъкло и кепенците на прозореца се отвориха с трясък. Леден вятър забушува из стаята.

Хрътката се появи — с очи като жълти пламъци, със стегнати на възли, подскачащи под кожата мускули. Силата на съществото заля Татърсейл като вълна и тя рязко вдиша. Хрътката беше стара, по-стара от всичко, с което се беше сблъсквала. Съществото спря на прага, подуши във въздуха и от черната му муцуна закапа кръв. После погледът му се прикова в обкованата с желязо кутия до стената вляво от Татърсейл. Звярът пристъпи напред.

— Не — каза Татърсейл.

Хрътката замръзна. Чудовищната глава бавно се изви към нея, сякаш я забелязваше едва сега. Устните се издърпаха назад и блеснаха кучешките зъби, дълги колкото човешки палец.

„Проклет да си, Хеърлок! Помогни ми! Моля те!“

Тежките клепки се отвориха рязко, бяла резка просветна над очите на Хрътката. И тя нападна.

Атаката беше толкова бърза, че Татърсейл не успя да вдигне ръцете си, преди звярът да скочи върху нея — прониза външната й магия все едно, че не беше нищо повече от мъгла. Вътрешната й защита, дебелият пласт Висши прегради, посрещна скока на Хрътката като каменна стена. Татърсейл усети как тя се пропуква, цепнатините плъзнаха по ръцете, и гърдите й с режещ звук, запълнени мигновено от швирналата кръв. Това пропукване, както и инерцията на звяра, я отхвърлиха назад. Преградите зад нея смекчиха сблъсъка, когато се удари в стената до прозореца. Около нея изригна облак изкъртена мазилка, парчета тухла се разпиляха по пода.

Хрътката беше паднала на колене. Разтърси глава, надигна се, изръмжа и нападна отново.

Замаяна от първия сблъсък, Татърсейл вяло вдигна окървавената си ръка пред лицето си. Не можеше да направи нищо друго.

Ала щом Хрътката скочи във въздуха, разтворила челюсти, за да впие зъби в гърлото й, вълна сива светлина я порази в хълбока и я отпрати към леглото вдясно от Татърсейл. Изпращя дърво. Хрътката изръмжа и се надигна отново, но този път извърна главата си към Хеърлок — той стоеше на капака на кутията си, лъснал от пот и с вдигнати ръце.

— О, да, Джиър — изврещя куклата. — Аз съм твоята плячка!

Татърсейл се свлече на пода и повърна. Из стаята в хаотичен вихър бушуваше Лабиринт и адската му воня закипя из вътрешностите й като побесняла чума. Излъчваше се от Хеърлок на видими вълни от зърнисто сиво, осеяно с черно.

Хрътката гледаше Хеърлок, хълбоците й се вдигаха и отпускаха. Сякаш се мъчеше да изтласка от мозъка си вълните на сила. От гърдите й се изтръгна глухо ръмжене. Огромната й глава се отпусна.

Татърсейл зяпна — и след миг разбирането за това, което ставаше, я удари в гърдите като чук.

— Хрътко! — изкрещя магьосницата. — Той иска да изтръгне душата ти! Бягай!

Ръмженето на звяра се усили, но той не помръдна.

Никой от тримата не забеляза как вратата към спалнята се открехна, нито как влезе капитан Паран, загърнат в избеляло вълнено одеяло, покриващо го до глезените. Пребледнял и измъчен, той пристъпи напред с помръкнали очи, приковани в Хрътката. Невидимата битка на волята между Джиър и Хеърлок продължаваше… и тогава Паран направи още една крачка.

Движението привлече погледа на Татърсейл. Тя отвори уста да извика предупредително, но Паран я изпревари. Одеялото се разтвори и под него се показа дълъг меч; той го вдигна и острието блесна. Мечът потъна в гърдите на Джиър и в същия миг мъжът отскочи назад и го издърпа. От гърлото на Джиър се изтръгна рев. Хрътката се олюля, рухна в потрошеното легло и захапа раната, от която швиртеше тъмна кръв.

Хеърлок изкрещя от ярост, скочи и тръгна към Джиър.

Татърсейл изрита куклата към отсрещната стена.

Джиър нададе вой. Около него със звука на съдрано зебло се разтвори тъмен процеп. Звярът вихрено се обърна и скочи в помръкващата сянка. Зевът се затвори и изчезна, оставяйки след себе си вълна от леден въздух.

Смаяна дотолкова, че бе забравила болката, Татърсейл зяпна капитан Паран и окървавения меч в ръцете му.

— Как? — ахна тя. — Как можахте да разкъсате магията на Хрътката? Вашият меч…

Капитанът го погледна неразбиращо.

— Чист късмет, предполагам.

— Опонн! — изсъска Хеърлок — беше успял да стане и гледаше ядосано Татърсейл. — Гуглата дано прокълне тия Шутове! А ти, жено… това няма да го забравя. Ще си платиш — заклевам се!

Татърсейл извърна очи и въздъхна. На устните й плъзна усмивка и думите, които бе изричала преди, сега се върнаха с много по-мрачен смисъл.

— Твърде много ще си зает с оцеляването си, Хеърлок, за да се занимаваш с мен. Ти даде на Сенкотрон повод за размисъл. И тепърва ще съжаляваш, че привлече вниманието му, кукло. Отречи го, ако смееш.

— Аз си се прибирам в кутията — измърмори Хеърлок и се закатери по нея. — Тайсхрен ще дойде до няколко минути. Да не си му казала нищо, магьоснице. — Напъха се в кутията. — Нищичко. — Капакът се затръшна.

Усмивката на Татърсейл се разшири, вкусът на кръв в устата й беше като поличба — мълчаливо, видимо предупреждение към Хеърлок за онова, което му предстоеше — предупреждение, което тя знаеше, че не би могъл да види. От това вкусът на кръв сякаш стана по-сладък.

Опита се да помръдне, но мраз сякаш беше сковал крайниците й. В ума й изплуваха видения, но стени от мрак ги затискаха, преди да са се откроили. И тя усети, че изпада в несвяст.

Някъде наблизо проговори нетърпелив мъжки глас.

— Какво чуваш?

Тя се намръщи, мъчеше се да се съсредоточи. После се усмихна.

— Въртяща се монета. Чувам въртяща се монета.

Втора книга

Даруджистан

Коя приумица на сляпата съдба

погали сетивата ни?

О, онзи облак гръмоносен, набраздил

на езерото кротките води

и сенките на ден единствен завъртял

като във колело, което ни търкаляше

от изгрев, та до сумрака вечерен,

за да се лутаме по пътищата колебливи…

Кое перо прокоби мрачни днес чегърта?

Там, в нежните издутини,

подмятащи небето

и лъхнали ни с пурпурния аромат

като доспехи от цветя,

които може да са пепелища

в петното алено на здрача…

Родено от мълвата

Фишър (р. ?)

5.

И ако този мъж те види в своя сън,

как се полюшваш

в посърналата нощ на Фандърей

на здравия дървесен клон

и сянката ти се таи

над въжената примка,

тогаз от вятъра на неговия дъх

ще потреперят вкочанените ти крайници

във някакво подобие на бяг…

Родено от мълвата

Фишър (р. ?)

907 година на Третото хилядолетие

Фандърей в годината на Петте бивни

Две хиляди години от рождението на Даруджистан, града

В съня си дребничкият дебел мъж се видя как напуска град Даруджистан през портата „Двата вола“ и поема към залязващото слънце. Дрипавите поли на избелялото му червено палто заплющяха от припряната му походка. Нямаше представа колко дълго трябва да върви. Краката вече го боляха.

На този свят имаше нещастия и имаше нещастие. В моменти на съвест той поставяше световните грижи над своите. За щастие, припомни си той, такива моменти бяха редки, а този, каза си, не беше от тях.

— Уви, един и същи сън движи тези многопръсти сечива под тез омекнали колене. — Въздъхна. — Все един и същи сън. — И така си беше. Виждаше пред себе си слънцето, яхнало далечния връх на хълма, като меден диск през пушливата мъгла. Краката му го носеха по криволичещата улица на бедняшкия Джадроуби, с колибите и съборетините от двете страни, присвити под сгъстяващия се здрач. Старци, загърнати в мръсните жълтеникави дрипи на прокажени, клечаха около огньовете наоколо и се смълчаваха, когато минеше покрай тях. Облечени по същия начин жени, застанали около разкаляните кладенци, спираха, преди да продължат нескончаемото топене на котки — смешен ритуал, чийто смисъл бе непонятен за забързалия се край тях мъж.

Той мина по моста над река Майтен, мина през заглъхналите пастирски биваци на Джадроуби и излезе на открития път, ограден от двете страни с лозя. Там се позадържа — мислеше за виното, което щяха да дадат натежалите от сок гроздове. Но сънищата продължиха да го носят със собствената си инерция и мисълта се отнесе по своя път.

Разбираше, че умът му е в бягство — че бяга от обречения град зад гърба му, че оставя тъмното, унило петно в небето; но че най-вече бяга от всичко, което знае, и от всичко, което е самият той.

За някои талантът, който притежаваха, намираше излаз в хвърлянето на кости, в гадаенето по лопатки или в четенето на Фатида на Драконовата колода. Колкото до Круппе, на него подобни превземки не му трябваха. Силата на откровението беше в главата му и той не можеше да го отрече, колкото и упорито да се стараеше. Зад стените на черепа му кънтеше като траурна песен пророчество и отекваше в костите му.

Той замърмори под нос.

— Разбира се, това е сън, бягство насън. И си мислиш, че този път наистина ще се спасиш. Никой не може да те нарече глупак, Круппе, в края на краищата. Дебел, мързелив и немарлив, да; склонен към крайности, наистина, муден донякъде — със сигурност. Но глупак — не. Над главите ни са се струпали едни времена, в които мъдрият трябва да избира. А не е ли мъдро да прецениш, че животът на другите е по-маловажен от собствения ти? Мъдро е, и то много, разбира се. Мъдър си, Круппе, м-да.

Спря, за да си поеме дъх. Хълмовете и слънцето пред него не изглеждаха по-близо. Такива бяха сънищата, като забързалата се към пълнолетието младост, стръмен път, по който никой не може да се върне — но кой спомена за младост? Или за една определена младост?

— Със сигурност не и ти, мъдрий Круппе! Твоят ум скита, изтерзан от нещастните ти ходила, които са уморени, не, изтъркани са от този безразсъден вървеж. Вече са ти излезли пришки, несъмнено. Лявото стъпалце плаче за топлия мазен балсам. Другарчето му се включва в хора. Ах! Каква жалка тирада! Какъв отчаян хленч! Престанете да се оплаквате, мили крилца на полета. Колко далече е слънцето, прочие? Само ей там, отвъд хълмовете, да, Круппе знае. Не повече, със сигурност. Да, сигурно като непрестанно въртяща се монета — но кой спомена за монети? Ох, ох, Круппе заявява, че е невинен!

Вятър полъхна в съня му от север и донесе миризмата на дъжд. Круппе почна да закопчава изтърканото си сетре. Прибра корема си в усилие да намести последните две копчета, но успя да напъха в илика само едното.

— Дори насън — простена той — вината все се налага.

Замига срещу вятъра.

— Дъжд? Но годината току-що започна! Нима напролет вали дъжд? Ох, никога досега не си се занимавал с такива досадни въпроси, Круппе. Може би този мирис не е нищо повече от дъха на езерото? Да, наистина. Въпросът е решен. — Той примижа към тъмната грамада облаци над Лазурното езеро.

— Трябва ли да бягаш, Круппе? Не! Ами че къде ти е гордостта? Достойнството ти? Неведнъж ти показваха лицата си в сънищата ти. Никакъв подслон ли няма по този път? Ах, стъпалата ти са се нацепили, петите ти са се разкървавили! Я, какво е това?

Напред се виждаше кръстопът. А точно отвъд него, на ниското възвишение, клечеше схлупена постройка. Светлина от свещи кървеше през процепите на капаците на прозорците.

Круппе се усмихна.

— Разбира се, хан. Дълъг път, не ще и дума, значи трябва да има и място, където умореният пътник да похапне и да отдъхне. Такъв като теб например, Круппе, съсипан странник, извървял толкова левги.

Той забърза напред.

Голо дърво бележеше кръстопътя. От един дебел клон висеше и скрибуцаше нещо дълго и увито в зебло, вятърът го полюшваше. Круппе го погледна съвсем бегло и го подмина. Стигна до пътеката и започна да се изкачва.

— Лоша преценка, да, Круппе. Хановете за изморения пътник не бива да клечат по хълмове. Проклятието на катеренето е в това, че разбираш колко много още катерене те чака. Да, ще трябва да се направи бележка на собственика. След като си наквасиш гърлото със сладък ейл, хапнеш сочно месце и печени зеленчученца и чисти превръзки увият намазаните ти с мехлем крачета. Тия благинки трябва да дойдат преди приказката за калпавия избор на място, който забелязваш тук, Круппе.

Монологът му заглъхна, заменен от пъшканията по стръмната пътека. Когато стигна до вратата, Круппе беше толкова задъхан, че даже не си направи труд да вдигне глава и да погледне, а само бутна прогнилото дърво и то се люшна навътре с жалния хленч на ръждясалите панти.

— Уви! — извика той, докато изтупваше ръкавите на палтото си. — Само една пенлива половница и… — Гласът му замря, щом огледа няколкото мръсни лица, извърнати към него. — Позакъсал е алъш-веришът май — измърмори под носа си Круппе. Мястото наистина беше хан — или може би някогашен хан, отпреди сто години. — На дъжд мирише навън — рече той на неколцината просяци, свили се около дебелата свещ, поставена на пръстения под.

Един от мъжете му кимна и каза:

— Ще те изслушаме, несретнико. — Махна към празната сламена рогозка. — Разполагай се и се порадвай на компанията ни.

Круппе вдигна вежди.

— Аз, Круппе, съм дълбоко поласкан от поканата ви, ваше великолепие. — Сведе глава и пристъпи напред. — Но моля ви, не мислете, че няма какво да предложа на това височайше събрание. — Седна на пода, изпъшка от усилието и погледна в лицето заговорилия го. — О, Круппе ще сподели хляба си с вас. — Извади от единия си ръкав малък ръжен самун. В другата му ръка се появи нож. — И приятели, и странници го знаят Круппе, човека, дето сега седи пред вас. Жител е на бляскавия Даруджистан, тайнствената перла на Дженабакъз, сочния грозд, узрял за беритба. — Извади бучка козе сирене и се усмихна широко на хората пред себе си. — А туй е неговият сън.

— Така е — кимна говорителят на просяците и старческото му лице се набръчка от усмивка. — Особеният ти вкус винаги ни е носил надежда, Круппе. И апетитът ти към пътешествията винаги ни е радвал.

Круппе сложи ръжения самун на пода и го наряза.

— Круппе винаги ви е смятал просто за отражения на самия себе си, половин дузина Гладове, впрочем. И все пак, при всичките си нужди, към какво подтиквате вие своя господар? Да зареже бягството си и да се върне, разбира се. Черепчето на човек е твърде ценна кухина, за да я владее заблудата — но Круппе с дългия си опит ви уверява, че всяка заблуда е рожба на ума и там тя се храни, докато добродетелите вехнат от глад.

Говорителят взе парче хляб и се усмихна.

— Може би ние сме твоите Добродетели.

Круппе помълча и огледа сиренето в ръката си.

— Мисъл, над каквато Круппе не е разсъждавал досега, вмъкнала се в мълчаливото наблюдение на тази буца сирене. Но уви, има опасност темата да се изгуби в лабиринта на подобна семантика. Нито могат просяци да избират, стане ли дума за сирене. Вие сте се върнали и Круппе знае защо, и вече го е обяснил с възхитително самообладание.

— Монетата се върти, Круппе, все още се върти. — Лицето на говорителя вече не беше весело.

Круппе въздъхна и подаде бучката сирене на мъжа, който седеше вдясно от него.

— Круппе го чува — призна той уморено. — Иска или не — чува го. Безкрайно бръмчене, което кънти в главата му. И при всичко, което Круппе е видял, при всичко, което подозира, че е, той си е просто Круппе, човек, който би предизвикал боговете в собствената им игра.

— Може би ние сме твоите Съмнения — каза говорителят, — срещу които ти никога не си се боял да се изправиш, както и сега. При все че се стремим да те върнем, при все че настояваме да се бориш за живота на Даруджистан, за живота на многото свои приятели, а и за живота на младостта, в чиито нозе ще падне Монетата.

— Тя пада тази нощ — каза Круппе. При тези негови думи шестимата просяци кимнаха, въпреки че наблягаха най-вече на хляба и сиренето. — Е, да приеме ли тогава предизвикателството Круппе? Какво са боговете, в края на краищата, ако не съвършените жертви? — Той се усмихна, вдигна ръце и размаха пръсти. — За Круппе, чиято слабост на ръцете е сравнима единствено със слабостта на ума му? Съвършени жертви на самоувереността, твърди Круппе, вечно заслепени от арогантността, вечно уверени в своята непогрешимост? Не е ли чудно, че са оцелели толкова дълго?

Говорителят кимна и отговори с уста, пълна с хляб и сирене.

— Може би сме твоите Дарби тогава. Похабени, между другото.

— Възможно е — каза Круппе с присвити очи. — Но ето, че говори само един от вас.

Просякът помълча, за да преглътне, после се изсмя и очите му блеснаха на светлината на свещта.

— Може би на другите тепърва им предстои да намерят своя глас, Круппе. Чакат само заповедта на своя господар.

— Може — въздъхна Круппе и се приготви да става, — но Круппе е пълен с изненади.

Говорителят го погледна.

— Връщаш се в Даруджистан?

— Разбира се — отвърна Круппе и се изправи с тежко пъшкане. — Той само поизлезе замалко, да подиша нощен въздух, толкова по-чист извън тесните стени на града, не си ли съгласен? Круппе трябва да се упражнява, да изостря своите бездруго удивителни способности. Една разходка насън. Тази нощ — заяви той, пъхнал палци в колана си — Монетата пада. Круппе трябва да заеме мястото си в центъра на нещата. Той се връща в леглото си, нощта още е млада. — Очите му пробягаха по просяците. Всички сякаш бяха придобили тежест, здравословен червендалест цвят по извърнатите към него лица. Круппе въздъхна доволно. — За мен, казва Круппе, беше удоволствие, господа. Следващия път обаче нека спретнем ханче, което да не е на върха на хълм. Разбрано?

Говорителят се усмихна.

— О, Круппе, Дарбите не се придобиват лесно, нито Добродетелите, нито Съмненията лесно се преодоляват, а Гладовете винаги са стимул за катерене.

Круппе го изгледа с присвити очи и промърмори:

— Круппе е малко по-умен.

Излезе и кротко затвори вратата. Върна се по пътеката, стигна до кръстопътя и се спря пред увитата в зебло фигура, полюшваща се на клона. Сложи юмруци на кръста си и я огледа.

— Знам кой си — каза той ведро. — Ти си последното отражение на Круппе, за да се допълни в съня му тази редица от лица пред него, които са самият Круппе. Или така поне си склонен да твърдиш. Ти си Смирение, но както всеки знае, за Смирение няма място в живота на Круппе, запомни това. Тъй че ще си останеш тук. — С тези думи той отмести погледа си към великия град, огрял небето на изток в синьо и зелено. — Ах, тази великолепна огнена перла Даруджистан, дом е тя за Круппе. И това — добави той, след като тръгна отново — е точно така, както трябва да е.

От пристана покрай брега на езерото, нагоре по стъпаловидните тераси на кварталите Джадроуби и Дару, между храмовите комплекси и благородническите имения, та чак до върха на хълма Величие, където се събираше градският съвет, плоските покриви, сводестите фронтони, конусовидните кули, камбанариите и платформите на Даруджистан бяха скупчени в такова хаотично изобилие, че само главните улици не бяха вечно затулени от слънцето.

Факлите, очертаващи по-често използваните улички, бяха кухи пръти, стиснали камъните от пемза с пръсти от почерняло желязо. Захранван през старите, проядени медни тръби, газът със съсък бълваше огнени топки покрай шуплестите камъни — треперлив пламък, който мяташе синя и зелена светлина. Газът се извличаше от огромните пещерни кухини под града и преминаваше през огромни клапи. За тези съоръжения се грижеха Сиволиките, мълчаливи мъже и жени, които се движеха като привидения под настланите с каменни плочи градски улици.

От петстотин години диханието на газа беше захранвало поне един от градските квартали. Въпреки че тръби се бяха разкъсвали от разбушували се пожари и огнени езици бяха изригвали на стотици стъпки в небето, Сиволиките бяха издържали — късаха оковите и изправяха на колене своя невидим дракон.

Под градските покриви съществуваше един долен свят, вечно окъпан в синкаво сияние. Такава светлина бележеше главните булеварди и оживените тесни и криви пасажи на градските пазари. В града обаче над двайсет хиляди улички, широки едва колкото да мине през тях двуколка, оставаха в сянка, нарушавана единствено от някой понесъл факла гражданин или от фенерите на Градската стража.

Денем покривите бяха светли и горещи под жежкото слънце, отрупани с пърхащите знамена на домашния бит, съхнещи на езерния вятър. Нощем звезди и луна огряваха един свят, оплетен с празни простори за пране и хаотични сенки.

В тази нощ един младеж вървеше покрай конопените въжета и през смътните сенки. Полумесецът горе сечеше пътя си през тънки облаци като божи ятаган. Младежът беше облечен в оцапана със сажди дрипа, увита около тялото му, лицето му беше скрито по същия начин, само с процеп за очите, които оглеждаха близките покриви. На гърдите му беше пристегнат широк колан с джобове и халки, държащи сечивата на занаята му: намотки медна тел, железни клинове, три триончета, всяко увито в промазана кожа, пчелен клей и сплескана буца восък, кълбо рибарска корда, кама с тънко острие и нож за мятане, и двете прибрани в кании под лявата мишница.

Носовете на меките обувки на крадеца бяха намазани с катран. Докато вървеше по плоския покрив, той внимаваше да не отпуска тежестта си на пръстите и черният битум на покривната настилка оставаше почти недокоснат. Младежът стигна до ръба на сградата и погледна надолу. На три етажа под него се виждаше градинка, смътно осветена от четири газени лампи, поставени по ъглите на покритото с плочи дворче, в средата на което имаше фонтан. Пурпурно сияние обгръщаше зеленината покрай стените на дворчето и пробягваше по водата, ромонеща по няколкото тераски до плиткия басейн на фонтана. На пейка до фонтана седеше потънал в сън пазач, копието му бе положено на коленете му.

Имението Д’Арл беше любима тема за обсъждане сред по-висшите кръгове на благородническото съсловие на Даруджистан, най-вече поради качествата на най-младата дъщеря на фамилията, вече на възраст, подходяща за женитба. Много бяха нейните ухажори, много бяха даровете от скъпоценни камъни и дрънкулките, които сега пребиваваха в спалнята на младата девица.

Докато тези приказки минаваха за най-сладкия хляб сред по-горните кръгове, малцина от простолюдието им обръщаха внимание, когато слуховете се процедяха чак долу, до техните среди. Но се намираха и такива, които се вслушваха с голямо внимание в тях, смълчани и потънали в собствените си мисли, и в същото време — странно жадни за най-малките подробности.

С поглед, вперен в задрямалия в градинката пазач, Крокъс Младата ръка се замисли за това, което предстоеше. Ключът бе в откриването кои точно от десетките и десетки стаи на имението са покоите на девицата. Крокъс не обичаше да залага на предположения, но беше установил, че мислите му, носещи се почти изцяло по инстинкт, се движат по своя собствена логика, когато трябваше да реши подобни неща.

Най-горният етаж със сигурност трябваше да е за най-младата и красива дъщеря на Д’Арл. И с балкон с изглед към градинката.

Той насочи вниманието си към стената точно под себе си. Три балкона, но само един, вляво от него, беше на третия етаж. Крокъс безшумно се плъзна по покрива, докато не прецени, че е точно над терасата, после отново погледна надолу.

Десет стъпки, най-много. От двете страни на терасата се издигаха изкусно резбовани колони от боядисано дърво. Между тях се изпъваше арка с формата на полумесец, на ръка разстояние под него, за да дооформи красивата рамка. Крокъс хвърли последен поглед към спящия пазач — той не беше помръднал и копието му като че ли нямаше намерение да падне всеки момент и да издрънчи по камъните, — след което бавно се смъкна по стената.

Намазаните му с катран обуща се лепнаха сигурно за колоната. Места за хващане имаше много, тъй като резбарят беше издълбал твърдото дърво дълбоко, а и боята се беше олющила от слънцето, дъжда и вятъра. Младежът се смъкна по колоната и стъпалата му докоснаха перилото на балкона, където то се съединяваше със стената. Миг след това той се присви на гледжосаните плочки в сянката на масичката от ковано желязо и отрупания с възглавнички стол.

Никаква светлина не се просмукваше между крилата на плъзгащата се врата. Две тихи стъпки го отведоха до нея. Само един миг оглед и той видя каква е ключалката, извади едно от фино наточените триончета и се залови за работа. Звукът, който издаваше инструментът, беше нищожен, не повече от шумоленето на рачи крак. Фин инструмент, рядък и скъп. Крокъс беше извадил късмет, че си имаше чичо, който се главичкаше с алхимия и заради това му трябваха магически закалени сечива, когато сглобяваше шантавите си механизми за кондензиране и филтриране. Още по-хубавото беше, че вечно разсеяният му чичо имаше навика да си оставя нещата неподредени.

След двайсет минути зъбите на триончето отрязаха последния задържащ болт. Младежът прибра инструмента си, изтри потта от дланите си и открехна вратата.

Надникна предпазливо в стаята. В сивия сумрак успя да различи големия балдахин с четирите пилона вляво. Около него се спускаше мрежа против комари и свършваше на купчини по пода. Отвътре се чуваше равното дишане на спящ човек. Стаята беше изпълнена с аромата на скъп парфюм, нещо екзотично, вероятно от Калоуз.

Точно срещу него имаше две врати, едната открехната — водеше към баня; другата бе внушителна, от обкован с желязо дъб и с огромно резе. До стената вдясно имаше гардероб и масичка за гримиране, над която имаше три лъскави сребърни огледала, свързани с панти. Средното беше закрепено за стената, а другите две бяха под ъгъл над масичката, за да предлагат безкраен низ от възхитителни личица.

Крокъс се промуши в стаята и бавно се протегна, за да отпусне мускулите след напрежението, в които ги беше държал последния половин час. Погледът му се плъзна към масичката за гримиране и той запристъпва на пръсти към нея.

Имението Д’Арл беше третото по най-високата част на булевард „К’рул“, който се изкачваше по първия от хълмовете на вътрешния град до широк кръгъл двор, обрасъл с бурени и осеян с полузаровени долмени. Срещу този двор се издигаше храмът на К’рул с древните си каменни зидове, нашарени с дантела от пукнатини и обрасли с мъх.

Последният монах на Древния бог беше умрял преди поколения. Квадратната камбанария, която се издигаше над вътрешния двор на храма, пазеше архитектурния стил на един отдавна умрял народ. Четири розови мраморни стълба бележеха ъглите на високата платформа, все още крепяща стръмния покрив със страни, покрити с потънали в зеленикава патина бронзови плочи.

Камбанарията се издигаше над десетина плоски покрива на къщи, принадлежащи на знатни фамилии. Една такава постройка се беше прилепила до една от грубите стени на храма, а през покрива й се беше проснала тежката сянка на кулата. На покрива се беше присвил убиец с оцапани с кръв длани.

Тало Крафар от клана Джъриг Денат вдиша няколко пъти и дъхът със съсък изпълни дробовете му. Потта бе набраздила челото му с кални вадички и капеше от месестия му клюнест нос. Опулените му тъмни очи се бяха вторачили в дланите му, защото кръвта, която ги беше оцапала, беше неговата собствена.

Задачата му тази нощ беше „Скитник“ — да патрулира по градските покриви, които, с изключение на някой случаен крадец, бяха неприкосновено владение на убийците, пътят, по който можеха да обикалят града незабележими. Задачите им бяха свързани с някои неофициални дейности — или с продължаването на някоя кръвна вражда, или с наказването за измяна. Съветът управляваше денем, под погледа на гражданството; Гилдията властваше нощем, без да оставя свидетели. Така си беше открай време, откакто Даруджистан се бе издигнал на бреговете на Лазурното езеро.

Тало тъкмо пресичаше някакъв съвсем безобиден покрив, когато една стрела на арбалет го удари в лявото рамо със силата на ковашки чук. Ударът го отхвърли назад и той падна и дълго се взира зашеметен в загърнатото в рехава облачна пелена небе. Чудеше се какво е станало. Накрая, след като изтръпналостта постепенно отстъпи място на адската болка, се изви на една страна. Металната стрела го беше пробола, беше изхвърчала от рамото му и сега лежеше върху намазаните с катран плочи на няколко стъпки от него. Той се претърколи няколко пъти, докато не се добра до окървавеното парче желязо.

Един поглед му бе достатъчен, за да разбере, че стрелата не е на крадец. Беше изхвърлена от оръжие на професионален убиец. След като този факт си проби път през обърканите мисли на Тало, той се надигна с мъка на колене, после стана и залитайки се добра до ръба на сградата.

Смъкна се в някаква задънена уличка. От раната му зашуртя кръв. Той изохка, приклекна и се замисли. Тази нощ беше започнала война между наемните убийци. Но кой водач на клан бе толкова глупав, че да си въобрази, че може да оспори властта на Воркан в Гилдията? Тъй или иначе, трябваше да се върне в гнездото на своя клан, стига да можеше. Щом стигна до този извод, той се затича.

Тъкмо се беше шмугнал в сенките на третата уличка, когато по гръбнака му полазиха ледени тръпки. Тало затаи дъх и замръзна на място. Усещането, което го бе пронизало, беше безпогрешно като инстинкт: някой го дебнеше. Той погледна плувналата в кръв предница на ризата си и разбра, че няма надежда да надбяга преследвача си. Онзи, който го дебнеше, несъмнено го беше видял да влиза в уличката и сега го държеше на прицел. Най-малкото, на негово място Тало щеше да го отиграе точно така.

Трябваше да обърне играта, да постави капан. А за това му бяха нужни покривите. Тало огледа близките сгради. На две улици вдясно от него беше храмът на К’рул. Погледът му се прикова в тъмния силует на някогашната камбанария. „Там!“

Катеренето го беше довело почти до безсъзнание и сега той се беше присвил в сянката под камбанарията. Усилията бяха изтласкали от рамото му ужасяващо количество кръв. Беше виждал кръв и преди, разбира се, но не толкова от собствената си, и то наведнъж. За първи път се замисли сериозно дали няма да умре. Ръцете и краката му бавно изтръпваха и той знаеше, че ако се задържи тук по-дълго, изобщо няма да може да слезе. Изпъшка тихо и се надигна. Стрехата беше само на няколко крачки, но той не издържа и се смъкна на колене.

Задъхваше се, но избута от ума си всякакви мисли за провал. Оставаше му само да се спусне по вътрешната стена на храма до двора, а после да се покачи по спиралното стълбище на камбанарията. Две задачи. Две простички задачи. А скриеше ли се в сенките на камбанарията, можеше да следи всички покриви наоколо. И гонителят му щеше да му влезе в мерника. Тало се спря да опипа арбалета на гърба си и трите стрели, прибрани в колчана на лявото му бедро.

Изгледа с ярост мрака наоколо и прошепна:

— Който и да си, кучи сине, ще ми паднеш.

И запълзя по покрива на храма.

Ключалката на кутията с накити се оказа съвсем проста. Десет минути след като се озова в стаята, Крокъс я беше опразнил. Малкото богатство — накити от злато, скъпоценни камъни и перли — вече кротуваше в кесийката, вързана за колана му.

Той приклекна до масичката и опипа последния си трофей. „Това ще го задържа.“ Трофеят представляваше небесносин копринен тюрбан със златни пискюли, явно предназначен за предстоящото празненство. Той пъхна тюрбана под мишница и се надигна. Погледът му се плъзна към леглото и той се приближи до него.

Ситната мрежа скриваше очертанията на фигурата, полузаровена под меките завивки. Още една стъпка и той се озова до края на завесата-мрежа. От кръста нагоре момичето беше голо. Червенина изби по бузите на крадеца, но той не извърна очи. „Кралице на сънищата, колко е красива!“ На седемнайсет години Крокъс беше видял достатъчно курви и танцьорки, за да не се разтреперва пред женски прелести, но въпреки това погледът му се задържа. После той се отдръпна с гримаса и пристъпи към вратата на терасата. Миг по-късно се озова навън. Вдиша дълбоко хладния нощен въздух. В пелената от мрак горе няколкото звезди светеха достатъчно ярко, за да разкъсат мътилката на облаците. Не облаци, а пушек, понесъл се над езерото от север. Мълвата за падането на Пейл под ботуша на империята Малазан беше на езиците на всички от два дни.

„А ние сме следващите.“

Чичо му беше казал, че Съветът напоследък трескаво продължава да обявява неутралитет в отчаяните си усилия да отдели града от вече унищожения съюз на Свободните градове. Но малазанците, изглежда, не ги слушаха. „А и защо да ги слушат? — беше попитал чичо Мамът. — Армията на Даруджистан е само жалка шепа синчета на благородници, които не правят нищо друго, освен да обикалят по Курварската улица, стиснали бляскавите си мечове…“

Крокъс се качи на покрива и застъпва безшумно по плочките. Пред него имаше друга сграда, плоският й покрив бе на по-малко от шест стъпки. Крадецът се спря на ръба, погледна към уличката на трийсет стъпки надолу — приличаше на локва от мрак, после скочи на другия покрив.

Вляво от него се издигаше грубият силует на кулата на камбанарията на храма на К’рул, възлест като костелив юмрук, забит в нощното небе. Крокъс посегна към кесията на колана си и опипа с пръсти възела. Остана доволен, че е стегната добре, провери и тюрбана, напъхан под колана. Всичко беше наред. Тръгна безшумно по покрива. Чудесна нощ, наистина. Крокъс се усмихна.

Тало Крафар отвори очи. Огледа се, замаян и объркан. Къде се намираше? Защо се чувстваше толкова слаб? Споменът се върна и от устните му се изтръгна стон. Беше му причерняло и се беше облегнал тук, на този мраморен стълб. Но какво го беше събудило? Убиецът огледа покривите долу. Ето там! Някаква фигура се движеше по плоския покрив на една от сградите, няма и на петдесет стъпки от него.

„Сега, кучи сине. Сега!“ Той вдигна арбалета си и опря единия си лакът в колоната до себе си. Вече беше заредил оръжието си, макар да не помнеше, че го е правил. От това разстояние нямаше начин да не улучи. След секунди преследвачът му щеше да е труп. Тало оголи зъби и се прицели внимателно.

Крокъс беше стигнал до средата на покрива и едната му ръка опипваше меката коприна на тюрбана, сгънат до сърцето му, когато една монета издрънча в краката му. Той инстинктивно се наведе и я хвана. Нещо изсъска във въздуха точно над главата му, той погледна сепнато нагоре и веднага залегна, чул трясъка на строшена керамична плоча на двайсет стъпки от себе си.

Изстена, внезапно осъзнал с какво се е разминал, и запълзя да се скрие. Ръката му автоматично прибра монетата под колана.

Тало изруга. Не вярваше на очите си. Сниши арбалета и зяпна надолу към фигурата объркан — и инстинктът му за дебнеща опасност го предупреди отново. Той се извърна рязко и видя застаналата пред него с вдигнати ръце, загърната в плащ фигура. После ръцете се смъкнаха рязко надолу и две дълги ками се забиха в гърдите му. Убиецът изпъшка за последен път и издъхна.

До ушите на Крокъс достигна стържещ звук и той рязко се извърна към камбанарията. Някаква черна фигура между колоните се преви на две, прекатури се от ръба и тупна на петнайсет стъпки от него. Миг след това до нея издрънча арбалет. Крокъс погледна нагоре и зърна между колоните силует — два дълги ножа блестяха в ръцете му. Фигурата сякаш го гледаше.

— О, Моури — простена крадецът и побягна.

Странните очи на ловеца проследиха притичващия към ръба на покрива на отсрещната сграда крадец. После убиецът вдигна глава, подуши въздуха и се намръщи. Порив на сила току-що беше протрил тъканта на нощта, като пръст, подал се през изгнила дрипа. И през цепнатината беше дошло нещо.

Крадецът стигна до отсрещния край на покрива и изчезна. Убиецът изсъска заклинание на език, по-стар от камбанарията и от храма, език, който не беше чуван в тази земя от хилядолетия, след което скочи от кулата. Беше загърнат плътно в магия и спускането му от покрива беше бавно и контролирано. Приземи се като перце върху плочките.

От тъмата горе се появи втора фигура, с плащ, разперен като черно крило, и кацна до първата. После трета, също толкова безшумно, се приземи на покрива, промълви някаква команда и тръгна. Другите двама си казаха нещо, след което последваха първия, като този след него зареди арбалета си.

Десет минути по-късно Крокъс се облегна на стръмния покрив на къщата на един търговец, за да си поеме дъх. Никого не беше видял и нищо не беше чул. Или убиецът не го беше преследвал, или той самият бе успял да се изплъзне от него. В ума му се върна силуетът, застанал в камбанарията. Висок, твърде висок, може би шест и половина стъпки, и слаб.

Младият крадец потръпна. На какво се беше натъкнал? Един убиец едва не го прониза, а после той самият беше убит. Война в Гилдията? Ако беше това, покривите се превръщаха в твърде рисковано място.

Крокъс се надигна уморено и се огледа.

В другия край на стръмния покрив изпука плоча. Крокъс се извърна рязко и видя втурналия се към него убиец. Само един поглед към двете блеснали ками, и крадецът скочи към ръба на покрива и се метна в тъмното.

Отсрещната сграда беше много далече, но Крокъс беше избрал мястото си за отдих на позната територия. Докато пропадаше в сенките, протегна ръце и зашари с пръсти във въздуха. Телта го закачи под лактите, дланите му се плъзнаха отчаяно, сграбчиха я и той увисна на двайсет стъпки над уличката.

Макар повечето простори, изпънати над градските улички, да бяха тънки конопени въженца, на които не можеше да се разчита, имаше опънати и телове. Поставени от крадци още отпреди поколения, те бяха здраво вързани за стените. Денем Маймунският път, както го наричаха крадците, не изглеждаше по-различно от всеки друг простор, окичен с прани ризи и долни дрехи. След залез-слънце обаче идваше времето за същинското му предназначение.

С ожулени и парещи длани Крокъс започна да се придвижва по телта към отсрещната стена. Погледна боязливо нагоре и замръзна. На ръба на покрива пред него стоеше втори ловец и грижливо се прицелваше с тежък древен арбалет.

Крокъс се пусна. Металната стрела избръмча точно над главата му. Зад него и долу изтрещя прозорец. Падането му бе прекъснато от първия от няколкото простора, който оплете крайниците му и го залюля, преди да се скъса. Сякаш след цяла вечност разкъсващи кокалите тласъци и плющене на въжета и телове, режещи през дрехите му и протриващи кожата му, той най-после успя да скочи на каменната настилка на улицата, залитна и падна. Главата му се удари в близката стена.

Зашеметен, Крокъс се надигна. Погледна нагоре. Колкото и замъглен да беше погледът му от болка, успя да види фигурата, спускаща се сякаш в забавено движение точно над него. Очите на крадеца се разшириха. „Магьосничество!“

Обърна се и закуцука по уличката. Стигна до ъгъла, забърза по Широката улица и отново свърна в друга странична уличка. Щом се озова в сянката й, спря и подаде предпазливо глава, за да надникне. Една стрела изсвистя и се заби в тухлата до лицето му. Той отскочи назад, обърна се и побягна.

Чу над себе си плясък на разперен плащ. В бедрото го жегна пареща болка и го накара да залитне. Друга стрела изсвистя покрай рамото му и издрънча по камъните. Болката мина толкова бързо, колкото се появи, и той продължи да тича. В края на задънената уличка се виждаше осветеният вход на жилищна сграда. Една старица седеше на каменните стъпала и пуфкаше лула. Очите й светнаха, щом видя приближаващия се крадец. Крокъс профуча покрай нея нагоре по стъпалата, а тя изтупа лулата си в подметката на обувката си. По камъните се разхвърчаха искри.

Крокъс бутна вратата и скочи вътре. Спря се за миг. Пред него се изпъваше тесен, слабо осветен коридор, в дъното имаше стълбище, отрупано с деца. Той затича по коридора. Откъм завесите на вратите от двете страни на коридора се носеше какофония от шумове: хорска крамола, бебешки рев, тракане на тенджери и тигани.

— Никога ли не спите бе, хора! — викна Крокъс, без да се спира. Децата по стълбището се пръснаха встрани от пътя му и той започна да взима по две стъпала наведнъж. На горния етаж спря пред една врата от масивен дъб. Отвори я и нахълта в стаята.

Старецът, седнал зад солидното дъбово писалище, вдигна за миг очи, после продължи да драска нещо по едно смачкано парче пергамент.

— А, Крокъс, добър вечер — подхвърли той разсеяно.

— И на теб, чичо — въздъхна Крокъс.

На рамото на чичо Мамът клечеше малка крилата маймунка — бляскавите й полубезумни очи проследиха как младият крадец профуча през стаята до прозореца срещу вратата. Крокъс бутна кепенците и се качи на перваза. Отдолу имаше занемарена, гъсто обрасла с храсталаци градина, потънала в сенки. Точно под него се издигаше самотно дърво. Той погледна клоните, после стисна рамката на прозореца и се наведе назад. Пое си дълбоко дъх и скочи.

Докато летеше в празното, чу точно над себе си изненадано пъшкане, после — дивашко стържене по камък. Миг след това някой се срина долу в градината. Заврещяха котки и нечий глас изруга и изпъшка.

Крокъс се впи в приведения клон. Отмери подскачанията на жилавото дърво и изпъна крака, щом клонът го дръпна нагоре. Обувките му се лепнаха за един перваз и се задържаха. С пъхтене той се люшна на него и пусна клона. Удари се в дървените капаци. Те изхвърчаха навътре и Крокъс ги последва с главата напред, срути се на пода; претърколи се и скочи на крака.

Чу шум в другата стая на жилището. Скочи и се засили към вратата за коридора, отвори я и се измъкна навън тъкмо когато някакъв дрезгав глас изруга зад гърба му. Крокъс изтича до другия край на коридора, където една стълба водеше към капака за тавана.

Скоро се озова на покрива. Присви се в тъмното и се опита да си поеме дъх. Парещата болка в бедрото и към кръста му се върна. Той посегна да разтрие удареното и напипа нещо твърдо и горещо. „Монетата!“ Понечи да я измъкне изпод колана.

Точно в този момент чу рязко изсвистяване, глух удар и го шибнаха каменни парчета. Залегна и видя как една метална стрела отскочи от покрива, преметна се през ръба и се завъртя във въздуха. От устните му се изтръгна тих стон и той заситни по покрива към другия край. Щом го стигна, скочи, без да се спира. Десет стъпки по-надолу имаше навес, на който успя да стъпи. Железните пръти, които държаха платното, се огънаха, но го задържаха. Оттам му оставаше само бързо спускане до улицата.

Крокъс притича до ъгъла, където от мръсните прозорци на една тромава постройка струеше мътно жълта светлина. Над вратата висеше дървена табела с избледняла картина на мъртва птица с щръкнали към небето крака. Крадецът се втурна по стъпалата и бутна вратата.

Светлината и шумът вътре го обляха като балсам. Той тръшна вратата след себе си и се облегна на нея. Затвори очи, смъкна от лицето и главата си маскировъчния плат и се видя дългата му до раменете черна коса — подгизнала от пот, — гладките му черти и светлосините му очи.

Когато посегна да изтрие потта от челото си, някой тикна в ръката му халба. Крокъс отвори очи и видя забързаната покрай него Сълти, понесла в едната си ръка табла с калаени чаши. Тя го погледна през рамо и се ухили.

— Тежка нощ, а, Крокъс?

Той я погледна, после каза задъхано:

— А, не. Нищо особено.

Вдигна халбата към устните си и отпи дълбоко.

Един ловец стоеше на ръба на покрива срещу паянтовата гостилница „Феникс“ и гледаше към вратата, през която току-що бе минал крадецът. Арбалетът в ръцете му бе отпуснат.

След малко дойде и вторият ловец, спря до него и прибра двата си дълги ножа в каниите.

— Какво стана с теб? — тихо попита първият ловец на родния си език.

— Скарахме се с една котка.

Двамата помълчаха малко, после първият ловец въздъхна загрижено.

— Много е сбъркано, за да е естествено.

Другият кимна и каза:

— Значи и ти си усетил отварянето.

— Асцендент… се намеси. Твърде предпазлив, за да се покаже напълно обаче.

— За съжаление. Доста години минаха, откакто за последен път убих асцендент.

Двамата заоправяха оръжията си. Първият ловец зареди арбалета и пъхна в колана си още четири метални стрели. Вторият извади ножовете си и грижливо ги почисти от потта и мръсотията.

Чуха някой да се приближава зад тях, обърнаха се и видяха командира си.

— Той е в хана — каза вторият ловец.

— Няма да оставим свидетели на тази тайна война с Гилдията — добави първият.

Командирът погледна към вратата на хана, после се обърна към ловците.

— Не. Развързаният език на един свидетел може да ни е от полза.

— Някой помагаше на изтърсака — каза замислено първият ловец.

Двамата прибраха оръжията си. Първият погледна към хана и попита:

— Кой го защити според теб?

— Някой с чувство за хумор — изръмжа вторият.

6.

Заговор е задишал

по-дълбоко от меховете,

тласкащи огньовете смарагдови

под лъсналите мокри калдъръми;

ти чуваш сигурно сподавения стон

от пещерите долу,

но шепотът на чародейството

е тих като предсмъртната въздишка

на крадец, неволно спънал се

във мрежите опънати на град Даруджистан…

Заговор (фрагмент)

Пъдъл (р. 1122?)

Наклоненият връх на дясното й крило забърса изподрасканата черна скала, щом Старата превъзмогна вихрещите се със свисък нагоре течения на Лунния къс. От пещерите и огрените от звездна светлина издатини неуморните й братя и сестри нададоха зов, докато ги подминаваше. „Ще летим ли?“, питаха я. Ала Старата не им отвръщаше. Лъскавите й черни очи се бяха приковали в небесния свод. Нямаше време за нервната глъч на младоците; нямаше време да се отзовава на простодушните им желания с мъдростта, която й бе донесъл хилядагодишният й живот.

Тази нощ Старата полетя заради своя господар.

Щом се издигна над порутените върхове на Лунното било, силният вятър помете крилете й, захриптя сух и студен по мазните й пера. Около нея тънки струйки дим яздеха теченията на нощния въздух като изгубили се духове. Старата направи кръг, острите й очи уловиха блясъка на няколкото останали огньове из цепнатините долу, а после сниши криле и отплава на прилива на вятъра, затъркалял се на север към Лазурното езеро.

Безликият простор на равнината Дуелинг бе под нея, високата трева се полюшваше на сиви вълни, ненарушена от къща или хълм. Точно отпред се простираше блесналият като посипан със скъпоценни камъни плащ на Даруджистан, мятащ сапфирено сияние към небето. Щом приближи града, неестествено острото й зрение улови тук-там между именията, струпани по горната тераса, аквамариненото излъчване на чародейство.

Старата изграчи силно. Магията беше като амброзия за Великите гарвани. Привличаше ги с миризмата на кръв и сила и в нейната аура животът им се удължаваше с векове. Старата изграчи отново. Погледът й се прикова в една сграда, около която сияеше обилието на защитно чародейство. Господарят й беше дал подробно описание на магическия знак, който трябва да намери, и сега тя го беше открила. Присви криле и изящно се спусна надолу.

След пристана на квартал Джадроуби земята се издигаше на четири тераси на изток. Равни калдъръмени платна, изтъркани до лъскава мозайка, издаваха Търговските улици на квартала, всичко пет на брой, единствените подстъпи през Блатния квартал и към следващата тераса с Крайезерния квартал. Оттатък кривите улички на Крайезерен дванайсет дървени порти водеха към квартала Дару, а от Дару други дванайсет — пазени от Градската стража и подсилени с железни порти кули — свързваха долния с горния град.

На четвъртата, най-високата тераса тънеха в мрачен покой именията на знатното съсловие на Даруджистан, както и на по-известните магьосници. На пресечката на Стария кралски път и улица „Гледка“ се издигаше хълм с плоско било, а на него се намираше палатата „Величие“, където всеки ден се събираше Градският съвет. Хълмът беше обкръжен с тесен парк с настлани с пясък алеи, лъкатушещи между вековни акации. При входа на парка, близо до хълм Високи бесилки, се издигаше масивна, грубо иззидана каменна порта, последната оцеляла останка от увенчавалия някога хълма замък „Величие“.

Времената на кралете отдавна бяха приключили в Даруджистан. Портата, известна като Деспотския барбикан, се издигаше сурова и грозна, с дантелата си от пукнатини, като писание за древна тирания.

В сянката на единствения масивен трегер на Барбикана стояха двама мъже. Единият, подпрял рамо на проядения каменен зид, носеше плетена ризница и пелерина от щавена кожа с инсигниите на Градската стража. От колана му висеше ножницата на обикновен къс меч — от дългата употреба кожата, увита около дръжката му, бе станала гладка и лъскава. На другото му рамо беше опряна пика. Краят на среднощния му наряд наближаваше и той търпеливо чакаше пристигането на смяната. Очите на часовия от време на време пробягваха към втория мъж, с когото беше споделял това място през много други нощи в последната година. Погледите, които хвърляше към добре облечения благородник, бяха потайни и безизразни.

Както всеки друг път, когато съветник Търбан Орр идваше при тази порта в този замрял нощен час, благородникът едва ли смяташе пазача за достоен за височайшето му внимание; нито беше показал с нещо, че е познал, че всеки път човекът е един и същ.

Търбан Орр изглеждаше лишен от търпеливост човек — крачеше непрестанно напред-назад и нервничеше, от време на време се спираше, колкото да намести на раменете си обсипаното си със скъпоценни камъни тъмночервено палто. Лъснатите ботуши на съветника чаткаха с всяка негова крачка и отекваха тихо под Барбикана. Погледът на пазача се спря на облечената в ръкавица ръка на Орр, отпусната върху дръжката на сабята за дуелиране, и забеляза, че показалецът почуква в ритъм с чаткането на ботушите.

В ранната част на караула си, много преди да се появи съветникът, часовоят щеше да обикаля бавно около Барбикана, да посяга от време на време, за да пипне древния мрачен каменен зид. Шестте години нощно бдение при тази порта бяха укрепили близката връзка между мъжа и грубо издялания базалт: той познаваше всяка пукнатина, всяка драскотина на длетото; знаеше къде се е разхлабила мазилката, къде времето и стихиите са изтръгнали хоросана между камъните и са го стрили на прах. И знаеше също така, че привидната му слабост е заблуда. Барбиканът и всичко, което той олицетворяваше, търпеливо продължаваше да чака като едно привидение от миналото, жадно за новото си прераждане.

А това, отдавна се беше заклел часовоят, той никога нямаше да позволи — доколкото подобни неща бяха във властта му. Деспотският барбикан му даваше всички основания да бъде това, което беше: „Трошач на кръгове“, шпионин.

И съветникът, и стражът очакваха появата на другия — онзи, който се появяваше винаги. Търбан Орр щеше да изръмжи както обикновено, възмутен от мудността му; после щеше да сграбчи другия под мишницата и двамата щяха да минат под унилия трегер на Барбикана. И с очи, отдавна привикнали с мрака, пазачът щеше да огледа лицето на другия, да го жигоса неизличимо в силната си памет, скрита зад безизразните му, невзрачни черти.

Докато двамата членове на Съвета се върнеха от разходката си, стражът щеше да е освободен и отдавна да е тръгнал по пътя си, за да отнесе съобщението според указанията на своя господар. Ако се задържеше късметът му на Трошач на кръгове, можеше и да надживее гражданската война, в която, както чувстваше, скоро щеше да затъне Даруджистан — и да не се притеснява от малазанската мъст. Само по един кошмар наведнъж, често си казваше той, особено в нощ като тази, когато Деспотският барбикан сякаш шепнеше с насмешлива увереност заканата си за възкресение.

— „Доколкото това би могло да представлява интерес за вас“ — прочете на глас Върховният алхимик Барук от надрасканата на късчето пергамент бележка, стисната в месестите му пръсти. Винаги едно и също начално изречение, намекващо за тревожни разкрития. Преди час слугата му Роалд беше донесъл бележката, която като всички останали, пристигащи при него през последната година, беше намерил пъхната в една от орнаменталните амбразури при задната порта на имението.

Барук бързо изчете донесението, след което пусна хората си из града. Такава вест изискваше действие, а той бе една от малкото тайни сили в Даруджистан, способни да се справят с това.

Сега седеше в плюшения стол в кабинета си и мислеше. Измамно сънените му очи пробягаха по думите, изписани върху пергамента.

— „Съветник Търбан Орр се разхожда в градината със съветник Федер. Оставам известен за вас единствено като Трошач на кръгове, слуга на Змиорката, чиито интереси продължават да съвпадат с вашите собствени.“ — Барук отново изпита изкушение. С неговите таланти щеше да е дреболия да открие самоличността на автора на донесението — макар и не на самата „Змиорка“, разбира се: тази самоличност издирваха мнозина, но напразно — ала както винаги, той се сдържа.

Намести неспокойно туловището си на стола и въздъхна.

— Добре, Трошачо на кръгове, ще продължавам да те зачитам, въпреки че ти явно знаеш за мен повече, отколкото аз за теб, и наистина е цяло щастие, че интересите на господаря ти съвпадат с моите. Все още. — Той се намръщи, замислен за въпросния мъж — или жена? — и неговите неведоми интереси. Достатъчно неща знаеше, за да си даде сметка, че в играта са се включили твърде много сили — струпването на асцендентни сили на едно място беше злокобна работа. Да продължи да стъпва невидим в защита на града започваше да става все по-трудно. Тъй че отново възникваше въпросът: дали и Змиорката също така не го използваше?

Колкото и да беше странно, не се чувстваше особено притеснен от тази възможност. Толкова много съдбоносна информация бе минала вече през ръцете му.

Сгъна грижливо пергамента и измърмори простичко заклинание. Бележката изчезна с леко изпукване на изместения въздух, за да се озове при другите на безопасно място.

Барук затвори очи. Капаците на широкия прозорец зад него изтракаха от порива на вятъра. Миг след това по мътното стъкло се чу рязко почукване. Барук се надигна стреснат, ококорил очи. Второ почукване, по-силно от първото, го накара да се извърне с изненадваща за едрата му фигура пъргавина. Той стана и се обърна към прозореца. Нещо се беше присвило на перваза, виждаше се между кепенците като издуто черно петно.

Барук се намръщи. „Невъзможно!“ Нищо не можеше да проникне през преградите му, без да го засече. Алхимикът махна с ръка и капаците се разтвориха. Зад стъклото чакаше Велик гарван. Главата му рязко се извърна и погледна Барук с едното око, после с другото. Птицата натисна дръзко с масивните си гърди тънкото стъкло. То се изду навътре и се пръсна.

Разтворил напълно своя Лабиринт, Барук вдигна ръце нагоре и от устните му се заизлива свирепо заклинание.

— Не си хаби дъха! — сряза го дрезгаво Гарванът, изду гърди и накокошини проскубаните си пера, за да отръска парчетата стъкло. Килна глава на една страна. — Повикал си стражата си — отбеляза неканеният гост. — Не е нужно, чародеецо. — Огромната птица скочи и се озова на пода. — Нося ти вести, които ще оцениш. Имаш ли нещо за ядене?

Барук огледа съществото.

— Нямам навика да каня у дома си Велики гарвани. А не си и предрешен демон, струва ми се.

— Разбира се, че не съм. Аз съм Старата. — Закима насмешливо с глава. — На вашите услуги, милорд.

Барук се поколеба, въздъхна и каза:

— Е, добре. Върнах стражите на постовете им. Слугата ми Роалд идва с остатъците от вечерята, ако това е приемливо за теб.

— Великолепно! — Старата се заклатушка по пода и се настани на постелката пред камината. — Е, милорд. Сега да уталожим жаждата и с една кристална чаша вино, как мислите?

— Кой те изпрати? — попита Барук и посегна за гарафата на писалището. Обикновено не пиеше след залез-слънце, защото нощта бе времето му за работа, но беше длъжен да признае схватливостта на Старата. Утешаващият балсам на виното бе точно това, от което се нуждаеше.

Великият гарван леко се поколеба, преди да отговори:

— Господарят на Лунния къс.

Ръката на Барук с гарафата замръзна във въздуха.

— Разбирам — каза тихо той; мъчеше се да укроти заблъскалото в гърдите му сърце. Бавно остави гарафата и много съсредоточено надигна бокала към устните си. Виното беше хладно и когато потече в гърлото му, наистина го успокои. — Е, добре — извърна се той към гостенката, — какво би могъл да иска твоят господар от един кротък и мирен алхимик?

Нащърбеният клюн на Старата се отвори в мълчалива усмивка. Птицата прикова едното си лъскаво око в Барук.

— Отговорът ти се носи в дъха на собствените ти слова. Мир. Моят господар желае да говори с теб. Иска да дойде тук, още тази нощ. До един час.

— И ти трябва да изчакаш за отговора ми.

— Само ако решиш бързо, милорд. Чакат ме и други неща, в края на краищата. Аз съм много повече от един прост вестител. Аз съм Старата, най-старата от Великите гарвани на Лунния, и очите ми хиляда години са гледали човешка глупост. От това е тъй проскубана перушината ми, а счупеният ми клюн е свидетелство за вашите безразборни погроми. Аз съм само един крилат свидетел на вечното ви безумие.

Барук отвърна с кротка насмешка:

— Повече от свидетел. Добре известно е как ти и твоята раса пирувахте на равнината край Пейл.

— Все пак не бяхме първите, които пируваха с плът и кръв, милорд, ако не си забравил.

Барук извърна очи.

— Далече съм от мисълта да защитавам собствения си вид — промърмори той по-скоро на себе си, отколкото на Старата, чиито думи го бяха жегнали. Очите му се спряха на парчетата стъкло, изпопадали на пода, той промълви закърпваща магия и те се събраха и слепиха. — Ще говоря с твоя господар. — Кимна, а стъклото се надигна от пода и се върна в рамката на прозореца. — Кажи ми, и за него ли ще е толкова лесно да презре преградите ми, колкото за теб?

— Моят господар е обладан от чувство за чест и изисканост — отвърна двусмислено Старата. — Е, да го повикам ли?

— Да — каза Барук и отпи от виното си. — Цяло авеню ще му бъде осигурено, за да дойде.

На вратата се почука.

— Да?

Влезе Роалд.

— Един при портата иска да говори с вас — каза белокосият слуга и постави на пода блюдо, отрупано с печено свинско.

Барук погледна Старата и вдигна вежда.

Птицата разроши перата си.

— Вашият гост е досадна, нервна особа, чиито мисли са задръстени от алчност и измяна. Демон е кацнал на рамото му, името му е Амбиция.

— Името му, Роалд? — попита Барук.

Слугата се поколеба, кроткият му поглед неспокойно пробяга към птицата.

Барук се изсмя.

— Съветът на мъдрата ми гостенка показва, че тя добре знае името му. Кажи, Роалд.

— Съветник Търбан Орр.

— Бих останала за това — каза Старата. — Ако желаете съветите ми.

— Моля, остани. Ще се възползвам от тях — отвърна алхимикът.

— Не съм нищо повече от домашно кученце — лукаво измрънка Старата, предусетила следващия му въпрос. — Тоест, за очите на съветника. Думите ми ще бъдат хленч на пале за ушите му. — Клъвна късче месо и бързо го глътна.

Барук усети, че тази проскубана птица-вещица започва да му допада.

— Доведи съветника, Роалд.

Слугата излезе.

Факли огряваха високия зид на градината на имението с мигаща светлина и мятаха треперливи сенки по каменните плочи на алеите. Откъм езерото полъхна вятър, разшумя листата и сенките затанцуваха като палави дяволчета. На втория етаж на сградата имаше тераса с изглед към градината. Зад пердетата на прозореца се движеха две сенки.

Ралик Ном лежеше по очи на градинския зид, скрит в тъмната ниша под фронтона на имението, и следеше женския силует с търпението на змия. Беше петата нощ, откакто бе заел скритото си място за наблюдение. Любовниците на лейди Симтал бяха многобройни, но между тях той бе успял да разпознае двама, заслужаващи особено внимание. И двамата бяха градски съветници.

Стъклената врата се отвори и на терасата излезе човек. Ралик позна съветник Лим и се усмихна. Намести се леко, пъхна облечената си в ръкавица ръка под ложата на арбалета и се пресегна с другата, за да издърпа намасления коленчат лост. Без да откъсва очи от мъжа, облегнал се на перилото на терасата срещу него, постави внимателно стрелата. Един поглед надолу и железният й връх му вдъхна увереност. Отровата лъщеше по острите като бръснач ръбове. Насочи отново вниманието си към терасата и видя, че лейди Симтал е застанала до Лим.

„Нищо чудно, че на тая не й липсват любовници“ — помисли си Ралик и я огледа, присвил очи. Черната й коса, сега разпусната, падаше гладка и лъскава до кръста й. Беше облечена в тънка като мъгла нощница и при светещите в стаята зад нея лампи плавните извивки на тялото й се виждаха ясно.

Двамата заговориха и гласовете им се понесоха към скрития в сенките Ралик.

— Защо алхимика? — питаше лейди Симтал; явно продължаваше започнатия в стаята разговор. — Стар дебелак, вмирисан на сяра. Едва ли е подходящ за политическа власт. Та той дори не е съветник, нали?

Лим се изсмя тихо.

— Вашата наивност е истински чар, милейди. Истински чар.

Симтал се отдръпна от парапета и скръсти ръце.

— Образовайте ме тогава. — Думите й прозвучаха малко рязко.

Лим сви рамене.

— С нищо друго не разполагаме, освен с подозрения, мадам. Но умният вълк следи всяка диря, колкото и нищожна да е. Алхимикът би накарал хората да мислят точно като вас. Бъбрив стар глупак. — Лим помълча, сякаш за да прецени колко може да си позволи да й разкрие. — Разполагаме с източници — продължи той предпазливо — в средите на маговете. Те ни уведомяват за един твърде многозначителен факт. Мнозина от магьосниците в града се боят от алхимика и го наричат по титла — това само по себе си намеква за нещо като заговор. Събирането на магьосници, лейди, е тъмна работа.

Сега и двамата се бяха облегнали на парапета и гледаха надолу към градината. Жената помълча малко, след което попита:

— Той има ли връзки в Съвета?

— И да има, доказателствата са заровени дълбоко. — Лим се усмихна. — А ако няма, това може да се промени — още тази нощ.

„Политика — изръмжа наум Ралик. — И власт. Тази кучка си разтваря краката на целия Съвет, предлага им порок, от който малцина могат да се въздържат.“ Ръцете го сърбяха. Тази нощ щеше да убие. Не по договор: Гилдията нямаше пръст в това. Вендетата беше лична. Тя трупаше власт около себе си, ограждаше се с нея и Ралик смяташе, че разбира защо. Призраците на измяната нямаше да я оставят на мира.

„Търпение“, напомни си той, докато се прицелваше. Последните две години от живота на лейди Симтал, бяха години на безделие, богатствата, които беше заграбила, й бяха послужили, за да задоволи цялата си алчност, а престижът на единствена собственичка на имението беше смазал добре пантите на вратата към спалнята й. Престъплението, което беше извършила, не бе срещу самия Ралик, но за разлика от жертвата й, въздържането от мъст не можеше да го направи горд.

„Търпение“, повтори си Ралик, устните му промълвиха думата шепнешком и той огледа още веднъж арбалета. Качество, отговарящо на цената си. А цената отстоеше само на няколко мига.

— Какво хубаво куче — каза съветник Търбан Орр и подаде наметалото си на Роалд.

Само Барук можеше да различи аурата на илюзия, обкръжила черното ловно куче, изтегнало се на постелката пред камината. Алхимикът се усмихна и посочи един стол.

— Моля, разполагайте се, съветник.

— Извинявам се, че ви притесних толкова късно — каза Орр, след като се намести на плюшения стол. Барук седна срещу него, Старата остана между двамата. — Казват — продължи Орр, — че алхимията цъфти най-добре в дълбок мрак.

— Поради което заложихте, че ще съм буден — каза Барук. — Съвсем уместен залог, съветник. Е, с какво мога да ви бъда полезен?

Орр се пресегна да потупа Старата по главата. Барук извърна глава настрана, за да не се разсмее.

— Съветът ще гласува след два дни — каза Орр. — С прокламация за неутралитет, с която се стремим да избегнем войната с Малазан — така поне вярваме, но има някои в Съвета, които са против. Гордостта ги е направила войнствени и неразумни.

— Като всички нас — промърмори Барук.

Орр се намръщи.

— Подкрепата на магьосниците на Даруджистан би помогнала много на каузата ни.

— Внимавай — изръмжа Старата. — Този човек вече опипва сериозно.

Орр изгледа кучето.

— Навехнат крак — каза Барук. — Не му обръщайте внимание. — Алхимикът се отпусна в стола си и дръпна една разбридана нишка от халата си. — Признавам с известно смущение, съветник, че изглежда, допускате неща, които не мога да подкрепя. — Барук разпери ръце и погледна Орр в очите. — Първо, магьосниците на Даруджистан. Можете да пропътувате Десетте свята и няма да намерите по-злобна и дивашка пасмина от тях. О, не твърдя, че всички са такива — има някои, чийто единствен интерес, по-скоро — мания — се свежда до изучаването на собствения им занаят. Носовете им са заровени в книгите от толкова време, че не могат дори да ви кажат в кой век сме. За останалите дърленето е единственото истинско удоволствие в живота.

На тънките устни на Орр се появи усмивка.

— Но — каза той с лукав блясък в тъмните очи — всички те признават едно нещо.

— О? И кое е то, съветник?

— Властта. Всички сме наясно с вашето влияние сред градските магове, Барук. Само думата ви ще привлече и други.

— Поласкан съм, ако смятате така — отвърна Барук. — За жалост, тъкмо в това се крие второто ви погрешно предположение. Дори да притежавах такова влияние, каквото допускате… — Старата изсумтя и Барук я изгледа свирепо, след което продължи, — каквото нямам, по каква причина бих подкрепил тази ваша въпиещо невежествена позиция? Прокламация за неутралитет? Все едно да изсвирите срещу вятъра, съветник. На каква цел може да послужи тя?

Усмивката на Орр се стегна.

— Вие, милорд — измърмори той, — едва ли желаете да споделите съдбата на магьосниците на Пейл?

Барук се намръщи.

— Какво имате предвид?

— Избитите от Нокътя на империята. Господарят на Лунния къс беше останал съвсем сам срещу империята.

— Информацията ви противоречи на моята — отвърна сковано Барук и се изруга наум.

— Не разчитай много на това — изсумтя самодоволно Старата. — И двамата грешите.

При думите на Барук Орр беше вдигнал вежди.

— Нима? Може би и за двама ни ще е полезно да си обменим информацията?

— Едва ли — каза Барук. — Какво предполага отхвърлянето на заплахата на империята? Ако тази ваша прокламация бъде отхвърлена, всички магьосници в града ще бъдат избити от империята, казвате. Но ако бъде приета, това би оправдало отварянето на градските порти за малазанците в мирно съвместно съществуване и при такъв сценарий магьосничеството на града остава да живее.

— Проницателно — каза Старата.

Барук изгледа вече видимо гневната физиономия на Орр.

— Неутралитет? Как успяхте да изопачите тази дума. Вашата прокламация ще бъде първата стъпка към пълното анексиране, съветник. За ваше щастие, аз нямам нито тежест, нито глас, нито влияние. — Барук стана. — Роалд ще ви изпрати до изхода.

Търбан Орр също стана и заяви:

— Правите много голяма грешка. Съставянето на прокламацията все още не е завършено. Изглежда, ще е добре да премахнем от нея всички съображения, засягащи магьосничеството на Даруджистан.

— Колко храбро — отбеляза Старата. — Сръгай го, да видим какво още ще излезе.

Барук закрачи към прозореца.

— Можем само да се надяваме — сухо подхвърли той през рамо, — че гласуването ви ще пропадне.

Орр отговори разпалено:

— По мои сметки още тази нощ сме получили мнозинство, алхимико. Вие можехте да добавите меда върху маслото. Уви — изръмжа той, — ще спечелим само с един глас. Но и това ще стигне.

Барук се обърна към Орр. Роалд влезе кротко в стаята и подаде наметалото на съветника.

Старата се протегна върху постелката.

— Точно в тази нощ ли — въздъхна тя насмешливо — трябваше да се обричат хиляди съдби с такива думи?

Великият гарван килна глава. Смътно, сякаш от огромно разстояние, й се стори, че чува въртенето на монета.

А после някъде откъм града затрептя прилив на сила и Старата потръпна.

Ралик Ном чакаше. Свършваше животът в леност за лейди Симтал. Краят на тези луксове беше дошъл тази нощ. Двете фигури се отдръпнаха от парапета и пристъпиха към стъклената врата. Пръстът на Ралик се стегна на спусъка.

И замръзна. Главата му се изпълни с вихрещ се звук, шепот на думи, които го окъпаха с внезапно избила пот. Изведнъж всичко в ума му се преобърна, измести се. Планът му за бърза мъст се разсипа и рухна, а от руините се издигна нещо много по-… изпипано.

И всичко това бе дошло между два дъха. Погледът на Ралик се проясни. Лейди Симтал и съветник Лим стояха до вратата. Жената посегна да я плъзне встрани. Ралик измести арбалета на половин педя вляво и натисна спусъка. Стрелата изхвърча толкова бързо, че стана невидима, докато не улучи целта си.

Съветникът се завъртя от удара на стрелата, изхвърли ръце напред и залитна. Стъклената врата се пръсна и той влетя през нея.

Лейди Симтал изпищя от ужас.

Ралик нямаше за какво да чака повече. Превъртя се на гръб, пресегна се и пъхна арбалета в тесния процеп между корниза и покрива. После се плъзна по външната страна на зида и увисна на ръце. Из имението се разнесоха тревожни викове. Миг след това той се пусна, превъртя се във въздуха и се приземи като котка на уличката.

Надигна се, оправи наметалото си и закрачи спокойно по пресечката, по-далече от имението. Нямаше да има повече безделие за лейди Симтал. Но и развръзката нямаше да е скоро. На терасата й току-що беше убит един много властен, високо уважаван член на Градския съвет. Жената на Лим — вече вдовица — със сигурност щеше да има какво да каже по въпроса. Първата стъпка, помисли Ралик, докато крачеше през портата на Оссерк и се спускаше по широката рампа, водеща към квартал Дару, само първата стъпка, начален гамбит, намекване на лейди Симтал, че ловът вече е започнал и че самата прочута любовница е плячката. „Няма да е лесно. Бива я в играта на интрига.“

— Ще има още кръв — прошепна си той, след като зави на пресечката и пое към оскъдно осветения вход на хана „Феникс“. — Но накрая ще падне и с това падане ще се въздигне един стар приятел. — Щом наближи хана, от сенките на една уличка пристъпи тъмна фигура. Ралик спря. Фигурата му махна и отново се скри в сенките.

Ралик я последва. Навлезе в уличката и изчака очите му да се нагодят към тъмното.

Мъжът пред него въздъхна горчиво и каза:

— Твоята вендета май ти спаси живота тази нощ.

Ралик се облегна на стената и скръсти ръце.

— О?

Водачът на клана Оцелот пристъпи към него. Тясното му пъпчиво лице както обикновено беше изкривено в намръщена гримаса.

— По покривите е започнала война. Някой ни избива. Загубихме петима Скитници за по-малко от час, което говори, че убиецът не е един.

— Несъмнено — отвърна Ралик и се размърда. Влагата на камъните от стената на хана беше минала през наметалото и докосваше кожата му с ледените си пръсти. Както винаги, проблемите на Гилдията го отегчаваха.

Оцелот продължи:

— Загубихме оня бик, Тало Крафар, и един водач на клан. — Мъжът рязко се обърна, сякаш очакваше някоя кама да блесне към собствения му гръб.

Въпреки липсата на интерес, при последната новина веждите на Ралик леко се повдигнаха.

— Трябва да са доста добри.

— Добри ли? Всички наши очевидци са мъртви, гласи горчивата тазнощна шега. Не допускат грешки, кучите му синове.

— Всеки допуска грешки — измърмори Ралик. — Воркан задейства ли се?

Оцелот поклати глава.

— Още не. Привиква клановете.

Ралик се намръщи, вече неволно заинтригуван.

— Възможно ли е да е посегателство към властта й? Да речем нещо вътрешно, фракция…

— Ном, за глупаци ли ни смяташ всички? Това беше първото подозрение на Воркан. Не, не е вътрешно. Този, който избива хората ни, е извън Гилдията, не е и от града.

За Ралик отговорът изведнъж стана очевиден и той сви рамене.

— Значи е имперският Нокът тогава.

Оцелот кимна, макар и с неохота.

— Най-вероятно — процеди той. — Те уж били най-добрите, нали? Но защо ще трепят Гилдията? Човек би допуснал, че по-скоро ще почнат благородниците.

— Имперските намерения ли да разгадавам, Оцелот?

Водачът на клана примига и се намръщи още повече.

— Дойдох да те предупредя. И това е услуга, Ном. Както си затънал в тази своя вендета, Гилдията не е длъжна да те пази под крилото си. Услуга.

Ралик се отдръпна от стената и се обърна към изхода на сляпата улица.

— Услуга ли, Оцелот? — Изсмя се тихо.

— Слагаме капан — каза Оцелот и препречи пътя му. Прорязаната му от белег брадичка посочи към хана „Феникс“. — Покажи се и не оставяй съмнение с какво си изкарваш хляба.

Ралик го изгледа безстрастно.

— Стръв значи.

— Просто го направи.

Без да отвърне, Ралик излезе от сенките, изкачи няколкото стъпала и влезе във „Феникс“.

— Мъти се нещо в нощта — каза Старата, след като Търбан Орр напусна. Върна истинската си форма и въздухът около нея затрептя.

Барук закрачи към масата с картата, стиснал ръце зад гърба си, за да спре треперенето им.

— Значи и ти го усети. — Замълча и въздъхна. — Общо взето, това са най-заетите часове.

— Съсредоточаването на сила винаги води до това — каза Старата и се надигна да поразкърши криле. — Черните ветрове се трупат, алхимико. Пази се от парещия им дъх.

— Докато ти ще ги яздиш, предвестнице на съдбините ни трагични — изсумтя Барук.

Старата се изсмя и подскочи към прозореца.

— Моят господар иде. Чакат ме други задачи.

— Позволи ми — каза й Барук и махна с ръка. Прозорецът плавно се отвори.

Старата плесна с криле и скочи на перваза. Изви глава и погледна Барук с едно око.

— Виждам дванадесет кораба, навлизащи в дълбок пристан — рече тя. — Единайсет са лумнали в пламъци.

Барук се вцепени. Пророчество не беше очаквал. Вече се уплаши не на шега.

— А дванайсетият? — попита той с глух шепот.

— Вихър от искри изпълва нощното небе. Виждам ги как се въртят, въртят се около дванадесетия. — Старата помълча. — Все се въртят. — И после изчезна.

Раменете на Барук се смъкнаха. Той се обърна към картата на масата и загледа единадесетте доскоро Свободни града, означени вече с имперския флаг. Само Даруджистан оставаше, дванадесетият и последен, отбелязан с флаг, който не беше пурпурно и сиво.

— Краят на свободата — промърмори той.

Изведнъж стените около него простенаха и Барук изохка, сякаш притиснат от огромна тежест. Кръвта заблъска в главата му, прониза го болка. Той се хвана за ръба на масата. Нажежените глобуси, висящи от тавана, помръкнаха и угаснаха. В настъпилия мрак алхимикът чу как запращяха стените, сякаш нечия гигантска длан се беше опряла на сградата. И изведнъж натискът изчезна. Барук вдигна разтрепераната си ръка към плувналото си в пот чело.

Зад него заговори тих глас.

— Здравей, Върховни алхимико. Аз съм Господарят на Лунния къс.

С лице все още към масата за карти, Барук затвори очи и кимна.

— Титлата не е нужна — прошепна той. — Моля, наричайте ме Барук.

— В тъмното съм като у дома си — каза Господарят. — Това ще представлява ли неудобство за теб, Барук?

Алхимикът промълви заклинание. Детайлите по картата на масата пред него се откроиха с хладно синьо сияние. Извърна се с лице към Господаря и с изненада откри, че високата му, загърната в плащ фигура излъчва толкова малко топлина, колкото неодушевените предмети в стаята. Все пак успя да различи съвсем ясно чертите му.

— Вие сте Тайст Андий.

Господарят леко се поклони. Дръпнатите му многоцветни очи огледаха стаята.

— Намира ли ти се вино, Барук?

— Разбира се, милорд. — Алхимикът пристъпи към бюрото си.

— Името ми, доколкото може да се произнесе от човешки същества, е Аномандър Рейк. — Господарят закрачи след Барук към бюрото, ботушите му зачаткаха по лъскавия мраморен под.

Барук наля вино, обърна се и изгледа Рейк с известно любопитство. Беше чувал, че воини на Тайст Андий се сражават с империята на север под предводителството на свирепия звяр Каладън Бруд. Бяха се съюзили с Пурпурната гвардия и заедно двете сили изтощаваха малазанските пълчища. Значи в Лунния къс имаше Тайст Андий и този мъж пред него беше техният господар.

Барук за първи път в живота си виждаше лице в лице Тайст Андий. И това го безпокоеше много. Колко забележителни очи, помисли си той. Допреди миг — с оттенък на тъмен кехлибар, неспокойни като на котка, миг след това — сиви и ледени като на змия — жестока дъга от цветове, менящи се с всяко настроение. Зачуди се дали тези очи са способни да лъжат.

В библиотеката на алхимика се пазеха преписи от оцелели копия на „Безумството на Готос“, джагътски писания отпреди хилядолетия. В тях тук-там се споменаваше за Тайст Андий, загърнати в булото на страха, спомни си Барук. Самият Готос, джагътски чародей, спуснал се до най-дълбоките лабиринти на Древната магика, бе възхвалявал боговете на своето време, че Тайст Андий са толкова малобройни. И ако не друго, оттогава загадъчната им чернокожа раса се беше смалила.

Кожата на Аномандър Рейк беше непроницаемо черна, съвсем както в описанието на Готос, но гривата му бе сребриста. На ръст беше близо седем стъпки. Чертите му бяха резки, изваяни сякаш от оникс, леко извити нагоре до големите очи с вертикални зеници.

На широкия гръб на Рейк беше закачен двуръчен меч с предпазител от сребърен драконов череп и архаична дръжка, стърчаща от дългата цели шест и половина стъпки дървена ножница. От оръжието кървеше сила и цапаше въздуха като черно мастило локва вода. Когато погледът му се спря на него, Барук за малко не се замая, видял, за един много кратък миг, зейнала пред него неизбродна тъма, студена като недрата на ледник, от която идваше вонята на древност, съпроводена от едва доловим стон. Барук извърна очи от оръжието и видя, че Рейк го гледа през рамо.

Тайст Андий се усмихна разбиращо и подаде на Барук един от пълните с вино бокали.

— Старата пак ли прояви мелодраматичния си нрав?

Барук примигна и неволно се ухили.

Рейк отпи от виното си.

— Много е нескромна в изявата на дарбите си. Е, ще седнем ли?

— Разбира се — отвърна Барук и изпита облекчение, въпреки трепета си. От многото си години научни занимания беше разбрал, че голямата сила оформя различните души по различен начин. Ако Рейк беше извратен, Барук щеше да го разбере моментално. Но Господарят, изглежда, се владееше до съвършенство. Това само по себе си предизвикваше възхищение. Мъжът пред него оформяше силата, а не обратно. Такъв контрол беше, хм, нещо нечовешко. Подозираше, че това нямаше да е последното откритие за този воин-маг, което щеше да го остави изумен и уплашен.

— Тя хвърли по мен всичко, с което разполагаше — каза внезапно Рейк. Очите му светеха като ледени.

Стреснат от силата на този изблик, Барук се намръщи. „Тя? О, императрицата, разбира се.“

— И въпреки това — продължи Рейк — не можа да ме сломи.

Алхимикът не помръдваше на стола си.

— Все пак — каза той предпазливо — бяхте принуден да отстъпите, разбит и победен. Усещам силата ви, Аномандър Рейк — добави с гримаса той. — Тя пулсира от вас на вълни. Затова съм длъжен да ви попитам: как стана така, че бяхте надвит? Знам нещо за Върховния маг на империята Тайсхрен. Той притежава сила, но тя не може да се сравни с вашата. Ето защо питам отново: как?

Рейк отвърна — гледаше масата за карти:

— Посветих своите магьосници и воини на северната кампания на Бруд. — Извърна мрачната си усмивка към Барук. — В града ми са останали деца, жрици и трима престарели, съсухрени от книгите чародеи.

„Град? Нима в недрата на Лунния къс има град?“

Очите на Рейк придобиха тъмнокафяв оттенък.

— Не мога да отбранявам цяла Луна. Не мога да съм навсякъде едновременно. Колкото до Тайсхрен, той пет пари не даваше за хората около себе си. Смятах, че ще го разубедя, ще направя цената твърде висока… — Той поклати смутено глава и погледна Барук. — За да спася дома на своя народ, се оттеглих.

— И оставихте Пейл да падне… — Барук затвори уста и се изруга наум за липсата си на такт.

Но Рейк само сви рамене.

— Не очаквах, че ще атакуват с цялата си мощ. Само присъствието ми сдържаше империята почти две години.

— Чувал съм, че на императрицата й липсва търпение — промълви замислено Барук. Очите му се присвиха и той вдигна глава. — Поискахте среща с мен, Аномандър Рейк, и ето, че се срещнахме. Какво желаете от мен?

— Съюз — отвърна Лунният господар.

— С мен? Лично?

— Нека оставим игрите, Барук. — Гласът на Рейк изведнъж изстина. — Онзи ваш Съвет от идиоти, дърлещи се в палатата „Величие“, не може да ме подведе. Зная, че тъкмо ти и твоите магове управлявате Даруджистан. — Стана и го изгледа отвисоко със сиви очи. — Ще ти кажа следното. За императрицата вашият град е единствената перла на този континент от кал. Тя го иска, а това, което поиска, обикновено го получава.

Барук се пресегна и дръпна пеша на отъркания си халат.

— Разбирам — промълви той. — Но и Пейл имаше своите магьосници.

Рейк се намръщи.

— Така е.

— Все пак — продължи Барук, — когато битката се е разразила не на шега, първата ви мисъл е била не за съюза, който сключихте с града, а за благополучието на вашата Луна.

— Кой ти каза това? — настоя Рейк.

Барук го погледна и вдигна ръце.

— Някои от онези чародеи, които успяха да се спасят.

— Те са в града? — Очите на Рейк бяха станали черни.

Щом ги видя, Барук усети как под дрехите му изби пот.

— Защо? — попита той.

— Искам главите им — отвърна небрежно Рейк. Напълни отново чашата си и отпи.

Ледена ръка сякаш обгърна сърцето на Барук и започна да го стиска. Главоболието му се беше усилило десеткратно.

— Защо? — отново попита той и думата се изтръгна от устата му почти до стон.

Дори Тайст Андий да забеляза внезапното притеснение на алхимика, не го показа с нищо.

— Защо? — Думата сякаш се изтъркаля в устата му като глътка вино и лека усмивка пробяга по устните му. — Когато армията на Морант слезе от планините и Тайсхрен пое към бойното поле начело на своя магьоснически кадър, и когато се чу, че имперският Нокът е проникнал в града… — усмивката на Рейк се изкриви и зъбите му се оголиха, — … магьосниците на Пейл побягнаха. — Помълча, сякаш да съживи спомените си. — Премахнах Ноктите още докато бяха едва на десетина крачки зад стените на крепостта. — Отново се смълча и на лицето му се изписа съжаление. — Ако градските магьосници бяха останали, атаката щеше да бъде отблъсната. Тайсхрен, по всичко личи, беше зает с… други неотложни задачи. Беше наситил позицията си — билото на един хълм — със защитни прегради. След това пусна демони — не срещу мен, а срещу някои от своите съратници. Това ме обърка, но вместо да позволя тези призовани от зла магия създания да се развихрят на воля, изразходвах ужасно много от силата си, за да ги унищожа. — Въздъхна и добави: — Изтеглих Луната едва няколко минути преди да бъде унищожена, отпратих я на юг и тръгнах след побягналите магьосници.

— След тях?

— Излових ги всички, освен двама. — Рейк се вгледа в Барук. — Тия двамата ги искам. За предпочитане живи, но ще се задоволя и с главите им.

— Убили сте онези, които сте хванали? Как?

— С меча си, разбира се.

Барук се сви като ударен и прошепна:

— О…

— Съюзът — каза Рейк, преди да пресуши бокала си.

— Ще поговоря пред Кабала по този въпрос — отвърна Барук и се надигна разтреперан. — Скоро ще ви уведомим за решението. — Зяпна меча на гърба на Тайст Андий. — Кажете ми, ако получите онези магьосници живи, това ли ще използвате върху тях?

Рейк се намръщи.

— Естествено.

Барук се обърна и затвори очи.

— В такъв случай ще получите главите им.

Зад него Рейк се изсмя дрезгаво.

— Твърде много милост има в сърцето ти, алхимико.

Бледата светлина зад прозореца показваше, че вече се съмва. В хана „Феникс“ заета беше останала само една маса. Около нея седяха четирима мъже, единият — заспал в стола си, с глава, клюмнала в малката локва вкиснала бира, хъркаше. Другите играеха карти — двамата със зачервени от умора очи, а последният гледаше картите в ръката си и говореше. И говореше.

— Пък един път спасих живота на Ралик Ном, в дъното на улица „Вси Бъдници“. Четирима, не, петима опасни катили го бяха притиснали горкото момче до стената. Едва стоеше, Ралик де, кръвчицата му шуртеше от сто рани от ножове. Веднага ми стана ясен тъжният факт, че няма да издържи дълго тоя бой. Идвам им аз изотзад на шестимата убийци, старият Круппе, а по пръстите ми пламъци играят — свирепа магия. Рекох го заклинанието на един дъх и — хоп! Шест купчини пепел в краката на Ралик. Шест купчини пепел, а в кесиите им монетите лъщят — ха! Цяло имане за отплата!

Мурильо наведе длъгнестата си елегантна фигура към Крокъс Младата ръка и му прошепна:

— Възможно ли е това? Толкова дълго да му върви ръката на Круппе?

Крокъс се ухили уморено на приятеля си.

— Всъщност все ми е едно. Тук поне е безопасно, друго не ме интересува.

— Война на убийци, бошлаф! — каза Круппе и отпусна гръб да изтрие челото си с омачкана копринена кърпа. — Круппе никой не може да го убеди в това. Я ми кажете, не го ли видяхте Ралик Ном тука по-рано? Май дълго говори нещо с тебе, Мурильо. Спокоен както винаги, тъй ли беше?

Мурильо отвърна с гримаса:

— Ном става спокоен всеки път, когато е убил някого. Пусни някоя карта, да му се не види! Айде, че срещи ме чакат рано заранта.

— Та какво ти разправя Ралик? — попита Крокъс.

В отговор Мурильо само сви рамене и продължи да гледа ядосано Круппе.

Тънките като нарисувани с молив вежди на дребосъка се вдигнаха учудено.

— Круппе ли е наред?

Крокъс затвори очи, отпусна се в стола си и въздъхна.

— Трима убийци видях по покривите, Круппе. И двамата, дето убиха третия, подгониха и мен, макар да беше съвсем ясно, че не съм убиец.

— Е — каза Мурильо и изгледа опърпаното облекло на младия крадец и драскотините по лицето и ръцете му, — аз съм склонен да ти повярвам.

— Глупци! Круппе е седнал на една маса с глупци. — Круппе погледна накриво хъркащия до него мъж. — А Кол е най-големият от тях. Ама не си знае мярката, за жалост. Затуй е в това състояние, от което умният човек може да си извлече няколко прости истини. Срещи викаш, Мурильо? Круппе не мисли, че многобройните метреси в града се будят толкоз рано. В края на краищата, какво ще видят в огледалата си? Круппе потръпва от тая мисъл.

Крокъс заразтрива цицините, скрити под дългата му тъмна коса. Потрепери от болка, надвеси се над масата и промърмори:

— Хайде, Круппе, играй.

— Ама мой ред ли е?

— Чувството за мярка май не включва да запомниш кога ти е редът — отбеляза сухо Мурильо.

По стълбището изтропаха ботуши. Тримата се обърнаха и видяха слизащия от горния етаж Ралик Ном. Високият тъмнокож мъж изглеждаше отпочинал. Беше си облякъл дневното наметало, царствено тъмен пурпур, стегнат на шията със сребърна брошка. Черната му коса беше сресана и прибрана на плитка зад тясното му, гладко избръснато лице. Ралик се приближи до масата им, пресегна се и сграбчи Кол за оредялата коса. Надигна главата му от локвата бира и се наведе да погледне оцапаното му лице. После леко пусна главата му обратно и седна на един стол.

— Тази игра снощната ли е?

— Много ясно — отвърна му Круппе. — Круппе ги е притиснал тия двамата до стената, скоро и ризите си ще загубят! Радвам се да те видя отново, приятелю Ралик. Това хлапе тука — Круппе посочи вяло Крокъс — цяла нощ ни разправя за разни убийства над главите ни. Порой от кървища едва ли не! Чувал ли си някога за подобна глупост, Ралик, приятелю на Круппе, драги?

Ралик сви рамене.

— Поредният слух. Този град е съграден от мълва.

Крокъс се намръщи наум. Тази сутрин май никой не беше склонен да отговаря на въпроси. Отново се зачуди за какво ли си бяха говорили убиецът и Мурильо, изгърбени над смътно осветената маса в ъгъла на гостилницата. Беше ги заподозрял в някакъв заговор. Не че такова нещо беше необичайно, макар че повечето пъти Круппе беше в центъра.

Мурильо извърна глава към тезгяха и подвикна:

— Сълти! Будна ли си?

Иззад дървения тезгях се чу глухо мърморене, след което се показа и самата Сълти, с разчорлена руса коса и пълно лице, което сега изглеждаше още по-пълно.

— М-да. К’во?

— Закуска за приятелите ми, ако обичаш. — Мурильо стана и огледа критично и явно неодобрително облеклото си. Меката бухнала риза, боядисана в яркозелено, сега беше провиснала по длъгнестото му тяло, омачкана и оцапана с бира. Фините панталони от щавена кожа бяха омацани и намачкани. Мурильо въздъхна. — Трябва да се окъпя и преоблека. Колкото до играта, предавам се, обзет от пълна безнадеждност. Круппе, вече съм убеден, никога няма да си изиграе проклетата карта и ще ни държи заклещени в невероятния свят на своите спомени и възпоминания май цяла вечност. Лека ви нощ и стига толкоз. — Двамата с Ралик се спогледаха и Мурильо кимна леко.

Крокъс забеляза споглеждането и помръкна още повече. Изгледа напускащия Мурильо, а после се обърна към Ралик. Убиецът седеше и гледаше Кол, с неразгадаемо както винаги лице.

Сълти се затътри към кухнята и след малко оттам се чу дрънкане на съдове.

Крокъс хвърли картите си на масата, отпусна гръб и затвори очи.

— Момъкът също ли се предава? — попита Круппе.

Крокъс кимна.

— Ха, Круппе остава непобеден. — Остави картите си и изтри с кърпата потния си дебел врат.

В ума на младия крадец се завихриха подозрения за някаква голяма интрига. Най-напред онази война между убийците, сега Ралик и Мурильо май крояха нещо. Въздъхна наум и отвори очи. Цялото тяло го болеше от снощните му приключения, но знаеше, че е извадил късмет. Зяпна Кол, без да го вижда. Гледката с онези двамата, високите черни убийци, се върна в ума му и той потръпна. Да, въпреки всичките опасности, които го бяха подгонили като ловни кучета по покривите предната нощ, трябваше да признае колко възбуждащо беше всичко. Цял час след като беше затръшнал вратата на хана и бе изгълтал бирата, която Сълти му тикна в ръката, целият трепереше.

Погледът му се закова на Кол. Кол, Круппе, Мурильо и Ралик. Каква странна група — пияница, дебел маг със съмнителни дарби, конте, и убиец.

Все пак това бяха най-добрите му приятели. Родителите му се бяха споминали от Крилатата чума, когато беше едва четиригодишен. Оттогава го беше гледал чичо Мамът. Старият учен се бе постарал да направи за него най-доброто, на което беше способен, но то не се беше оказало достатъчно. Крокъс беше намерил уличните сенки и безлунните нощи по покривите за много по-възбуждащи от плесенясалите книги на чичо си.

Сега обаче се чувстваше много самотен. Круппе така и не смъкваше маската си на блажен идиотизъм, нито за миг — през всичките години, откакто Крокъс се беше хванал да чиракува на дебелака в занаята на крадец, никога не го беше виждал да се държи другояче. Животът на Кол като че ли се изразяваше в неуморно и упорито избягване на трезвостта, по причини неизвестни за Крокъс — макар да подозираше, че преди това Кол е представлявал нещо повече. А ето, че Ралик и Мурильо сега се стараеха да го изключат от някаква своя нова интрига.

В мислите му се появи един образ — огрените от луната бедра на спяща девица — и той ядосано тръсна глава.

Сълти дойде със закуската — парчета хляб, запържени в масло, буца козе сирене, добре узряло грозде и каничка с горчиво кафе от Калоуз. Поднесе най-напред на Крокъс и той измърмори „благодаря“.

Докато Сълти поднасяше на Ралик, нетърпението на Круппе се усили.

— Какво безочие! — изпръхтя дебелакът и заоправя широките, оцапани ръкави на палтото си. — Круппе си мисли дали да не хвърли хиляда ужасни заклинания на грубата Сълти.

— Круппе по-добре да не го прави — каза Ралик.

— О, не, разбира се, че не — заусуква Круппе и отри челото си с кърпата. — Магьосник с моите дарби никога не би се унизил с една проста миячка на тигани, в края на краищата.

Сълти се обърна към него.

— Миячка на тигани? — Взе едно парче запържен хляб от чинията и го плесна в главата на Круппе. — Не се притеснявай — каза му и тръгна към тезгяха. — С твоята коса никой няма да забележи.

Круппе смъкна хляба от главата си. Канеше се да го хвърли на пода, но се отказа. Облиза устни.

— Круппе е великодушен тази сутрин — рече той, ухили се широко и остави хляба в чинията си. Наведе се над масата и сплете месестите си пръсти. — Круппе иска да започне закуската си с малко грозденце, моля.

7.

Виждам едного,

присвит в огъня,

тръпна от студ

и се чудя какво

търси той тук, дръзко

легнал в моята клада…

Епитаф от Джадроуби

Анонимен автор

Този път сънят на Круппе го отведе през Блатната порта, по Южния път, а след това — по пътя за езерото Кътър. Небето вихреше пренеприятни шарки от сребристо и светлозелено.

— Всичко е сбъркано — въздъхна Круппе и краката му заситниха по прашния каменист път. — Монетата попадна в детски ръце, въпреки че още не го знае. За Круппе ли е да ходи по този Маймунски път? За щастие, съвършено кръглото тяло на Круппе е пример за съвършена симетрия. Човек не само се ражда с умението за въпросния баланс, човек трябва да го усвои с усилна практика. Разбира се, Круппе е уникален с това, че никога не му трябва практика — в нищо.

Вляво сред полето, сред горичка млади дръвчета, малък огън хвърляше мъгливо червени отблясъци между гъстите клони. Острият поглед на Круппе успя да различи седящата там самотна фигура, протегнала сякаш ръце в пламъците.

— Твърде много са камъните за изгазване — изпъшка Круппе — по този разровен каменист път. Круппе ще вземе да опита рохкавата пръст, дето тепърва ще позеленее от пролетния бурен. Да, оня огън там примамва. — Той се отби от пътя и тръгна към дърветата.

Щом излезе на светлото, закачулената фигура бавно се обърна да го изгледа; лицето й бе скрито в сенки, въпреки огъня пред нея. Държеше ръцете си в огъня и пръстите й бяха широко разперени и криви.

— И аз бих се порадвал на тази топлина — каза Круппе и се поклони. — Такава рядкост в сънищата на Круппе напоследък.

— Странници бродят из тях — рече фигурата с тънък глас с непривичен акцент. — Като мен. Е, ти ли ме призова? Много време изтече, откакто не съм стъпвал по земя.

Круппе вдигна вежда.

— Призовал? Не, не и Круппе, той също е жертва на сънищата си. Представете си, в края на краищата, че сега Круппе си лежи под топлите завивки на сигурно, в скромната си стаичка. И в същото време виждате, страннико, че съм простинал, не, направо съм премръзнал.

Другият тихо се изсмя и махна с ръка на Круппе да се приближи към огъня.

— Търся отново усещане — рече той, — ала ръцете ми не чувстват нищо. Да те почитат значи да споделяш болките на молителя си. Но се боя, че вече не са останали мои поклонници.

Круппе замълча. Не му харесваше мрачното настроение на този сън. Протегна ръце към огъня, но почти не усети топлина. В коленете му бе заседнала ледена болка. Най-сетне вдигна очи над пламъците към закачулената фигура и каза:

— Круппе си мисли, че вие сте Древен бог. Имате ли си име?

— Знаят ме като К’рул.

Круппе замръзна. Предположението му се беше оказало вярно. Мисълта за един пробуден Древен бог, скитащ из сънищата му, разпръсна всички други мисли като подплашени зайци.

— Как си дошъл тук, К’рул — попита той с трепет. Изведнъж му се стори, че е доста горещо. Измъкна кърпата си от ръкава и попи потта от челото си.

К’рул помисли, преди да отговори, и Круппе долови в гласа му съмнение.

— Кръв се проля зад стените на този сияен град, Круппе, по камък, бил някога свят в моето име. Това… това за мен е ново. Някога властвах в умовете на много смъртни и те добре ме засищаха с кръв и потрошени кости. Дълго преди да се издигнат първите кули по прищявка на смъртните, бродех по тази земя сред ловци. — Качулката се килна нагоре и Круппе усети прикованите в него безсмъртни очи. — Кръв беше пролята отново, но само това не стига. Вярвам, че съм тук, за да дочакам едного, който ще се пробуди. Един, когото познавах преди, много отдавна.

Круппе преглътна думите му като горчива жлъчка.

— А какво носиш за Круппе?

Старият бог се надигна рязко.

— Древен огън, който ще те сгрява във времена на нужда — рече той. — Ала не те обвързвам с нищо. Подири Т’лан Имасс, който ще води жената. Те са Будителите. Мисля, че трябва да се подготвя за битка. Битка, която ще изгубя.

Осъзнал внезапно смисъла на казаното, Круппе го погледна ококорен.

— Значи те използват — промълви той.

— Може би. Ако е така, то Децата-богове са направили съдбоносна грешка. В края на краищата — зла усмивка сякаш се прокрадна в тона му — ще изгубя една битка. Но няма да умра. — И К’рул се извърна с гръб към огъня. Гласът му се понесе към Круппе. — Продължи играта, смъртни. Всеки бог пада в ръцете на някой смъртен. Такъв е единственият край на безсмъртието.

Тъгата на Древния бог не убягна на Круппе. Той подозираше, че с тези последни думи му разкриха велика истина, истина, която му бяха дали позволение да използва.

— И Круппе ще я използва — промълви той.

Древният бог вече вървеше през полята, на североизток. Круппе се вторачи в огъня. Пламъците му жадно ближеха дървото, но не оставяха пепел, а и макар в него да не бяха слагани дърва, откакто Круппе бе дошъл, той не гаснеше. Круппе потръпна.

— В ръцете на дете. Тази нощ Круппе е истински самотен в света. Самотен.

Час преди съмване Трошачът на кръгове беше освободен от поста си при Деспотския барбикан. Тази нощ на срещата под портата не бе дошъл никой. По скалистите зъбери на планините Тахлин танцуваха мълнии. Мъжът тръгна самотен покрай „Прелестите“ на улица „Анасон“, в Квартала на подправките. Пред него и надолу блещукаше Крайбрежната улица, с корпусите на търговските кораби от далечните Калоуз, Елингарт и Проклятието на Кеплер, тъмни и сумрачни между осветените с газови фенери каменни кейове.

Хладен ветрец донесе миризмата на дъжд, въпреки че звездите блестяха смайващо ярки. Мъжът си беше свалил плаща и го бе сгънал в малката си кожена торба, метната през рамо. Само простият къс меч, окачен на бедрото му, издаваше, че е войник, но войник без служба.

Беше се освободил от задълженията си и сега, докато крачеше към водата, дългите години войнишка служба сякаш се смъкнаха от душата му като змийска кожа. Ярки бяха спомените от детството му на тези кейове, към които винаги се връщаше, привлечен от странните кораби, които се поклащаха закотвени, като уморени и обветрени герои, завърнали се от някаква война със стихиите. В онези дни бе нещо обичайно да се видят галерите на Свободните пирати, лениво полюшващи се сред залива, бляскави и натежали от плячка. Идваха от такива загадъчни пристани, като Филман Оррас, Форт и половина, Разказа на мъртвеца и Изгнание; имена, от които кънтеше на приключения в ушите на едно хлапе, което никога не беше виждало родния си град извън стените му.

Щом стигна до каменния кей, мъжът забави хода си. Годините между него и онова хлапе се нижеха през ума му, обсебени от все по-мрачни спомени за битки. Затърсеше ли сред многото кръстопътища, през които бе преминал в миналото, виждаше гръмоносни небеса, изпепелени и разкъсвани от вятъра земи. Силите на възрастта и опита вече ги отсяваха и какъвто и избор да беше правил през всичките тези години, той му се струваше обречен и почти отчаян.

„Нима само младите познават отчаянието?“ — зачуди се той, след като седна на каменния ръб на кея. Пред него се плискаха черните вълни на залива. На двайсет стъпки по-надолу се простираше загърнатият в сумрак каменист бряг; тук-там парчета строшено стъкло проблясваха и му намигаха като звезди.

Мъжът извърна лице надясно. Погледът му бавно пое по склона и се изкачи до билото, където се издигаше тромавото туловище на палата „Величие“. „Никога не прекалявай.“ Простичък житейски урок, който бе научил отдавна, на горящата палуба на един кораб, който потъваше, докато се оттегляше от стръмните укрепления на град Разбитата челюст. Да, именно високомерието според книжниците беше погубило Свободните пирати.

Никога не прекалявай. Очите му се задържаха на палатата „Величие“. Комендантският час, наложен след убийството на съветника Лим, все още беше в сила. Съветът вреше и кипеше, заделяше повече ценни часове за спекулации и клюки около това убийство, отколкото за държавни дела. Търбан Орр, чиято победа в гласуването бе изтръгната от ръцете му в последния момент, беше хвърлил копоите си по всяка диря, за да издири шпионите, за които бе убеден, че са проникнали в гнездото му. Съветникът не беше глупак.

Ято сиви гларуси се понесе към езерото и се разпищя в мразовития нощен въздух.

Късно беше да се тревожи, че е стигнал твърде далече. Още в, деня, в който агентът на Змиорката бе дошъл при него, бъдещето му беше предопределено. Някой щеше да го нарече измяна. И може би всъщност наистина беше измяна. Кой можеше да каже какво се върти в ума на Змиорката? Дори главният му агент — свръзката с него — твърдеше, че е в неведение за плановете на господаря си.

Мислите му се върнаха към Търбан Орр. Беше се включил в игра срещу прозорлив и хитър човек, човек с много власт. Единствената му защита срещу Орр беше анонимността. Но тя нямаше да издържи дълго.

Седеше на кея и чакаше агента на Змиорката. Щеше да връчи в ръцете му съобщение. Какво щеше да се промени с предаването на това писмо? Редно ли беше да потърси помощ, излагайки на опасност крехката си анонимност — онази самота, която му вдъхваше толкова сила, която втвърдяваше решимостта му? И все пак, да устои срещу ума на Търбан Орр… не, не би могъл да се справи сам.

Бръкна под кожения си елек и извади свитъка. Намираше се на кръстопът, това поне го разбираше. В отговор на зле премерения си страх беше изписал на този свитък молба за помощ.

Щеше да е толкова лесно — да вдигне ръце и да се предаде. Погледна крехкия пергамент, усети нищожното му тегло, леко намазнената му повърхност, стегналото го шнурче. Лесен и твърде отчаян ход.

Вдигна глава. Небето бе започнало да избледнява, езерният вятър се усилваше, предвестник на настъпващия ден. Щеше да завали, дъждът щеше да дойде от север, както често се случваше по това време на годината. Да прочисти града, да го освежи с аромата на подправките. Той смъкна шнурчето от свитъка и разгъна пергамента.

„Толкова лесно!“

Бавно и съсредоточено мъжът започна да къса свитъка. Вятърът понесе късчетата надолу и ги пръсна из сумрака на загърнатия в сенки езерен бряг. Надигащите се вълни на прилива ги пометоха като пепел.

Стори му се, че някъде от дъното на мозъка му изплува шепот на въртяща се монета. Стори му се тъжен.

След няколко минути си тръгна от кея. Агентът на Змиорката, излязъл на утринната си разходка, щеше мимоходом да си отбележи отсъствието на свръзката и да си продължи по пътя.

Закрачи по Крайбрежна и хълмът започна да се смалява зад него. Първите търговци на коприна вече разстилаха мострите си по широкия тротоар. Сред коприните мъжът разпозна боядисаните с цвят на лавандула топове от Иллем, светложълтите от Сетта и Лест — два града на югоизток, за които знаеше, че в последния месец са завладени от Пророка на Панион — както и тежките топове от Сарокал. Топящи се мостри: цялата търговия от север бе вече в ръцете на Малаз.

Свърна от езерото при входа на Ароматния лес и тръгна през града. След четири преки го чакаше стаята му — на втория етаж на порутена жилищна сграда, сива и притихнала в настъпващото утро, с тънка крива врата, залостена и заключена. В тази стаичка той не оставяше място за спомени, не оставяше нищо, което можеше да го отличи в погледа на някой магьосник или да подскаже на някой хитроумен ловец на шпиони подробности от живота му. В тази стаичка той оставаше анонимен дори за самия себе си.

Лейди Симтал крачеше нервно. Твърде много от трудно спечеленото й злато беше отишло през последните няколко дни, за да позаглади водите. Проклетата кучка на Лим не бе позволила скръбта да я обсеби толкова, колкото алчността й. Само два дни, откакто се беше забулила в черно, и ето, че се показа по знатните дворове, увиснала на ръката на онова конте Мурильо, самодоволна като проститутка на бал.

Изрисуваните с молив вежди на Симтал леко се сбърчиха. Мурильо… тоя младок умееше да изпъква сред обществото. Може би си струваше да го образова човек.

Спря да крачи и се обърна към излегналия се в ложето й мъж.

— Значи нищо не си научил. — В тона й се промъкна нотка на презрение и тя се зачуди дали го е забелязал.

Съветник Търбан Орр, с нашарената с белези ръка на очите, отговори, без да помръдне:

— Казах ти вече всичко. Няма как да се разбере откъде е дошла тази отровна стрела, Симтал. Отровна, в името на Гуглата! Кой убиец използва отрова днес? Воркан така ги е затрупал с магия, че всичко друго изглежда отживяло.

— Отклоняваш се — каза му тя, доволна, че не забелязва колко непредпазливо разкрива чувствата си.

— Точно така е, както ти казах — продължи Орр. — Лим се беше замесил в не една, ъъъ, деликатна авантюра. Убийството най-вероятно не е свързано с теб. Могло е да се случи на чиято и да било тераса, просто случайно е станало на твоята.

Лейди Симтал скръсти ръце.

— Не вярвам в съвпадението, Търбан. Кажи ми, съвпадение ли беше, че смъртта му провали мнозинството ти — точно в нощта преди гласуването? — Забеляза как потръпна брадичката му и разбра, че е успяла да го жегне. Усмихна се и пристъпи към леглото. Седна и го погали с длан по бедрото. — Все едно, следил ли си го напоследък?

— Кого?

Симтал се намръщи, дръпна ръката си и стана.

— Скъпия ми ощетен, идиот такъв.

Устата на Търбан Орр се изкриви в самодоволна усмивка.

— Винаги го държа под око заради теб, мила. В тази област нищо не се е променило. Откакто го изрита в задника, не е изтрезнявал. — Мъжът се надигна и посегна към закачалката, на която висяха дрехите му. Започна да се облича.

Симтал се извърна рязко.

— Какво правиш?

— На какво ти прилича? — Търбан навлече панталоните си. — В палатата кипят спорове. Влиянието ми там е необходимо.

— За какво? Да склониш поредния съветник да изпълни волята ти?

Той навлече копринената си риза, все така усмихнат.

— И това, и други неща.

Симтал завъртя очи към тавана.

— О, разбира се — шпионинът. Бях забравила за него.

— Лично аз — продължи Орр — вярвам, че прокламацията за неутралитет към малазанците ще мине — може би утре или вдругиден.

Симтал се изсмя грубо.

— Неутралитет! Започваш да вярваш в собствената си пропаганда. Това, което искаш ти, Търбан Орр, е власт, голата и абсолютна власт, която ще дойде с това, че ще станеш Върховен юмрук на Малаз. Смяташ, че това е първата стъпка, която ще отъпче пътя ти към прегръдките на императрицата. За сметка на града — но това изобщо не те интересува!

Търбан й се озъби.

— Стой настрана от политиката, жено. Падането на Даруджистан пред империята е неизбежно. По-добре мирна окупация, отколкото насилствена.

— Мирна ли? Сляп ли си за това, което стана с благородниците на Пейл? О, гарваните с дни пируват с нежната им плът. Тази империя гълта благородническа кръв.

— Това, което се случи в Пейл, не е толкова просто, колкото го изкарваш — отвърна Търбан. — Там беше включено възмездието на Морант, клауза от писмения договор. Такова клане тук няма да се случи — а и да се случи, какво? Бихме могли да го използваме, мен ако питаш. — Усмивката му се върна. — Толкова с кървящото ти сърце за воплите на града. Единственото, което те интересува, си ти самата. Остави градската мърша за своите любимци, Симтал. — Наведе се и заоправя гамашите си.

Симтал пристъпи към закачалката, вдигна ръка и докосна предпазителя на сабята на Орр.

— Трябва да го убиеш и да се свърши.

— Пак ли? — Съветникът стана и се изсмя. — Мозъчето ти работи с остротата на озлобено дете. — Взе сабята и я окачи на кръста си. — Цяло чудо е, че успя да изтръгнеш нещо от онзи твой съпруг идиот — в проницателността си същата като него.

— Най-лесното е да сломиш едно мъжко сърце — усмихна се Симтал. Излегна се на леглото, протегна лениво ръце, изви гръб и каза:

— Какво става с Лунния къс? Още ли си виси там?

Съветникът я изгледа, очите му обходиха тялото й и той отвърна разсеяно:

— Още се мъчим да му изпратим послание. Разпънали сме шатра в сянката му и сме поставили в нея свои представители, но загадъчният Господар просто не ни обръща внимание.

— Може да е умрял — каза Симтал и се протегна с въздишка. — Може би Луната просто си седи там, защото в нея не е останал никой жив. Помислихте ли за това, скъпи съветнико?

Търбан Орр се обърна към вратата.

— Помислили сме. Ще те видя ли тази нощ?

— Искам го мъртъв — каза Симтал.

Съветникът посегна към бравата.

— Може би. Ще те видя ли тази нощ? — повтори той.

— Може би.

Ръката на Търбан Орр се отпусна на бравата, после той отвори вратата и излезе от стаята.

Лейди Симтал се отпусна в леглото и въздъхна. Мислите й се насочиха към едно конте, чиято загуба за една определена вдовица щеше да е най-сладкият заговор.

Мурильо отпи от виното с подправки.

— Подробностите са бегли — каза той и сгърчи лице, щом горещата течност опърли устните му.

На улицата изтрополя ярко боядисана каляска, теглена от три бели коня с черни сбруи. Мъжът, който стискаше юздите, беше с черен халат и с качулка. Конете мятаха глави и въртяха очи, но яките ръце на кочияша ги държаха здраво. От двете страни на каляската крачеха жени на средна възраст, понесли на бръснатите си глави бронзови купи, от които се виеха валма ароматен дим.

Мурильо се облегна на перилото и се загледа надолу към групата.

— Разкарват кучката на Фандърей — каза той. — Проклети мрачни ритуали, мене ако питате. — Седна отново на плюшения стол, усмихна се на събеседничката си и вдигна бокала си. — Богинята-вълчица на зимата умира в сезонната си смърт, върху бял килим, няма що. А след седмица Празникът на Джедъроун ще изпълни улиците с цветя, които след това ще задръстят канавките и ще запушат шахтите из целия град.

Младата жена срещу него се усмихна на бокала си — държеше го между двете си длани като жертвоприношение.

— Кои подробности имате предвид?

— Подробности ли?

Тя леко се усмихна.

— Беглите.

— О! — Мурильо махна небрежно с облечената си в ръкавица ръка. — Версията на лейди Симтал поддържа, че съветник Лим е дошъл при нея, за да й благодари лично за официалната покана.

— Покана? Имате предвид пиршеството, което организира за Рождеството на Джедъроун?

Мурильо примига.

— Разбира се. Не се съмнявам, че вашият дом е поканен?

— О, да. А вие?

— Уви, не — отвърна с усмивка Мурильо.

Жената замълча, клепачите й се спуснаха замислено.

Мурильо хвърли поглед към улицата. Зачака. Неща като тези, в края на краищата, се движеха от само себе си и макар да не можеше да отгатне скоростта, нито да проследи мислите на жената — особено когато имаха нещо общо със секс. А това съвсем определено беше игра на услуги — най-добрата игра на Мурильо и той винаги я отиграваше добре. Никога не ги разочаровай, в това се криеше ключът. Най-съкровената тайна е тази, която никога не се вгорчава с възрастта.

Малко от масите на терасата бяха заети, знатните гости на заведението предпочитаха уханния въздух на трапезарията вътре. Мурильо намираше удоволствие в бръмчащия долу уличен живот и знаеше, че гостенката му споделя предпочитанието му — поне в този момент. При всичкия шум, който ехтеше отдолу, възможността някой да ги подслуша беше нищожна.

Погледът му заскита безцелно по Бижутерската улица на Морул и той леко се стегна — очите му се спряха на една фигура, застанала на прага срещу него, и се разшириха. Той се намести в стола си и пусна лявата си ръка покрай каменното перило, за да не я види жената срещу него. После я размаха няколко пъти, загледан ядосано във фигурата долу.

Ралик Ном се ухили още повече. Отдръпна се от прага и закрачи по улицата, после спря да огледа перлите, изложени на една масичка от слонова кост пред един дюкян. Продавачът пристъпи боязливо напред и се отпусна, след като Ралик продължи по пътя си.

Мурильо въздъхна, също се отпусна в стола си и отпи от парещата течност. „Идиот!“ Лицето на мъжа долу, ръцете му, походката му, очите му, всичко говореше само едно: убиец. По дяволите, облеклото му излъчваше толкова топлота и жизненост, колкото униформата на градския палач.

Станеше ли дума за дискретност, тя тотално липсваше на Ралик Ном. Което правеше цялата тази работа твърде странна — толкова сложна схема да се роди в ръбестия мозък на един наемен убиец. Все пак, какъвто и да беше произходът й, беше си направо гениална.

— Много ли ви се иска да присъствате, Мурильо? — попита жената.

Мурильо отвърна с възможно най-топлата си усмивка. И извърна очи.

— Имението е голямо, нали?

— На лейди Симтал? Разбира се. Десетки и десетки стаи. — Младата жена пъхна боязливо пръстче в гъстата огнена течност, после го поднесе замислено към устните си. Продължи да гледа бокала в другата си ръка. — Допускам, че твърде много слугински стаи, макар и да им липсват най-елементарните удобства и лукс, ще останат празни през по-голямата част от нощта.

По-ясна покана Мурильо едва ли можеше да очаква. Замисълът на Ралик целеше точно този момент и неговите последствия. Все пак прелюбодеянието си имаше и някои неприятни страни. Мурильо не изпитваше никакво желание да се срещне със съпруга на тази дама на дуел. Изтласка тази смущаваща мисъл с нова глътка вино.

— Бих присъствал с удоволствие на празненството, но при едно условие. — Вдигна глава и погледна жената в очите. — Че ще ме удостоите с компанията си през тази нощ — за час-два например. — Намръщеното му чело изразяваше тревога. — Не бих искал да извърша посегателство над претенциите на съпруга ви над вас, разбира се. — Точно което щеше да направи, както и двамата знаеха.

— Разбира се — отвърна тя, изведнъж много свенливо. — Би било непристойно. Колко покани ще са ви необходими?

— Две — отвърна той. — Най-добре ще е да ме видят с компания.

— Да, най-добре.

Мурильо погледна със съжаление вече празния си бокал. И въздъхна.

— Уви, трябва вече да се сбогувам.

— Вашата самодисциплина ме възхищава — каза жената.

„Едва ли и на Рождеството на Джедъроун“, отвърна наум Мурильо и се надигна от стола си.

— Господарката на Шанса ме удостои с тази наша среща — заяви той с поклон. — До празника, лейди Орр.

— До празника — кимна жената на съветника, сякаш вече загубила интерес към него. — Довиждане.

Мурильо се поклони отново и напусна терасата. Масите бяха пълни с посетители, не една знатна дама го изгледа с натежали клепки, докато излизаше.

Улица Бижутерска свършваше при Портата на сърпа. Ралик усети ококорените очи на стражите край рампата — проследиха го, докато минаваше между масивните камъни на Третата крепостна стена. Оцелот му беше наредил да го прави явно и макар Мурильо да поддържаше мнението, че само някой слепец би го сбъркал с нещо друго освен убиец, Ралик упорито се стараеше да изтъкне очевидното.

Стражите естествено не направиха нищо. Да си придаваш външност на убиец не беше същото като да си наистина убиец. В подобни неща законите на града бяха изрични. Той знаеше, че е възможно да го следят, докато крачи по богатските улици на Знатните имения, но нямаше да полага усилие да им се отскубне. Даруджистанските благородници плащаха луди пари, за да пускат шпиони по улиците ден след ден. Ами да си изкарат хляба поне.

Не изпитваше съчувствие към тях. Но и не споделяше омразата на простолюдието към знатните. Постоянното им надуване, докачливото им чувство за чест и непрекъснатите кавги в края на краищата му осигуряваха приличен поминък.

Но подозираше, че когато дойдеше империята, с това щеше да се приключи. В империята гилдиите на убийците бяха незаконни, а онези, които сметнеха за добри, ги включваха в тайните редици на Нокътя. Колкото до онези, които не сметнеха за добри, те просто изчезваха. Благородниците не ги чакаше по-добра съдба, ако слуховете от Пейл бяха верни. Дойдеше ли тук империята, светът щеше да стане по-различен и Ралик изобщо не беше сигурен дали иска да е част от него.

Все пак имаше да свърши някои неща. Зачуди се дали Мурильо е успял да получи поканите. Всичко зависеше от това. Предната нощ спорът им се проточи дълго. Мурильо предпочиташе вдовици. Прелюбодеянието не било в стила му, така твърдеше. Но Ралик настоя и накрая Мурильо вдигна ръце.

Убиецът не можеше да се начуди на нежеланието на приятеля си. Първото, което му хрумна, беше, че Мурильо се бои от възможността Търбан Орр да го предизвика на дуел. Но Мурильо го биваше с рапирата. Ралик се беше упражнявал с него достатъчно пъти из потайни места в града, за да подозира, че е Адепт — а срещу това дори един опитен в дуелите мъж като Търбан Орр не можеше да излезе.

Не, не страхът караше Мурильо да се дърпа от тази част на плана. Ралик си бе помислил дали пък в случая не е замесено чувство за морал. И тогава му се разкри цяла нова страна от характера на Мурильо.

Тъкмо разсъждаваше над последиците от всичко това, когато зърна сред уличната тълпа познато лице. Спря се да огледа околните сгради и очите му се разшириха, щом осъзна къде го е довело разсеяното му скитане. Вниманието му отново се насочи към познатата фигура, която непрекъснато му се мяркаше от другата страна на улицата. Очите на убиеца се присвиха замислено.

Под синкаво сребристата предобедна светлина Крокъс крачеше по Крайбрежна сред гълчавата на търговци и дюкянджии. На десетина улици по-напред, оттатък Третата крепостна стена, се издигаха градските хълмове. На най-източния от тях се възправяше камбанарията на К’рул и покритите й със зеленикава патина бронзови плочи проблясваха под лъчите на слънцето.

Кулата сякаш предизвикваше пищното високомерие на палатата „Величие“, зяпнала именията и сградите, струпани по по-ниските хълмове, с насълзените си очи и обруленото си от времето лице.

Крокъс споделяше нещо от въображаемата насмешлива сдържаност на древната кула към пищната претенциозност на палатата, чувство, насадено от чичо му през всичките му години на детство. Този огън се подклаждаше и от здравословното младежко презрение към всичко, което намирисва на авторитет и власт. И макар да не мислеше много за това, тъкмо тези чувства му бяха дали началния тласък в занаята му на крадец. Но никога досега не беше разбирал най-съкровения и болезнен удар, който нанасяха кражбите му — нахлуването и насилието над чуждата интимност. Отново и отново в сънените му лутания в ума му се връщаше спящото в леглото си младо момиче.

В един момент Крокъс осъзна, че този образ има общо с… с всичко. Беше проникнал в стаята й, място, където тътрещите се по петите й благородни сополанковци не можеха да пристъпят, място, в което тя можеше да си говори с парцалените кукли от детството си, когато невинността не означава само още едно неоткъснато цвете. Нейната светая светих. А той я беше осквернил, беше изтръгнал от тази млада жена най-скъпото й притежание: интимността й.

Какво от това, че беше дъщерята на Д’Арл, че беше родена с най-чистата кръв — неомърсена от докосването на Богинята на просяците, — че щеше да се носи в живота си, опазена от упадъка на истинския свят. Всички тези неща бяха без значение. За Крокъс престъплението му спрямо нея бе равносилно на насилие. Толкова дръзко да разбие личния й свят…

С мисли, натежали от упреци и самообвинения, младият крадец зави покрай „Прелестите“ на улица „Анасон“ и си запробива с лакти път през тълпите.

Несъкрушимите доскоро стени на праведен гняв в ума му рухваха. Така омразната му знатна сган му бе показала лице, което го беше обсебило със своята хубост и го тласкаше в сто неочаквани посоки. Уханните миризми от дюкяните за подправки, лъхащи като благоухания в топлия вятър, непонятно как оставяха в гърлото му някакво неназовимо чувство. Виковете на децата из уличките премрежваха очите му със сантиментална нега.

Мина през Портата на карамфила и навлезе в Теснината Оссерк. Точно пред него се издигаше рампата, водеща към Знатните имения. Докато се приближаваше към нея, му се наложи бързо да се дръпне встрани, за да избегне идващия зад него голям екипаж. Конете мятаха глави, цвилеха и ритаха, без да обръщат внимание на никого и нищо по пътя си. Крокъс изгледа как каляската изтрополи нагоре по рампата и как хората се пръскаха от двете й страни. Според това, което беше чувал за съветник Търбан Орр, конете на дуелиста, изглежда, споделяха презрението му към онези, на които уж трябваше да служи.

Докато той самият стигне до имението Орр, екипажът вече беше преминал през външната порта. Четирима яки мъже от личната охрана бяха заели постовете си от двете й страни. Стената зад гърбовете им беше цели петнайсет стъпки висока, увенчана с ръждясали железни шипове, набити в спечената от слънцето глина. По стената се редяха факли на интервали от по десет стъпки, със скоби, набити в шуплестата пемза на цокъла. В основата си стената изглеждаше около четири стъпки широка, иззидана от грубо оформени тухли със стандартната една квадратна стъпка. Младежът продължи по улицата, после се обърна надясно, за да огледа стената срещу страничната уличка. В най-близкия ъгъл имаше малка слугинска врата — боядисан с катран и обкован с бронз дъб.

И никаква охрана. Сенките на отсрещното имение мятаха тежкия си плащ над тесния пасаж. Крокъс пристъпи във влажния, изпълнен с мирис на мухъл мрак. Беше стигнал до средата на уличката, когато една ръка го стисна за гърлото изотзад и острият връх на кама се притисна в хълбока му. Крокъс замръзна, а после изпъшка, когато ръката извърна лицето му. Очите, в които се взря, му бяха много познати.

Ралик Ном прибра камата си и отстъпи, ядно намръщен. Крокъс го зяпна и облиза устни.

— Ралик, кълна се в сърцето на Беру, изплаши ме!

— Добре — отвърна убиецът. — Чуй ме добре, Крокъс. С имението на Орр няма да се опитваш. Да не си пристъпил повече тук.

Крадецът сви рамене.

— Просто ми хрумна, Ном.

— Забрави — изсъска му Ралик.

Стиснал устни, Крокъс кимна.

— Добре.

Обърна се и тръгна към ярката слънчева светлина, заляла следващата улица. Докато не излезе на Пътя на предателя, усещаше очите на Ралик в гърба си. Спря. Вляво от него се издигаше хълмът Високи бесилки, с безукорно засадения му с цветни лехи склон — взрив от цветове, обкръжаващи тридесетте и пет вити стъпала. Петте клупа над платформата се полюшваха леко на вятъра и черните резки на сенките им се спускаха по склона чак до уличната настилка. Много време беше минало, откакто бяха обесили последния углавен престъпник. Виж, долу, в квартала Джадроуби, въжетата на Ниските бесилки се подменяха всяка седмица поради това, че са похабени. Странен контраст в тези напрегнати времена.

Той поклати глава. Беше му непосилно да избегне въпросите. Нима Ном го беше проследил? Не, много по-вероятно беше убиецът да си е набелязал Орр или някой друг в имението. Дръзка сделка. Зачуди се на кого ли му е стискало толкова, че да го предложи — благородна особа, не ще и дума. Но куражът на предложилия договора бледнееше в сравнение с този на Ралик затова, че го е приел.

Все едно, тежестта на предупреждението на убиеца разби всякаква идея за грабеж в имението на Орр — поне засега. Крокъс пъхна ръце в джобовете си. И докато крачеше, с мисли, затънали из лабиринт без изход, той се намръщи, осъзнал, че в една от ръцете си, бръкнала дълбоко в джоба, стиска монета.

Извади я. Да, беше монетата, която бе намерил в нощта на убийствата. Спомни си за необяснимата й поява, как издрънча в краката му миг преди стрелата от арбалета на убиеца да изсвисти над главата му. И сега, под ярката утринна светлина, Крокъс най-после намери време да я разгледа. Вдигна я пред очите си. Едната страна изобразяваше профила на млад мъж с насмешливо изражение и с нещо като небрежно провиснала на главата шапка. По ръба обикаляше надпис с дребни, подобни на руни знаци — език, който младият крадец не можа да разпознае, тъй като беше твърде различен от познатото му писмо на дару.

Обърна монетата. Колко странно! Още една глава, този път на жена, обърната обратно. Врязаният тук надпис беше с различен от другата страна почерк, наклонен някак наляво. Жената изглеждаше млада, чертите й много приличаха на тези на мъжа; в изражението й нямаше нищо насмешливо — тя сякаш се взираше в очите на крадеца хладно и непреклонно.

Металът беше стар, прошарен тук-там с груба мед и покрит по лицата с пъпчици калай. Монетата беше изненадващо тежка, въпреки че според него цената й беше само в уникалността й. Виждал беше монетите на Калоуз, на Дженабакъз и на Амат Ел, а веднъж и ръбестите метални пръчки на Сегюле, но нито една от тях не приличаше на тази.

Откъде ли беше паднала? Дали дрехите му не я бяха закачили някъде или я беше изритал, докато вървеше по покрива? Или беше от съкровищата на девицата на Д’Арл? Крокъс сви рамене. Все едно, появата й бе дошла съвсем навреме.

Междувременно краката му го бяха довели до Източната порта. Извън градската стена и покрай пътя Джатъмс Уори имаше няколко схлупени постройки — село Уори. Денем портата оставаше отворена и по тясното платно мудно се точеше безкраен керван от коли, натоварени със зеленчуци. Между тях, забеляза той, се мяркаха и фургоните на бежанци от Пейл, онези, които бяха успели да се промъкнат през обсадата по време на битката и бяха прекосили южната част на равнината Риви, а след това през хълмовете Джадроуби, и накрая — по Джатъмс Уори. Огледа ги и забеляза отчаянието по унилите им от умора лица: гледаха с тъжни очи града с жалката му отбрана и разбираха, че са си спечелили съвсем малко време, преди да продължат бягството си, но бяха твърде изтощени, та това да ги притесни.

Разтревожен от видяното, Крокъс забърза през портата и тръгна към най-високата сграда в селото, дървената кръчма. На вратата висеше дъска, на която преди десетки години някой бе нарисувал трикрак овен. Според крадеца рисунката нямаше нищо общо с името на кръчмата — „Глигански сълзи“. Стиснал монетата в ръка, Крокъс влезе.

Няколко души се обърнаха вяло към него, погледнаха го и отново се оклюмаха над чашите. На една маса в сумрачния ъгъл отсреща Крокъс зърна позната фигура. Беше вдигнала ръце над главата си и жестикулираше бясно. Устните на крадеца се извиха в усмивка и той пристъпи навътре.

— … и замахна тогаз Круппе толкоз бързо, че никой го не видя, и помете короната и скиптъра от капака на саркофага. Твърде много са жреците в тая гробница, рече си Круппе, един по-малко да беше, щеше да е облекчение за всички, че можеше да скъси мухлясалия дъх на мъртвия крал и така да събуди призрака му. Много пъти се бе изправял Круппе пред гнева на призрак в някоя дълбока яма на Д’рек, да реди скръбно дългия си списък от грехове и жално да хленчи как трябвало да ми глътне душата — ха-ха! Ама все се измъква Круппе от разните му духове и тъпото им дърдорене…

Крокъс сложи ръка на потното рамо на Круппе и лъсналото му пълно лице се извърна да го види.

— Ах! — възкликна Круппе, махна с ръка на единствения си слушател на масата и обясни: — Един от чираците ни е дошъл най-сетне, да ни зачете, както му е редът! Крокъс, разполагай се, миличък. Моме! Я донеси бързо от най-хубавото винце!

Крокъс погледна мъжа срещу Круппе и каза:

— Вие двамата май сте доста заети в момента.

На лицето на човека се изписа отчаяна надежда и той бързо се надигна.

— А, не. Прекъснахте ни тъкмо навреме. — Очите му пробягаха към Круппе и отново се върнаха на Крокъс. — То аз бездруго трябваше да си тръгвам, уверявам ви! Лек ти ден, Круппе. Е, до скоро виждане. — Мъжът кимна и бързо си тръгна.

— Припряно същество — измърмори Круппе и се пресегна за чашата с вино на току-що опразнилия масата мъж. — Я виж това — той погледна намръщено Крокъс, — две третини още му е пълна. Чиста загуба. — Круппе я допи на една глътка и въздъхна. — Избегнахме я загубата, слава на Десембрий.

Крокъс седна и попита:

— Тоя да не беше търговският ти посредник?

— Небеса, о, не! — Круппе махна с ръка. — Жалък бежанец от Пейл, луташе се, без да знае накъде да хване. За негов късмет се появи Круппе, чиито гениални прозрения го напътиха към…

— Право към вратата — довърши със смях Крокъс.

Круппе се намръщи.

Слугинята дойде с глинена гарафа миришещо на вкиснало вино. Круппе напълни чашите.

— А сега, чуди се Круппе, какво ли пък търси този великолепно обучен момък от някогашния си учител на всякакви нечестиви занаяти? Или пак си триумфирал и си дошъл тъпкан с плячката, да си опразниш джобовете и други таквиз?

— Ами, да… в смисъл не, не съвсем. — Крокъс се озърна и се наведе над масата. — Става дума за последния път — прошепна той. — Знаех, че ще си тук да продаваш нещата, които ти донесох.

Круппе също се наведе към момъка и лицата им се срещнаха на половин педя.

— Придобивката от Д’Арл? — прошепна той и веждите му заиграха.

— Точно! Продаде ли я вече?

Круппе измъкна кърпата от ръкава си и попи потта от челото си.

— При тия приказки за война търговските кервани съвсем ги няма. Тъй че да ти отговоря на въпроса, хм, още не, признава Круппе…

— Чудесно!

Круппе се стресна от възгласа на младежа и затвори очи. После отново ги отвори, силно присвити.

— А, Круппе разбира. Момъкът иска да си върне придобивката, за да може да й потърси по-висока цена другаде, тъй ли стана?

Крокъс примигна.

— Не, не, разбира се. В смисъл да, искам да си я върна. Но не се каня да я пробутвам другаде. Тоест, продължавам да търгувам с теб и всичко останало. Само че това е нещо специално. — Докато говореше, Крокъс усети как се изчервява и изпита благодарност, че е толкова сумрачно. — Специален случай, Круппе.

На кръглото лице на Круппе се изписа широка усмивка.

— Че защо не? Ама разбира се, момко. Тая вечер ли да ти върна въпросните вещи? Чудесно, смятай въпроса за приключен. Кажи ми, моля те, какво държиш ей в тая ръка?

Крокъс го зяпна объркано, после погледна стиснатата си ръка.

— А, монета — обясни той и я показа на Круппе. — Намерих я същата нощ, когато окрадох Д’Арл. С две глави е, виждаш ли?

— Нима? Може ли Круппе да огледа това странно изделие по-отблизо?

Крокъс му даде монетата и посегна към глинената си чаша с вино. Отпусна се в стола.

— Мислех имението Орр да е следващото — небрежно подхвърли той, с очи, приковани в Круппе.

— М-м-м. — Круппе заобръща монетата в ръката си. — Сплавта е от най-лошото качество. И печатът е крив. Имението Орр, викаш? Круппе те съветва да си предпазлив. Къщата се пази добре. Металурга, който е излял това, наистина трябва да го обесят, сигурно вече са го обесили, смята Круппе. Черна мед. Евтин калай, температурите са били много ниски. Една услуга, Крокъс? Хвърли един поглед по улицата от оная врата. Ако видиш към града да се тътри един червено-зелен търговски фургон, Круппе ще ти е много задължен за тази информация.

Крокъс отиде до вратата, отвори я, излезе навън и огледа. Не видя никакъв фургон, сви рамене и се върна на масата.

— Няма търговски фургон.

— Е, добре — каза Круппе и сложи монетата на масата. — Нищо не струва, преценява мъдрият Круппе. Можеш да се отървеш от нея, само ти тежи.

Крокъс взе монетата и я прибра в джоба си.

— Ще я задържа. За късмет.

Круппе вдигна глава и го погледна с лъскави очи, но Крокъс беше забил поглед в чашата в ръцете си. Дебелакът извърна глава и въздъхна.

— Круппе май трябва да си тръгва веднага, ако тазвечерната му среща ще е благоприятна за всички участници.

Крокъс пресуши чашата си.

— Можем да се върнем заедно.

— Чудесно. — Круппе се надигна и отърси трохите от гърдите си. — Да тръгваме тогаз? — Вдигна очи и видя, че Крокъс гледа намръщено дланта си. — Нещо да измъчва момъка? — бързо попита той.

Крокъс се сепна, извърна гузно очи, изчерви се и изломоти:

— Не. — И погледна отново дланта си. — Сигурно съм пипнал восък някъде — обясни той. Отърка ръка в крачола си и се ухили глупаво. — Да вървим.

— Денят ще е чудесен за разходка, казва Круппе, който е мъдър във всичко.

Белозлатият кръг обикаляше една изоставена кула с обилието си от многоцветни сенници. Златарските дюкяни, всеки с лични охранители, мотаещи се отвън, бяха обърнати към кръглата улица; проходите между тях бяха като тесни цепнатини, водещи към осеяния с руини двор на кулата.

Нескончаемите приказки за витаещата смърт и лудост около Кулата на Хинтър и околностите й я пазеха пуста и, най-важното за златарите, никой не можеше да посмее да подходи оттам към скъпоценните им хранилища.

Щом следобедът изтече и настъпи предвечерният здрач, тълпата по Кръга изтъня и пазачите станаха по-бдителни. Тук-там пред витрините на дюкяните задрънчаха спускащи се железни кепенци, а пред малкото, които оставаха отворени, запалиха факли.

Мурильо навлезе в Кръга откъм пътя Третата крепост и взе да се спира тук-там, за да разгледа бижутата. Беше загърнат в бляскавия си син плащ от пустинята Мал — знаеше, че външният показ на богатство до голяма степен ще намали подозренията.

Спря пред една витрина, оградена от двете страни от притъмнелите съседни дюкяни. Златарят, мъж с мършаво лице и топчест нос, се беше надвесил като ястреб над тезгяха си, изпънал пред себе си набръчканите си ръце, нашарени с тънки сиви белези, като следи на гарван в кал. Единият му пръст почукваше ритмично по тезгяха. Мурильо пристъпи и погледът му среща черните като хлебарки очи на дюкянджията.

— Това ли е магазинът на Крут от Талиент?

— Аз съм Крут — кисело изръмжа златарят, недоволен сякаш от житейската си орис. — Талиентски перли, вградени в Кървавото злато от мините на Моап и Белт, никъде другаде няма да ги намериш в цял Даруджистан. — Наведе се над тезгяха и се изплю към Мурильо, който неволно се дръпна встрани.

— Няма ли клиенти днес? — попита той, извади от ръкава си кърпа и изтри устни.

Очите на Крут помръкнаха.

— Само един — рече той. — Разгледа едно ковчеже с геми от Гоал, редки като драконово мляко и изсмукани от също толкоз тъмна скала. По сто роба са погубени за всеки камък, докато се изтръгне от злите й жили. — Раменете на Крут помръднаха и очите му пробягаха настрани. — Държа ги отзад, да не би изкушението да оплиска тази улица с кръв.

Мурильо кимна.

— Практично звучи. Той купи ли нещо?

Крут се ухили и се видяха черните му потрошени зъби.

— Един камък, но не най-добрия. Влизай, ще те заведа. — Отиде до страничната врата и я отвори. — Оттука.

Мурильо влезе в дюкяна. Стените бяха покрити с черни завеси и въздухът миришеше на мухъл и стара пот. Крут го отведе в задната стаичка, която ако не друго, беше още по-задушна от първата. Златарят пусна завесата между двете стаички и се обърна към него.

— Побързай! Отпред на тезгяха съм наредил една купчина фалшиво злато и камъни. Ако някой купувач с по-остро око ги забележи, с тая дупка е свършено. — Ритна задната стена и тайната вратичка се полюшна на пантите си. — Изпълзи оттука, в името на Гуглата, и кажи на Ралик, че Гилдията никак не е доволна от тая негова щедрост към тайните ни. Върви!

Мурильо коленичи и запълзя. Влажният пръстен под оцапа дланите и коленете му. Накрая излезе от тунела и се изправи. Пред него се издигаше Кулата на Хинтър, с обраслите с мъх стени, лъснали под гаснещата дневна светлина. Обрасла с треволяк каменна пътечка водеше към сводест вход без врата, натежал от сенки. От помещението зад нея лъхаше само на мрак и пустота.

Коренищата на старите дъбове от двете страни на пътеката бяха разкъртили каменните плочи и затрудняваха пътя му. След цяла минута предпазливо провиране Мурильо застана на прага, присви очи и се опита да проникне с поглед в тъмнината.

— Ралик? — изсъска той. — Къде си, в името на Гуглата?

— Много закъсня — прошепна глас зад него.

Мурильо се извъртя светкавично, рапирата в лявата му ръка изсвистя от ножницата и помете ниско в гард, камата блесна в дясната му ръка, докато се снишаваше, за да отбие. После той въздъхна облекчено.

— По дяволите, Ралик!

Убиецът изсумтя насмешливо и изгледа острия като бръснач връх на рапирата, който само преди миг се бе устремил към слънчевия му сплит.

— Радвам се, че рефлексите ти не са закърнели, приятелю. Всичкото това вино и сладкишчета май не са те задръстили… прекалено.

Мурильо прибра оръжията си.

— Очаквах да те намеря в кулата.

Ралик се ококори.

— Луд ли си? Тук гъмжи от духове.

— Искаш да кажеш, че не е приказка, пусната от вас, убийците, за да държи хората настрана?

Ралик се обърна и закрачи към една порутена ниска тераса, гледала някога към градината. Сред жилавата жълтеникава трева се виждаха червеникави каменни пейки — като оцапани с кръв кости на някой огромен звяр. Мурильо настигна убиеца и видя под терасата кално, покрито с жабуняк и водорасли изкуствено езерце. В хладния въздух квакаха жаби и бръмчаха комари.

— В някои нощи — заговори Ралик, след като измете с ръка нападалите сухи вейки от една от пейките, — на входа се струпват духове… можеш да се приближиш чак до тях, да послушаш молбите и заканите им. Всички искат да излязат навън. — Той седна.

Мурильо остана прав, вперил поглед в кулата.

— А самият Хинтър? И неговият дух ли се мярка между тях?

— Не. Безумецът спи вътре, така поне разправят. Всички тия духове са заклещени в кошмарите на магьосника — той ги държи и дори Гуглата не може да ги придърпа в студеното си лоно. Искаш ли да разбереш откъде идват тия духове, Мурильо? — Ралик се ухили. — Влез в кулата и ще го научиш от първа ръка.

Мурильо наистина се канеше да влезе в кулата, но думите на Ралик го сепнаха.

— Благодаря за предупреждението — кисело отвърна той, загърна се в плаща си и също седна.

Ралик пропъди с ръка комарите от лицето си.

— Е?

— Получих ги — каза Мурильо. — Най-довереният личен слуга на лейди Орр ми ги връчи днес следобед. — Извади изпод плаща си бамбукова тръбичка, вързана със синя лента. — Две покани за празненството на лейди Симтал, както беше обещано.

— Добре. — Убиецът погледна бързо приятеля си. — Да ти се е мяркал мърдащият нос на Круппе?

— Засега не. Мерна ми се днес следобед. Крокъс, изглежда, са го обзели някакви странни желания. Макар че — добави навъсен Мурильо, — знае ли човек кога Круппе е надушил нещо? Все едно, не съм забелязал нещо да намеква, че това хитро гномче подозира какво сме замислили.

— Спомена нещо за странни желания на Крокъс?

— Шантава работа — отрони замислено Мурильо. — Когато се отбих във „Феникс“ следобед, Круппе връщаше на момъка плячката от последната му работа. А Крокъс със сигурност не е зарязал Круппе като свой посредник — иначе всички щяхме да сме го чули.

— Беше от някое имение, нали? Чие? — попита Ралик.

— На Д’Арл — отвърна Мурильо, след което вдигна вежди. — Кълна се в целувката на Джедъроун! Девицата на Д’Арл! Оная напъпилата, с бузките… показват я почти на всяко проклето събиране и щом я видят, всички напудрени момчурляци отварят работа на чистачите. Богове! Нашият млад крадец сигурно е хлътнал до уши и сега иска да си задържи дрънкулките й. От всички безнадеждни мечти, които може да има едно момче, се е хванал за най-лошата.

— Може би — промълви Ралик. — А може би не. Една дума на чичо му…

Лицето на Мурильо просветна.

— Едно подбутване в правилната посока? Ами да, да му се не види! Мамът ще остане доволен…

— Търпение — прекъсна го Ралик. — Превръщането на едно крадливо хлапе в образован и солиден мъж изисква труд, на който едва ли е способно едно слабо сърце.

Мурильо се намръщи.

— Е, прощавай, че толкова се зарадвах на възможността да спасим живота на хлапето.

Ралик се изсмя тихо.

— Не съжалявай за това удоволствие.

Доловил тона на убиеца, Мурильо въздъхна и сарказмът му се стопи.

— Много години изтекоха, откакто имахме толкова надежди и неща, към които да се стремим — промълви той.

— Пътят към едно от тях ще е кървав — напомни Ралик. — Не го забравяй. Но да, много време мина. Чудно дали Круппе още помни онези времена.

Мурильо изсумтя.

— Паметта на Круппе се променя през час. Единственото, което още го държи, е страхът, че ще го разкрият.

Очите на Ралик помръкнаха.

— Ще го разкрият?

Приятелят му сякаш се беше отнесъл някъде, но скоро се съвзе и се усмихна.

— О, стари подозрения, нищо повече. Хитър е той, все се измъква.

Ралик се засмя и загледа блатясалото езерце пред тях.

— Да — съгласи се след малко, — хитрец ни е той. — Стана. — Хайде, че Крут ще чака да затвори. Кръгът вече спи по това време.

— Добре.

Щом излязоха на пътечката, Мурильо се обърна да погледне за последен път към входа на кулата, зачуден дали ще види ломотещите там призраци, но единственото, което успя да зърне под изгърбената арка, беше стена от мрак. И по някакъв необясним начин това му се стори по-обезпокоително от цялата орда изгубени души, която можеше да си представи.

Ярката утринна светлина заструи от широките прозорци на кабинета на Барук и в стаята полъхна топъл вятър, понесъл миризмите и шумовете на улицата. Алхимикът, все още облечен в нощните си дрехи, седеше на високия стол до масата с картата. Държеше четчица и от време на време я топваше в богато украсената сребърна мастилница.

Червеното мастило беше разредено с вода. Той търкаше по картата и покриваше областите, вече завладени от империята Малазан. Цялата половина на картата — северната половина — беше станала червена. Малка, все още чиста ивица на юг от Гората на Черния пес показваше силите на Каладън Бруд от двете страни на две по-малки петънца, изобразяващи Пурпурната гвардия. Червеникавият фон обкръжаваше тези чисти петна, продължаваше надолу, поглъщаше Пейл и свършваше по северните склонове на планината Тахлин.

Уличните шумове бяха станали доста силни, отбеляза Барук, наведен над картата, за да изрисува южния предел на червения прилив. Строителни работи, заключи той, чул скърцането на макари и сърдития мъжки глас, подвикващ на минувачите. Звуците заглъхнаха постепенно, след което се чу едно оглушително „трясс!“. Барук подскочи и дясната му ръка събори мастилницата. Червеното мастило заля картата.

Барук изруга, после очите му се ококориха — гледаше как петното покрива Даруджистан и продължава на юг към Катлин. Смъкна се от стола и посегна за парцала да избърше ръцете си, потресен от това, което спокойно можеше да се изтълкува като поличба. После отиде до прозореца и погледна надолу.

Точно под него неколцина работници усърдно разкопаваха улицата. Двама яки мъже размахваха кирки, а други трима изгребваха канавката покрай платното и трупаха пръстта на тротоара. Старшият им стоеше наблизо, с гръб към някакъв фургон, и разглеждаше някакъв свитък.

Барук се намръщи и се учуди на глас:

— Кой ли отговаря за поддържането на улиците?

Леко почукване на вратата отвлече вниманието му.

— Да.

Слугата му Роалд пристъпи в стаята.

— Един от агентите ви е дошъл, милорд.

Барук погледна към масата с картата и каза:

— Нека изчака малко, Роалд.

— Да, господарю. — Слугата излезе заднешком и затвори вратата. Алхимикът се върна при масата и нави зацапаната карта. Откъм коридора се чу гръмък глас, а след него — сърдито мърморене. Барук сложи картата на един от рафтовете и се обърна тъкмо навреме, за да види влизащия агент. Навъсеният Роалд ситнеше по петите му.

Барук махна на Роалд да излезе и изгледа отвисоко мърляво облечения дребосък.

— Добър ден, Круппе.

Роалд тихо затвори вратата.

— Повече от добър да е, Барук, скъпи приятелю на Круппе, драги. Направо чудесен! Вдиша ли вече свежия въздух на утрото?

Барук погледна към прозореца.

— За съжаление, въздухът зад прозореца ми е станал доста прашен.

Круппе замълча и бръкна в ръкава си да си извади кърпата. И се тупна по челото.

— Ах, да, уличните работници! Круппе мина покрай тях на път за насам. Много войнствена пасмина, смята Круппе; какво да говорим, груби са направо, но това едва ли е изключение за прости труженици като тях.

Барук му посочи стол и Круппе седна с блажена усмивка.

— Какъв горещ ден — каза той и хвърли поглед към гарафата с вино над камината.

Без да му обръща внимание, Барук отиде до прозореца и застана с гръб към него. Вгледа се в мъжа, зачуден дали изобщо ще може някога да надникне в това, което се криеше под херувимската външност на Круппе.

— Е, какво си чул? — попита той.

— Какво е чул Круппе ли? Какво ли не е чул Круппе!

Барук повдигна вежда.

— Може ли по-накратко?

Мъжът помръдна в стола и изтри челото си.

— Такава жега! — Забеляза как лицето на Барук се стегна и продължи: — Сега за новините. — Наведе се напред и гласът му спадна до шепот. — Мърморят го из ъглите на кръчмите, в тъмните прагове на усойните улички, в нечестивите сенки на нощната тъма, в…

— Карай направо!

— Да, разбира се. Е, Круппе надуши някакъв слух. Война между убийци, ни повече, ни по-малко. Гилдията търпи загуби, казват.

Барук се обърна към прозореца и погледна надолу.

— А къде са крадците?

— По покривите става претъпкано. Режат се гърла. Доходите падат.

— Къде е Ралик?

Круппе примига.

— Изчезнал е. Круппе не го е виждал от дни.

— Тази война на убийци не е ли нещо вътрешно?

— Не.

— Тази нова сила разкрита ли е тогава?

— Не.

Очите на Барук се присвиха. Долу уличните работници като че ли повече се караха, отколкото работеха. Една война между убийци можеше да се окаже сериозна неприятност. Гилдията на Воркан беше силна, но империята беше още по-силна, а тези новодошли всъщност трябваше да са Нокти. Но в цялата работа имаше нещо много странно. В миналото империята беше използвала такива местни гилдии, дори често ги наемаше в тайната си организация. Алхимикът не можеше да види никаква явна причина за такава война, а това беше още по-обезпокоително от самата война. Чу шумоленето зад себе си и се сети за агента. Обърна се и се усмихна.

— Е, можеш да си вървиш.

Нещо блесна в очите на Круппе и стъписа Барук. Дебелият мъж се надигна с едно плавно движение.

— Круппе има още да ти каже, господарю Барук.

Озадачен, Барук му кимна да продължи.

— Словцата ми ще са трудни и объркани, уви — заговори той и закрачи към прозореца, за да застане до Барук. Кърпата му се беше скрила. — Круппе може само да гадае, толкова добре, колкото се полага на човек с безброй таланти. В мигове на леност, при игри на късмета и други подобни. В аурата на Близнаците един адепт може да чуе, да види, да подуши и да докосне нещица толкова нематериални, колкото вятъра. Вкуса на Дамата на шанса, горчивото предупреждение в смеха на Лорда. — Погледът на Круппе се стрелна към алхимика. — Следиш ли мисълта ми, господарю?

С очи, взрени в кръглото му лице, Барук промълви:

— Говориш за Опонн.

Круппе се загледа към улицата.

— Може би. Може би коварна измама, целяща да подведе глупавия Круппе…

Глупав? Барук се усмихна вътрешно. „Не и ти.“

— … кой може да каже? — Круппе вдигна ръката си и му показа плосък восъчен диск. — Вещ — промълви той, вперил очи в диска, — чието потекло е неведомо, вещ, търсена от мнозина, които жадуват за хладната й целувка, на която често се залага живот и всичко, което се съдържа в живота. Сама по себе си — просешка монета. В големи количества — кралска прищявка. Обременена от развала, но кръв капе от нея и при най-лекия дъждец, а отгоре на всичко и намек няма за цена. Тя е това, което е, казва Круппе, нищо не струваща, освен за ония, които твърдят обратното.

Барук беше затаил дъх. Дробовете му пареха, но не можеше да вдиша. Думите на Круппе го бяха притеглили към нещо — място, намекващо за огромни запаси от знание и за уверената, непогрешима и точна ръка, която го е събрала и го е записала. Библиотека, рафтове от черно дърво, рязко и релефно очертани, томове, обшити с лъскава кожа, пожълтели свитъци, надраскано, зацапано бюро — Барук имаше чувството, че току-що е надникнал в тази тайнствена стая. Умът на Круппе, тайнственото място, чиято врата е плътно затворена за всеки, освен за един.

— Говориш — бавно каза Барук — мъчеше се да се върне към реалността и да се съсредоточи върху восъчния диск в ръката на Круппе — за монета.

Шепата на Круппе рязко се затвори. Той се обърна и сложи диска на перваза.

— Разгледай това подобие, господарю Барук. То показва и двете страни на една-единствена монета. — Кърпата се появи отново и Круппе отстъпи от прозореца и почна да бърше чело. — Ама и тая жега си я бива, казва Круппе!

— Подкрепи се с малко вино — измърмори Барук и след като дебелият мъж тръгна към камината, отвори своя Лабиринт. Махна с ръка, восъчният диск бавно се издигна във въздуха и увисна пред него на равнището на очите му. Той се вгледа в отпечатъка. — Дамата — промълви Барук и кимна. Дискът се завъртя бавно и му показа Лорда. Дискът се превъртя отново и очите на Барук се разшириха, щом започна да се върти. Звук като от далечна вихрушка изпълни тила му. Усети как Лабиринтът му се съпротивлява на натиск, който се усилваше със звука. Накрая източникът му угасна.

Смътно, сякаш от огромно разстояние, чу гласа на Круппе.

— Дори в това подобие, майстор Барук, лъха дъхът на Близнаците. Никой магически Лабиринт не може да устои на този вятър.

Дискът продължаваше да се върти във въздуха пред Барук. Около него се издуваше кълбо от фина мъгла. Горещи капчици опръскаха лицето му и той отстъпи назад. От разтапящия се восък засвятка синкав пламък и дискът бързо започна да се смалява. Миг след това дискът изчезна и жуженето, както и съпровождащият натиск, прекъснаха рязко.

Внезапната тишина изпълни главата на Барук с болка. Той стисна с разтрепераната си ръка перваза за опора и затвори очи.

— Кой държи Монетата, Круппе? — Гласът му изхриптя от свитото гърло. — Кой?

Круппе отново бе застанал до него.

— Един момък — отвърна той безгрижно. — Познат е на Круппе, със сигурност, толкова добре, колкото и другите ви агенти, Мурильо, Ралик и Кол.

— Това не може да е съвпадение — изсъска Барук и в душата му се надигна отчаяна надежда, за да надвие ужаса, който изпитваше. Опонн беше влязъл в гамбита, и то с такава сила, че животът на един град и на смъртните в него не значеше нищо. Той изгледа свирепо Круппе. — Събирай групата тогава. Всички, които спомена. Те дълго служиха на интересите ми, трябва да го направят и сега, въпреки всякакви други съображения. Разбра ли ме?

— Круппе ще предаде настояването ви. Ралик вероятно е обвързан с Гилдията, докато Кол, ако отново му бъде дадена цел в живота, като нищо може да се стегне, и да приеме присърце тази задача. Господарю Барук? А каква е задачата, между другото?

— Защитете Монетодържача. Следете го, отбелязвайте чие лице се извръща към него благонамерено или със злоба. Трябва да знам дали Господарката го притежава, или Господарят. И, Круппе, за тази цел намери Ралик. Ако Господарят има претенции над Монетодържача, талантът на убиеца ще е необходим.

Круппе примига.

— Разбрано. Уви, дано милостта се усмихне на младия Крокъс.

— Крокъс ли? — Барук се намръщи. — Името ми е познато.

Лицето на Круппе остана безизразно.

— Все едно. Много добре, Круппе. — Той отново се обърна към прозореца. — Дръж ме в течение.

— Както винаги, Барук, приятелю на Круппе, драги. — Мъжът се поклони. — И благодаря за виното, беше превъзходно.

Барук чу как вратата се отвори и затвори. Загледа се към улицата. Беше успял да овладее страха си. Опонн имаше навика да превръща в руини и най-прецизно изградените планове. Барук не понасяше слепият шанс да властва над делата му. Не можеше повече да разчита на способността си да предвижда, да се подготвя срещу непредвидени последствия, да отработва всяка възможност и да търси най-доброто, отговарящо на стремежите му. „Както монетата се върти, така и градът.“

А към това трябваше да се добавят и загадъчните ходове на императрицата. Барук потърка чело. Трябваше да поръча на Роалд да му донесе малко целебен чай. Болките в главата го съсипваха. Когато прокара длан по лицето си, очите му доловиха червено. Вдигна двете си ръце и ги огледа. Бяха зацапани с червено мастило. Облегна се на перваза. Зад искрящия облак от прах се простираха покривите на Даруджистан — и заливът отвъд тях.

— И ти, императрице — прошепна той. — Знам, че си някъде тук. Слугите ти все още се движат невидими, но аз ще ги намеря. Бъди сигурна в това, със или без проклетия късмет на Опонн.

Трета книга

Мисията

Кукли танцуват край пътя,

подръпвани от майсторски ръце —

спъвам се из конците им

в заплетените стъпки

и проклинам тези глупци

в безумния им пирует —

не искам да живея като тях,

о не, пуснете ме

да затанцувам

в кръг —

тези неволни подскоци,

кълна се в гроба на Гуглата,

са живо майсторство.

Приказките на Глупеца

Дени Бюл (р. ?)

8.

Той слезе долу

при жените и мъжете,

от знака почетен лишен

в деня на гнусната й чистка

на пясъка окървавен, където

се проля животът

на императора и Първия му меч —

предателство така трагично…

От Гвардията стара беше,

командваше наточеното острие

на императорския гняв,

и като слезе долу,

но без да си отиде,

остана като спомен

пред очите й, проклятие

на съвест, пред което тя

не можеше да устои.

Цена му бе предложена,

подмината от него и така,

незнаещ, неподготвен,

когато слезе долу

разбра какво предал е и прокле

пробуждането си…

Подпалвачите на мостове

Ток-младши

Четвърт час преди разсъмване небето бе с цвета на желязо, опръскано с ръждиви петна. Сержант Уискиджак стоеше приклекнал на облата скала над каменистия бряг и се взираше над спокойната, загърната в утринна мъгла повърхност на Лазурното езеро. Далече на юг, на другия бряг на езерото, към небето се издигаше смътното сияние на Даруджистан.

Току-що приключилото нощно прехвърляне на планината беше същински ад — кворлите прехвърчаха объркано между трите настръхнали гръмоносни облака. Цяло чудо беше, че не изгубиха никого. Дъждът вече беше спрял, но въздухът остана студен и влажен.

Чу зад себе си скърцане на ботуши, придружено от цъкащи звуци. Обърна се и се изправи. Идваха Калам и един Черен морант, провираха се между обраслите с мъх скали в подножието на склона. Зад тях се издигаха потънали в сенки секвои — нашарените им с жълти като кръпки петна стволове стояха като брадати стражи по планинския склон. Сержантът вдиша дълбоко хладния утринен въздух.

— Готово — докладва Калам. — Всичко е доставено според заповедта, че и още. Фидлър и Хедж са направо щастливи.

Уискиджак вдигна учудено вежди и се обърна към Черния морант.

— Мислех, че мунициите ви са на привършване.

Лицето на съществото остана скрито в сенките под скосения шлем. Думите, които излязоха изпод него, сякаш бяха родени в някоя пещера — кухи и смътно отекващи.

— Относително, Птицо, която краде[4]. Вие сте ни добре познати, Мостовако. Тъпчете сянката на врага. Помощта на Морант за вас никога няма да е оскъдна.

Изненадан, Уискиджак присви очи.

Морантът продължи:

— Попитахте ме за съдбата на едного от нашия вид. Воин с една ръка, който се е сражавал редом до вас по улиците на Натилог, преди много години. Все още е жив.

Сержантът вдиша дълбоко сладкия горски въздух.

— Благодаря ви.

— Желаем кръвта, която ще видите по ръцете си, да е на вашия враг, Птицо, която краде.

Той се намръщи, после кимна отривисто и насочи вниманието си към Калам.

— Друго има ли?

Лицето на убиеца стана безизразно.

— Бързия Бен е готов.

— Добре. Събери останалите. Ще ви изложа плана си.

— Твоя план ли, сержант?

— Моя — каза твърдо Уискиджак. — Замисленият от императрицата и нейните тактици се отхвърля, от този момент. Ще го направим, както аз си знам. Действай, ефрейтор.

Калам отдаде чест и тръгна.

Уискиджак слезе от скалата и ботушите му затънаха в мъха.

— Кажи ми, морант, ще може ли един ескадрон от вашите Черни да патрулира из този район след две седмици?

Прешлените под главата на моранта изпукаха и тя се извърна към езерото.

— Такива непредвидени патрули са нещо обичайно. Предполагам, че лично ще командвам един след две седмици.

Уискиджак изгледа твърдо стоящия до него воин в черни доспехи и каза:

— Не съм сигурен как да разбирам това.

Воинът го погледна в лицето.

— Не сме чак толкова различни. В нашите очи всяко действие е измеримо. Ние преценяваме. Действаме по преценка. Както при Пейл, съизмерваме дух с дух.

Сержантът се намръщи.

— Какво означава това?

— Осемнайсет хиляди седемстотин трийсет и девет души напуснаха този свят в чистката на Пейл. По една за всеки морант, станал жертва на вековната омраза на Пейл към нас. Дух за дух, Птицо, която краде.

Уискиджак нямаше отговор на това. Следващите думи на моранта го потресоха дълбоко.

— В плътта на вашата империя има червеи. Но подобна развала е нещо естествено във всички тела. Заразата сред вашия народ все още не е фатална. Може да бъде прочистена. Морантите имат опит в такива усилия.

— Как точно… — Уискиджак замълча, подбираше внимателно думите си. — Как точно смятате да извършите това прочистване? — Спомни си за колите, натоварени с трупове от Пейл, и се постара да превъзмогне ледените тръпки по гръбнака си.

— Дух с дух — отвърна морантът, загледан към града на южния бряг. — Засега си тръгваме. Ще ни намерите тук след две седмици, Птицо, която краде.

Уискиджак изгледа отдалечаващия се Черен морант. Малко по-късно чу бързото пърхане на криле, а след това кворлите се издигнаха над дърветата. Морантите направиха кръг, после завиха на север над брадатите дънери.

Сержантът седна отново на скалата и заби поглед в земята. Членовете на взвода му се събраха и наклякаха около него. Той остана смълчан, сякаш не забелязваше присъствието им, със сбърчено чело и леко помръдваща челюст.

— Серж? — обади се Фидлър.

Сепнат, Уискиджак вдигна глава и вдиша дълбоко. Бяха се събрали всички освен Бързия Бен. Щеше да остави на Калам да запознае по-късно магьосника с подробностите.

— Така. Първоначалният план отива на боклука, тъй като целта му беше да ни убие всички. Тази част не ми харесва, затова ще го направим по моя начин и дано се измъкнем живи.

— Няма ли да подравяме градските порти? — попита Фидлър и хвърли поглед към Хедж.

— Не — отговори сержантът. — Тези морантски муниции ще ги използваме по по-добър начин. Две цели, два екипа. Калам ще води единия и с него ще е Бързия Бен и… — за миг се поколеба — и Сори. Аз ще водя другия екип. Първата ни задача е да влезем в града незабелязани. Без униформи. — Погледна Малът. — Доколкото разбрах, Зелените са ги доставили.

Лечителят кимна.

— Местна изработка. Рибарска осемнайсет стъпки, четири весла, би трябвало да ни превози през езерото съвсем лесно. Дори са включили две мрежи.

— Значи ще половим риба — каза Уискиджак. — Влизането в пристанището без улов ще изглежда подозрително. Някой от вас да е ловил някога риба?

Последва мълчание. Накрая се обади Сори:

— Аз. Много отдавна.

Уискиджак я изгледа.

— Добре. Избери който ти трябва за това.

Сори се усмихна подигравателно.

Уискиджак изруга наум и извърна погледа си от нея. Погледна двамата си специалисти по подривна дейност.

— Колко са мунициите?

— Два коша — отвърна Хедж и оправи кожената си шапка. — С детонаторите и фитилите.

— Можем да опечем цял дворец — добави възбудено Фидлър.

— Добре — каза Уискиджак. — А сега всички ме слушайте внимателно, иначе няма да се измъкнем живи от тая каша…

На една усамотена поляна сред гората Бързия Бен насипа бял пясък в кръг и седна в средата му. Взе пет подострени пръчки и ги подреди в редица пред себе си, като ги заби на различна дълбочина в глинестата пръст. Средната пръчка, най-високата, се издигаше на три стъпки над повърхността, тези от двете й страни бяха високи две стъпки, а крайните — по една.

Магьосникът разви дългото един разкрач изсушено черво. Единия край върза на примка, която затегна за централната пръчка малко под върха. Изпъна червото наляво и го уви около следващата пръчка, след това го кръстоса надясно и отново го уви. Издърпа го до най-лявата пръчка, като през това време измърмори няколко думи. Уви го два пъти и го издърпа до най-дясната, където го затегна на възел и отряза висящия край.

После се отпусна и скръсти ръце на коленете си. Челото му се сбърчи.

— Хеърлок! — Една от външните пръчки трепна, завъртя се леко и остана неподвижна. — Хеърлок! — ревна той. Този път и петте пръчки потрепериха. Средната се огъна към магьосника. Червото се изпъна и зажужа тихо.

В лицето на Бързия Бен лъхна хладен вятър и изсуши капчиците пот, избили по челото му. Главата му се изпълни с шумолене, което се усилваше, и той усети, че пропада през тъмни пещери — невидимите им стени закънтяха в ушите му, сякаш железни чукове удряха в камък. Блясъци ослепителна сребриста светлина опариха очите му, вятърът изопна кожата на лицето му.

В някаква закътана част на ума си той опази усета си за разстояние и за контрол. Вътре в това спокойствие можеше да мисли, да наблюдава и анализира.

— Хеърлок — прошепна той, — твърде далече си се спуснал. Твърде дълбоко. Губиш контрол, Хеърлок. — Но тези мисли си бяха само за него; знаеше, че куклата все още е далече.

Наблюдаваше самия себе си — как продължава, върти се, тласнат от вихъра през Пещерите на Хаоса. Хеърлок беше принуден да повтаря движенията му, само че нагоре. Изведнъж усети, че стои прав. Черната скала под нозете му сякаш се вихреше и пращеше с ярко, сияещо червено.

Огледа се и видя, че е застанал на скален стълб, който се издигаше под ъгъл; прояденият му връх бе на десетина стъпки пред него. Извърна се и погледът му проследи стълба — как потъва надолу и се губи сред издути като огромни мехове жълти облаци. За миг усети, че му се вие свят. Залитна и чу зад себе си кикот. Обърна се и видя Хеърлок, кацнал на върха — дървеното му тяло бе оцапано и опърлено, кукленските дрехи бяха провиснали и опърпани.

— Това е Стълба на Андий, нали? — попита Бързия Бен.

Топчестата глава на Хеърлок закима.

— Наполовина. Вече знаеш докъде съм стигнал, магьоснико. До самото подножие на Лабиринта, където силата добива изначалната си форма и където всичко е възможно.

— Само че едва ли — каза Бързия Бен и изгледа накриво куклата. — Какво изпитваш тук, застанал сред това творение, но неспособен да го пипнеш, да го използваш? Твърде чуждо е, нали? Изгаря те при всеки досег.

— Ще го овладея — изсъска Хеърлок. — Ти нищо не знаеш. Нищо.

Бързия Бен се усмихна.

— Бил съм тук и преди, Хеърлок. — Огледа бързо вихрещите се около тях газове, понесени от смрадни ветрове. — Имал си късмет. Макар и да са малобройни, тук обитават същества, които наричат това царство свой дом. — Замълча и се обърна усмихнат към куклата. — Те не обичат натрапници — виждал ли си какво правят с тях? Какво оставят след себе си? — Усмивката на чародея се разшири, щом видя как Хеърлок неволно потръпна. — Значи си видял — промълви той.

— Ти си моят закрилник — сопна се Хеърлок. — Аз съм обвързан с теб, чародеецо! Отговорността е твоя и няма да скрия този факт, ако ме хванат.

— Обвързан си, не ще и дума. — Бързия Бен приседна. — Радвам се да чуя, че паметта ти се е върнала. Кажи ми: как е Татърсейл?

Куклата се отпусна вяло и извърна очи настрани.

— Възстановяването й е трудно.

Бързия Бен се намръщи.

— Възстановяване ли? От какво?

— Хрътката Джиър ме проследи. — Хеърлок помръдна неловко. — Имаше битка.

Лицето на чародея се навъси още повече.

— И после?

Куклата сви рамене.

— Джиър побягна, лошо ранен от един прост меч в ръцете на онова ваше капитанче. После се появи Тайсхрен, но Татърсейл вече бе изпаднала в несвяст, тъй че въпросите му останаха без отговор. Но огънят на подозрението под него се подклаждаше. Разпрати слугите си и сега те душат из Лабиринтите. Търсят да разберат кой съм и какво съм. И защо. Тайсхрен знае, че е замесен вашият взвод, знае, че се опитвате да си спасите кожите. — Безумните очи на Хеърлок блеснаха. — Той иска гибелта на всички ви, чародеецо. Колкото до Татърсейл, може би се надява, че треската й ще я убие, без да се налага той самият да го прави — макар че би изгубил много, ако тя умре, без преди това да я е разпитал. Несъмнено е готов да издири душата й, готов е да издири онова, което тя знае, дори в царството на Гуглата, но тя е достатъчно съобразителна, за да му се измъкне.

— Млъкни за малко — заповяда Бързия Бен. — Да се върнем отначало. Каза, че капитан Паран е пронизал Джиър с меча си?

Хеърлок се навъси.

— Точно това казах. Смъртно оръжие — не би трябвало да е възможно. Като нищо може да е нанесъл на Хрътката фатална рана. — Куклата помълча, след това изръмжа: — Ти не ми каза всичко, чародеецо. В това нещо са намесени богове. Ако продължаваш да ме държиш в такова невежество, може като нищо да се спъна на пътя на някой от тях. — Изплю се в тъмницата долу. — Не стига, че съм ти роб. Нима си въобразяваш, че ще можеш да се опълчиш на един бог за господството си над мен? Ще ме вземе, ще ме обърне, може би дори… — Хеърлок измъкна от канията един от малките си ножове — Ще ме използва срещу теб. — Пристъпи крачка напред и очите му заблестяха мрачно.

Бързия Бен го погледна учудено. Сърцето в гърдите му подскочи. Възможно ли беше? Не трябваше ли да е усетил нещо? Някакъв риск, намек някакъв за безсмъртно присъствие?

— Още нещо, чародеецо — измърмори Хеърлок и пристъпи още една крачка. — Предната нощ треската на Татърсейл стигна до най-високата си точка. Тя изкрещя за някаква монета. Монета, която се въртяла, но сега била паднала, подскочила и се озовала в нечия ръка. Трябва да ми кажеш за тази монета… трябва да видя мислите ти, Чародеецо. — Куклата изведнъж спря и погледна ножа в ръката си. Хеърлок се поколеба, видимо смутен, после прибра оръжието в канията и клекна. — Какво му е толкова важното на една монета? — изръмжа той. — Нищо. Тази кучка бълнуваше… по-силна се оказа, отколкото мислех.

Бързия Бен замръзна. Куклата, изглежда, беше забравила за присъствието му. Мислите, които чуваше сега чародеят, бяха на самия Хеърлок. Той разбра, че наднича през счупения прозорец в безумния кукленски мозък. И точно там се криеше цялата опасност. Чародеят затаи дъх, докато Хеърлок продължаваше, приковал очи в облаците долу:

— Джиър трябваше да я убие — щеше да я убие, ако не беше онзи идиот капитанът. Каква ирония — сега той се грижи за нея и посяга към меча си всеки път, щом се опитам да я приближа. Знае, че бих изтръгнал живота й за миг. Но онзи меч! Кой ли бог си играе с този глупав благородник? — Куклата продължи да говори, но думите й заглъхнаха в неясно мърморене.

Бързия Бен изчака с надеждата, че ще научи нещо повече, но и това, което вече бе чул, беше достатъчно, за да накара сърцето му да заблъска в гърдите. Това безумно същество беше непредсказуемо и единственото, което го удържаше, бе много слабият контрол — нишките на магическата сила, които той бе привързал към дървеното тяло на Хеърлок. Но с тази лудост идваше и сила — достатъчно ли беше тази сила, за да скъса нишките? Не можеше вече да е толкова сигурен в контрола си, колкото преди.

Хеърлок се беше смълчал. Нарисуваните му очи продължаваха да блестят с черен пламък — изтичащата сила на Хаоса. Бързия Бен пристъпи към него.

— Проследи плановете на Тайсхрен — заповяда той и изрита силно. Носът на ботуша му удари гърдите на Хеърлок и куклата политна от ръба, превъртя се във въздуха и запропада надолу. Гневното й ръмжене заглъхна и тя изчезна сред жълтите облаци.

Бързия Бен вдиша дълбоко гъстия застоял въздух. Надяваше се, че това грубо прогонване ще е достатъчно, за да заличи от паметта на Хеърлок последните няколко минути. Все пак усещаше, че нишките на контрол се изпъват все повече. Колкото повече този Лабиринт изкривеше Хеърлок, толкова повече сила щеше да се окаже под неговата власт.

Чародеят вече знаеше какво трябва да направи — всъщност подсказал му го беше самият Хеърлок. И все пак Бързия Бен не жадуваше да го започне. Горчива жлъч се надигна в гърлото му и той се изплю над ръба. Въздухът вонеше на пот и чак след миг той осъзна, че е собствената му пот. Изсъска проклятие.

— Време е да си ходим — промълви той и вдигна ръце нагоре.

Вятърът се върна с рев и той усети как тялото му се понесе нагоре, в пещерата над него, а после — в следващата. И докато пещерите се спускаха около него като мъгла, една-единствена дума се впи в мислите му, дума, която сякаш се уви около проблема с Хеърлок като паяжина.

Бързия Бен се усмихна, но усмивката му бе израз на ужас. А думата си остана: „Джиър“, и с това име ужасът на чародея намери своето лице.

Уискиджак се надигна сред пълна тишина. Хората около него бяха строги, със забити в земята или приковани някъде встрани погледи; затворени в нещо лично, където се таяха най-мрачните мисли. Единственото изключение беше Сори, която се взираше в сержанта със светнали, одобряващи очи. Уискиджак се зачуди какво ли търси одобрението в тези очи… после тръсна глава ядосан, че част от подозренията на Бързия Бен и на Калам са се промъкнали в мислите му.

Извърна поглед встрани и видя приближаващия се Бен. Чародеят изглеждаше уморен, лицето му беше пепеляво. Погледът на Уискиджак се стрелна към Калам.

Убиецът кимна и каза:

— Всички, живо! Натоварете лодката и се пригответе.

Бойците тръгнаха към брега, с Малът начело.

Докато чакаха Бързия Бен, Калам каза:

— Взводът изглежда съсипан, сержант. Фидлър, Тротс и Хедж извадиха от тунелите толкова пръст, че трупа на империята могат да заровят с нея. Тревожа се за тях. Малът… той като че ли се държи засега… Все пак, каквото и да разбира Сори от риболов, съмнявам се, че някой от нас може да гребе дори в градинско фонтанче. А се каним да преминем това проклето езеро, голямо почти колкото море!

Уискиджак стисна зъби, след което насила сви рамене.

— Знаеш адски добре, че всяко отваряне на Лабиринт близо до града най-вероятно ще бъде засечено. Нямаме избор, ефрейтор. Ще гребем. Освен ако не успеем да опънем платно.

— Откога пък това момиче взе да разбира от риболов? — изсумтя Калам.

Сержантът въздъхна.

— Хрумнало й е ей така, отникъде, нали?

— Адски уместно.

Бързия Бен спря до тях и те замълчаха.

— Трябва да доложа нещо, което никак няма да ви хареса — каза магьосникът.

— Да го чуем — отвърна с показно равнодушие сержантът.

След десет минути тримата слязоха на чакълестия бряг. Рибарската лодка беше заровила нос в камъчетата. Тротс се напъваше на въжето, завързано за халката на носа, пъхтеше и охкаше.

Останалите стояха накуп от едната страна и кротко обсъждаха напразните му усилия. Фидлър погледна случайно нагоре и като видя приближаващия се Уискиджак, пребледня.

— Тротс! — изрева сержантът.

Баргастът се обърна към Уискиджак с ококорени очи.

— Пусни въжето!

Калам изсумтя насмешливо зад гърба на Уискиджак, който изгледа навъсено групата.

— Сега — започна той, — след като един от вас, идиоти такива, е успял да убеди всички останали, че натоварването на цялата екипировка в лодката, докато тя е още на брега, е много умно, можете всички да хванете въжето и да я издърпате в езерото — ти не, Тротс. Ти се качи вътре и се настани удобно ей там, при кърмата. — Уискиджак замълча и погледна безизразното лице на Сори. — От Фидлър и Хедж мога да го очаквам, но теб, мисля, те назначих да отговаряш за подготовката.

Сори само сви рамене.

Уискиджак въздъхна.

— Можеш ли да ни опънеш платно?

— Няма вятър.

— Но може и да заима! — каза раздразнено Уискиджак.

— Да — отвърна Сори. — Имаме платнище. Ще ни трябва обаче мачта.

— Вземи Фидлър и я направете. Останалите — вкарвайте тая лодка във водата.

Тротс се качи в лодката, седна при кърмата и изпъна дългите си крака. После оголи острите си зъби в някакво подобие на усмивка.

Уискиджак се обърна към ухилените Калам и Бен и ревна:

— Е? А вие какво чакате?

Усмивките им изстинаха.

9.

Кой от вас видял го е —

застаналия отстрани,

прокълнатия в ритуал

да запечата своя род

отвъд смъртта и войнството,

струпано и закръжило

като напаст от полен —

а той стои встрани,

от всички Първия,

от времето забулен,

но отличим и — сам,

странстващ Т’лан Имасс,

като семе оцеляло.

Сказание за Онос Т’уулан

Ток-младши

Ток-младши се наведе от седлото и се изплю. Беше третият му ден извън Пейл и вече жадуваше за високи градски стени. Равнината Риви се простираше на всички страни, обрасла с жълта трева, полюшваща се в следобедния вятър, но иначе безлика.

Той почеса ръбовете на раната, отнела лявото му око, и измърмори под нос. Нещо не беше наред. Трябваше да я срещне още преди два дни. Напоследък нищо не вървеше според плановете. След като капитан Паран изчезна още преди да се е срещнал с Уискиджак и след пусналата се мълва, че някаква Хрътка нападнала последната оцеляла магьосница на Втора, като оставила след себе си четиринайсет мъртви морски пехотинци, той вече подозираше, че няма да се изненада, ако и тази среща се провали.

Хаос, изглежда, беше знакът на днешните времена. Ток се надигна в седлото. Макар в Равнината да нямаше истински път, търговските кервани бяха очертали груба следа, която я пресичаше от север на юг покрай западния й край. Средата на Равнината беше родината на ривите, дребните хора с кафява кожа, които се движеха със стадата си в сезонен цикъл. Макар да не бяха войнствени, гнетът на Малазанската империя ги бе сплотил и сега те се сражаваха и служеха като съгледвачи редом с легионите Тайст Андий на Каладън Бруд срещу империята.

Донесенията на морантите разполагаха ривите далече на североизток и Ток беше благодарен за това. В тази пустош се чувстваше самотен, но общо взето самотата май беше по-малкото зло.

Единственото му око се ококори. Изглежда, не беше самотен, в края на краищата. На около левга пред него кръжаха гарвани. Той изруга и опипа дръжката на ятагана, висящ на бедрото му. Едва потисна желанието си да подкара коня в бесен галоп и се задоволи с бърз тръс.

Щом наближи, забеляза отъпкана трева встрани от дирята на търговците. Кресливият смях на гарваните беше единственият звук, който нарушаваше тишината. Вече бяха започнали пиршеството си. Ток дръпна юздите и спря, леко приведен напред. Нито едно от телата, които виждаше, не изглеждаше склонно да се надигне и да тръгне, а врявата на гарваните беше доказателство, че и да е имало оцелели, отдавна са си отишли. Все пак над мъртвите витаеше някакво неприятно чувство. Нещо висеше във въздуха, нещо между мирис и вкус.

Зачака. Какво — и сам не знаеше, но нежеланието да тръгне го беше стиснало за гушата. И изведнъж разпозна странността, която изпитваше: магия. Някой я беше отприщил тук.

— Не ми харесва това — промълви той и се смъкна от коня.

Гарваните му направиха място, но не много. Без да обръща внимание на гневните им крясъци, той се приближи до труповете. Бяха дванайсет. Осем бяха с униформите на малазанските морски пехотинци — но това не бяха обичайни войници. Погледът му се присви, като видя отличителните знаци на шлемовете им.

— Джакатак.

Елитни. Бяха насечени на късове.

Насочи вниманието си към останалите тела и усети как тръпки на страх полазват по гърба му. Нищо чудно, че джакатакците бяха пострадали толкова тежко. Закрачи към едно от телата и клекна до него. Знаеше нещо за клановите маркировки сред баргастите, как всяка от групите ловци се различава по татуировките. Тези бяха от клана Илгрес. Преди Пурпурната гвардия да ги включи в редиците си, родната им територия се намираше на хиляда и петстотин левги на изток, в планините южно от Порул. Ток бавно се надигна. Илгрес се смятаха за най-силните сред онези, които се бяха присъединили към Пурпурната гвардия в Леса на Черния пес, но това се падаше на четиристотин левги на север. Какво ги беше довело тук?

Вонята на разпиляна магия го лъхна в лицето и той се обърна и очите му се спряха на един труп. Лежеше край овъглената трева.

— Въпросът ми си получи отговора — промълви Ток.

Тази банда я беше водил баргастки шаман. Натъкнали се бяха по някакъв начин на следа и шаманът беше разбрал от какво е оставена. Ток огледа тялото на шамана. Убит с меч в гърлото. Отприщената магия беше дошла от шамана, но не магия му се беше противопоставила. И тъкмо това беше необичайното, особено след като загиналият беше шаманът, а не онзи, когото той бе нападнал.

— Какво пък, за нея казват, че е същински ад за маговете — изсумтя Ток.

Обиколи бавно полето на битката и намери следата без особено усилие. Някои от джакатакците бяха оцелели и ако се съдеше по отпечатъците от малки ботуши, предводителката им — също. А върху тези следи се виждаха отпечатъци от мокасини. Следата възвиваше леко на запад от коловоза на търговските кервани, но все пак продължаваше на юг.

Ток се върна при коня си, яхна и го обърна. Извади лъка си от калъфа на седлото и го опъна, постави и стрела. Не можеше да се надява, че ще стигне до баргастите незабелязан. В тази равнина щяха да го видят много преди да е навлязъл в обхвата на стрелата — а този обхват доста се беше скъсил, след като бе загубил едното си око. Така че щяха да го причакат някъде с проклетите си пики. Но знаеше, че няма избор; можеше да се надява само, че ще свали един-двама от тях, преди да са го пронизали.

Изплю се отново и зачеса енергично и болезнено широкия червен белег през лицето си — с пълното съзнание, че влудяващият сърбеж все едно ще се върне всеки момент.

— О, стига! — изръмжа той и смуши коня.

Самотният хълм, който се издигаше пред адюнкта Лорн, не беше естествен. Върховете на почти заровените в земята камъни го обкръжаваха в кръг при основата. Тя се зачуди какво ли може да е погребано в него, но побърза да се отърси от лошите предчувствия. Ако тези стърчащи камъни бяха с големината на ония, които бе виждала около загадъчните гробници край Дженабарис, могилата можеше да е отпреди хилядолетия. Обърна се към двамата залитащи от умора след нея морски пехотинци и каза:

— Тук ще си направим стоянка. Ти, с арбалета, искам да залегнеш на върха.

Мъжът кимна и се затътри към тревистия връх на могилата. И той, както и другарят му, сякаш изпитаха почти облекчение, че най-после е наредила да спрат, макар да знаеха, че смъртта е само на няколко минути след тях.

Лорн изгледа другия войник. Една пика го беше поразила в лявото рамо и кръвта продължаваше да тече обилно по металния му нагръдник. За нея беше непонятно как успява да остане на крака през последния час. Той я погледна с помръкнали от примирение очи — не показваха нищо от болката, която изпитваше — и каза:

— Ще ви пазя отляво.

Лорн измъкна от ножницата дългия си меч и погледна на север. Четирима баргасти бавно се приближаваха към тях.

— Поеми този най-вляво от теб! — извика тя на войника с арбалета.

— Няма защо да се пази моят живот — изсумтя той. — Назначени сме да пазим вас, адюнкта…

— Млък! — заповяда Лорн. — Колкото по-дълго се удържите, толкова по-добре ще съм защитена.

Войникът изсумтя пак.

Четиримата баргасти настъпваха бавно, малко извън обхвата на стрелите. Двама държаха копия, другите двама стискаха къси бойни брадви. После вдясно от Лорн доехтя вик, тя се обърна натам и видя летящото към нея копие и нападащия зад него баргаст.

Лорн вдигна меча и се присви. Мечът засече летящото копие и със същото движение тя се извърна и го отметна встрани. Копието профуча покрай нея и се заби в земята вдясно.

Чу зад себе си свистенето на стрелата на арбалета. Докато се извръщаше отново към четиримата баргасти, чу болезнен вик от другата си страна — войникът до нея, изглежда, беше забравил за раната си и бе вдигнал оръжието си.

— Адюнкта, пазете се!

Баргастът вдясно извика, тя се обърна и го видя как пада, прободен от стрелата.

Четиримата воини срещу тях бяха вече само на четиридесет стъпки. Двамата с копията замахнаха и ги хвърлиха. Лорн остана на място, разбрала почти мигновено, че прицеленото към нея ще отлети много встрани. Войникът до нея залегна наляво, но недостатъчно, за да избегне копието, която го порази в дясното бедро. Удари го с такава сила, че го прониза и се заби в земята. Войникът само изпъшка и вдигна меча да отбие хвърчащата към главата му брадва.

В този момент Лорн вече влизаше в схватка с връхлитащия срещу нея баргаст. Брадвата му беше по-късо оръжие и тя използва това предимство. Той парира удара й с обкованата с мед дръжка, но Лорн вече се беше присвила в кръста, довърши лъжливия ход и се провря под брадвата. Острието на меча й улучи баргаста в гърдите и проби жилавата му кожена броня като плат.

Атаката я беше увлякла и мечът за малко не се изтръгна от ръцете й, когато дивакът залитна и падна по гръб. Изгубила равновесие, тя залитна напред — очакваше смъртоносния удар на брадвата. Но той не дойде. Тя се обърна и видя, че мъжът с арбалета е извадил меча си и влиза в схватка с другия баргаст. Обърна се на другата страна да види как е другият й защитник.

Той се държеше, макар срещу него да бяха двама баргасти. Беше успял да изтръгне копието от земята, но то все още беше забито в крака му.

Лорн се втурна към баргаста вдясно, но в този момент една брадва удари войника в гърдите. Люспестата броня изпращя — тежкото острие я разкъса. Войникът изпъшка, падна и кръвта бликна от зейналата рана.

Лорн не можеше вече да направи нищо, за да го защити, и само с ужас видя как брадвата отново се вдига и се стоварва върху главата му. Шлемът се огъна и вратът на войника се прекърши.

Лорн бясно замахна към баргаста, не улучи и падна. Мечът изхвърча от ръката й.

„Сега единственото, което остава, е да умра“ — помисли тя и се превъртя по гръб.

Баргастът се изправи над нея, изръмжа и вдигна брадвата.

И изведнъж земята под него изригна и от недрата й изникна една костелива ръка и го стисна за глезена. Изпращяха кости и войникът изкрещя. Лорн само гледаше. Вяло се зачуди къде са се дянали другите двама диваци. Шумът на боя сякаш беше заглъхнал, но земята отдолу затътна.

Баргастът зяпна с разширени от ужас очи костеливата ръка, вкопчена в пищяла му. Изкрещя отново, когато между краката му изникна широкият нащърбен връх на кремъчен меч. Пусна брадвата и посегна отчаяно с двете си ръце да отклони меча, изви го на една страна и зарита със свободния си крак. Но беше много късно. Мечът го наниза, заби се в бедрената кост и го надигна от земята. Смъртният му вик полетя към небесата.

Лорн с мъка се изправи. Дясната й ръка увисна безсилно. Разбра, че тътенът е от ударите на копита, и се обърна в посоката, от която идваха. Малазанец. След като размътеният й ум го осъзна, тя извърна очи от ездача и се огледа. Двамата й защитници бяха мъртви; а от двата баргастки трупа стърчаха стрели.

Вдиша — болката я прониза през гърдите — и зяпна съществото, което беше изникнало изпод земята. Беше загърнато в гнили кожи и стоеше изгърбено над тялото на баргаста: едната му ръка още стискаше крака му. Другата държеше кремъчния меч, забит през цялото тяло — върхът стърчеше от врата му.

— Очаквах те още преди няколко дни — каза Лорн и го изгледа с гняв.

То се обърна да я погледне, лицето му бе скрито в сянката на жълтата костена коруба на шлема му. Шлемът беше от череп на някакъв рогат звяр, единият рог бе прекършен в основата.

— Адюнкта! — извика ездачът, спря зад нея и се смъкна от седлото.

Дотича до нея, стиснал все още лъка в ръката си. Огледа я с едното си око, остана като че ли доволен, че раната й не е смъртоносна, и прикова погледа си в масивното ниско туловище на съществото пред тях.

— Кълна се в дъха на Гуглата… Т’лан Имасс.

Лорн продължаваше да гледа с яд Т’лан Имасс.

— Знаех, че си някъде наоколо. Само това обяснява появата на един баргастки шаман с неговите набързо подбрани ловци в района. Трябва да е използвал Лабиринт, за да стигне тук. Къде беше все пак?

Ток-младши зяпна адюнктата, удивен от гнева й, и отново се втренчи в Т’лан Имасс. За последен път бе видял такова същество преди осем години в Седемте града, но тогава бе от много далече, когато немрящите им легиони навлизаха в пустините на запад с някаква цел, за която дори самата императрица не разбра нищо. Сега, отблизо, Ток го огледа с огромно любопитство. Не беше останало много от него, заключи той. Въпреки магията трите хиляди години си бяха взели своята дан. Кожата, изпъната по острите кости на ниския мъж, беше лъскава, с цвят на охра и намачкана като щавена. Плътта, покривала ги някога, се беше свила на тънки ивици, подобни на сухи дъбови коренища — мускули се показваха само тук-там през парцалите. Лицето му, доколкото можеше да го види Ток, беше с масивна челюстна кост, без брадичка, с високи скули и издадено чело. Очните кухини зееха като тъмни дупки.

— Попитах те нещо — изръмжа Лорн. — Къде беше?

Вратът на имасеца изпука и той сведе поглед към земята.

— Оглеждах — промълви съществото с глас, роден сякаш от камъни и прах.

— Името ти, Т’лан! — настоя Лорн.

— Онос Т’уулан, някога от клана Тарад, от Логрос Т’лан. Роден бях в Годината на Мрака, деветият син на клана, обречен за воин в Шестата джагътска война…

— Достатъчно — прекъсна го Лорн. Отпусна се изтощена и Ток пристъпи към нея. Тя го погледна и се намръщи. — Нещо май си сърдит. — По устните й пробяга лека усмивка. — Но не на мен.

Ток се ухили.

— Едно по едно, адюнкта. Първо да намерим място да отдъхнете. — Тя не възрази, когато я поведе към обраслия с трева склон над гробницата и й помогна да коленичи. Ток погледна през рамо към Т’лан Имасс — той стоеше неподвижно там, където бе изникнал от земята и сякаш оглеждаше гробницата. — Сега да обездвижим ръката ви — каза Ток на коленичилата пред него уморена жена. — Аз съм Ток-младши. — И той също коленичи до нея.

Тя вдигна очи към него.

— Познавах баща ти. — Усмивката й се върна. — Беше добър стрелец. Най-добрият.

Той сведе глава.

— И чудесен командир беше, също така — продължи Лорн, взряна в опърпания младеж, който вече преглеждаше ръката й. — Императрицата съжаляваше за неговата смърт…

— Не е сигурно, че е мъртъв — прекъсна я Ток сухо, извърнал настрана здравото си око, докато сваляше металната й ръкавица. — Изчезнал е.

— Да — каза тихо Лорн. — Изчезна след смъртта на императора. — Изохка, щом той измъкна ръкавицата и я хвърли настрана.

— Ще ми трябват превръзки — каза той и се надигна.

Лорн го изгледа как отиде до единия от убитите баргасти. Не беше знаела кой ще й е свръзката Нокът, знаеше само, че е последният жив от войската на Дужек. Зачуди се защо се е отклонил толкова рязко от пътя на баща си. В това да си Нокът нямаше нищо приятно, нито беше повод за гордост. Само ефикасност. И страх.

Той извади ножа си, сряза кожената броня, измъкна грубата вълнена риза отдолу и отряза няколко дълги ивици плат. Нави ги и се върна при нея.

— Не знаех, че си имате Т’лан Имасс за компания. — Клекна и се залови с превръзката.

— Те предпочитат да пътуват по своя си начин — отвърна малко ядосано Лорн. — И се появяват, когато им хрумне. Но да, той е основна фигура в играта ми. — Замълча, стиснала зъби, докато Ток увиваше грубата ивица плат около рамото и под мишницата й.

— Не ви нося много добри новини — изсумтя Ток и й разказа за изчезването на Паран и за заминаването на Уискиджак и взвода му без капитана. Накрая остана доволен от превръзката и приседна до Лорн с въздишка.

— По дяволите! — изсъска тя. — Помогнете ми да се изправя.

Той се подчини и тя леко залитна и се хвана за рамото му. После каза:

— Донеси ми меча.

Ток потърси из тревата, намери дългия меч и присви очи, щом видя тънкото му ръждивочервено острие. Донесе й го и каза:

— Та това е меч от отатарал, адюнкта. Рудата, която убива магия.

— Както и магьосници — каза Лорн, взе го непохватно в лявата си ръка и го прибра в ножницата.

— Видях мъртвия шаман — каза Ток.

— Е — каза Лорн, — отатарал не е тайна за вас от Седемте града, но тук малцина я знаят и бих предпочела да си остане така.

— Ясно. — Ток хвърли поглед към неподвижния Имасс.

Лорн сякаш прочете мисълта му.

— Отатарал не може да спре тяхната магия — повярвай ми, правени са опити. Лабиринтите на Имасс са подобни на тези на Джагът и на Форкрул Ассаил — обвързани с древност, с кръв и със земя — кремъчният меч на волята му никога не се прекършва и реже и най-здравото желязо толкова леко, колкото плът и кости.

Ток потръпна.

— Не бих ви завидял за компанията, адюнкта.

Лорн се усмихна.

— Ще ти се наложи да я споделиш през следващите няколко дни, Ток-младши. Пътят до Пейл е дълъг.

— Шест-седем дни — каза Ток. — Предполагам, че сте с кон.

Въздишката на Лорн беше искрена.

— Баргасткият шаман ги омагьоса. Всички ги хвана мор, дори моя жребец, с който минах през Лабиринта. — Суровото й лице омекна за миг и Ток долови в него искрената й скръб.

Това го изненада. Всичко, което беше чувал за адюнктата, му рисуваше портрета на едно хладнокръвно чудовище, облечената в стоманена ръкавица ръка на смъртта, която можеше да се спусне отвсякъде и по всяко време. Тази нейна черта може би все пак съществуваше; надяваше се, че няма да му се наложи да я види. Макар че, веднага се поправи той, не беше погледнала повече войниците си.

— В такъв случай ще яхнете кобилата ми, адюнкта. Не е боен кон, но е бърза и издръжлива.

Отидоха при кобилата и Лорн се усмихна.

— Уикска порода, Ток-младши — рече тя и погали кобилата по гривата. — Тъй че престани с тази твоя скромност, за да не изгубиш доверието ми. Чудесно животно.

Ток й помогна да се качи на седлото.

— Имасеца тук ли ще го оставим?

— Той сам ще намери пътя. Е, да дадем на тази кобила възможност да се докаже. Казват, че уикската кръв миришела на желязо. — Наведе се и му подаде лявата си ръка. — Качвай се.

Ток едва успя да скрие стъписването си. Да сподели седлото с адюнктата на империята? Това му се стори толкова нелепо, че за малко не се разсмя.

— Мога да вървя пеш, адюнкта — отвърна той. — Много време изгубихме и ще е по-добре да яздите сама, при това — да яздите бързо. След три дни ще видите стените на Пейл. Аз мога да тичам на преходи по десет часа.

— Не, Ток-младши. — Тонът на Лорн не търпеше възражения. — Ти ще ми трябваш в Пейл, а трябва и да чуя всичко за легионите, за Дужек и за Тайсхрен. По-добре да пристигна няколко дни по-късно, отколкото неподготвена. Хайде, хвани се за ръката ми и да тръгваме.

Ток се подчини.

След като се намести в седлото зад Лорн, кобилата изцвили и бързо заотстъпва на една страна. Двамата с адюнктата за малко щяха да паднат. Обърнаха се и видяха застаналия до тях Т’лан Имасс. Съществото вдигна главата си към Лорн.

— Гробницата разкри една истина, адюнкта — каза Онос Т’уулан.

Ток усети как жената пред него се стегна.

— И каква е тя?

— Тръгнали сме по верния път — отвърна Т’лан Имасс.

Нещо подсказа на Ток, че пътят, за който говори съществото, няма нищо общо с дирята на търговските кервани, водеща към Пейл. Погледна за последен път към гробницата, а Лорн мълчаливо обърна кобилата назад — към Онос Т’уулан. Нито могилата, нито съществото разбудиха тайните си, но от реакцията на Лорн Ток настръхна и сърбежът около изгубеното му око се появи отново. Той изруга тихо и започна да се чеше.

— Нещо не е наред ли, Ток-младши? — попита го Лорн, без да се обръща.

Той грижливо обмисли отговора си.

— Цената на това, че си сляп, адюнкта. Нищо друго.

Капитан Паран крачеше нервно из тясната стаичка. Това беше пълна лудост! Единственото, което знаеше, бе, че са го скрили, но единствените отговори на въпросите му можеха да дойдат от една прикована към леглото магьосница, прикована от някаква странна треска, и от една отвратителна кукла, чиито нарисувани очи сякаш го пронизваха с нескрита омраза.

Мъчеха го освен това и някакви смътни спомени, усещането за хлъзгави студени камъни, които дращят под ноктите на пръстите му в миг, в който цялата му сила се беше изсипала от тялото му; а после — мъгливото видение с някакъв огромен пес — Хрътка? — в стаята; псе, от което сякаш лъхаше на смърт. Беше се опитало да убие жената и той го беше спрял… някак; но как — не помнеше.

Глождеше го и съмнение, че кучето не е мъртво и че може да се върне. Куклата не обръщаше внимание на въпросите му, а заговореше ли му, беше колкото да му отправи злобни закани. Явно, че макар магьосницата да беше болна, единствено нейното присъствие, продължаващото й присъствие — бе това, което пречеше на Хеърлок да изпълни заканите си.

А къде беше Уискиджак? Нима сержантът бе заминал без него? И как щеше да се отрази това на плана на адюнкта Лорн?

Той погледна ядосано към лежащата в леглото магьосница. Хеърлок беше казал на Паран, че тя по някакъв начин го е скрила при идването на Тайсхрен, след като Върховният маг усетил появата на Хрътката. Паран нямаше никакъв спомен за това, но се чудеше как е успяла всичко това след поражението, което беше понесла. Хеърлок му беше изсумтял с насмешка, че тя дори не е разбрала как е отворила Лабиринта си последния път; направила го по инстинкт. Паран беше останал с чувството, че марионетката е наплашена от това изригване на силата й. Хеърлок като че ли гореше от желание жената час по-скоро да умре, но или не можеше сам да го постигне, или беше твърде уплашен, за да го опита. Бе измърморил нещо за прегради, които издигнала около себе си.

Въпреки това Паран не се беше натъкнал на нищо, което да попречи на грижите му за нея, когато треската й се влоши съвсем. Предната нощ беше спаднала и Паран вече усещаше, че нетърпението му стига до предела. Магьосницата спеше, но ако не се събудеше скоро, той щеше да вземе нещата в свои ръце — щеше да напусне това скривалище, може би щеше да потърси Ток-младши при условие, че успееше да избегне Тайсхрен и не се натъкнеше на някой от офицерите при излизането си от сградата.

Замъгленият му поглед бе прикован в магьосницата. Мислите му препускаха трескаво. Постепенно някакво ново усещане загъделичка ума му и той примигна. Очите на жената се бяха отворили и тя го гледаше.

Паран пристъпи към леглото, но първите й думи го заковаха на място.

— Чух, че монетата падна, капитане.

Паран пребледня. Нещо отекна в паметта му.

— Монета ли? — попита той почти шепнешком. — Въртяща се монета? — „Гласовете на богове, на мъртви мъже и жени. Вой на Хрътки — все късчета от съдраното платно на паметта ми.“

— Вече не се върти — отвърна жената и се надигна с мъка. — Какво помните?

— Почти нищо — призна капитанът, изненадан от себе си, че й казва истината. — Куклата не пожела дори да ми каже името ви.

— Татърсейл. Бях, м-м-м, в ротата на Уискиджак и в неговия взвод. — Сънените й очи сякаш се скриха зад, булото на предпазливостта. — Трябваше да се грижа за вас, докато здравето ви се възстанови.

— Вярвам, че сте го сторили — каза Паран. — А аз ви върнах благодеянието, така че везните са изравнени, магьоснице.

— Така е. Е, и сега какво?

Паран се ококори.

— Вие не знаете?

Татърсейл сви рамене.

— Но това е нелепо! — възкликна Паран. — Представа нямам какво става тук. Събуждам се и намирам за компания една полумъртва вещица и една говореща кукла, а от подчинените ми няма и помен. Нима вече са заминали за Даруджистан?

— Не мога да ви дам кой знае какви отговори — отвърна Татърсейл. — Мога само да ви кажа, че сержантът поиска да ви опазя жив, защото трябва да разбере кой се опита да ви убие. Всъщност всички бихме искали да го разберем. — И тя замълча в очакване.

Паран се вгледа в кръглото й, призрачно бледо лице. У нея сякаш имаше нещо, което не се връзваше с простоватата й външност, и капитанът усети, че неволно реагира по начин, който го изненада. Разбираше, че лицето, което гледа, е лице на приятел, и не можеше да си спомни кога за последен път бе изпитал нещо такова. Почувства се някак извън равновесие — и само Татърсейл можеше да му помогне да се закрепи. А това го накара да се почувства все едно, че се спуска по някаква спирала, с тази магьосница в центъра й. Спускаше ли се? А може би беше изкачване? Не беше сигурен и тази несигурност го накара да остане нащрек.

— Нищо не си спомням за това — заяви той. Което беше пълна лъжа, макар че го усети така едва когато полузакритите й от тежките клепки очи срещнаха погледа му.

— Мисля — добави Паран въпреки опасенията си, — че бяха двама. Спомням си за някакъв разговор, въпреки че бях мъртъв. Поне така мисля.

— Но чухте въртящата се монета — каза Татърсейл.

— Да — отвърна той. Беше озадачен. „И друго… Стигнах до някакво място — жълта, адска светлина, стонове, главата на смъртта…“

Татърсейл кимна, сякаш думите му потвърдиха някакво нейно подозрение.

— Намесил се е бог, капитан Паран. Върнал е живота ви. Смятате, че е било заради вас самия, но се боя, че в тази история няма и капка алтруизъм. Следите ли мисълта ми?

— Използвали са ме — заяви равнодушно Паран.

Тя повдигна вежда.

— Това не ви ли притеснява?

Паран сви рамене и промърмори:

— Не е нещо ново.

— Разбирам — промълви тя. — Значи Уискиджак все пак е бил прав. Вие не сте просто поредният капитан. Вие сте нещо много повече.

— Това си е моя грижа — отряза я Паран. Все още избягваше погледа й. — А каква е вашата роля във всичко това? Погрижихте се за мен. Защо? В служба на своя бог, нали?

Татърсейл се изсмя горчиво.

— Едва ли. А и не съм направила кой знае какво за вас. За това се погрижи Опонн.

Паран се вцепени.

— Опонн? — „Близнаците. Сестрата и братът, Близнаците на сляпата съдба. Той, който бута, и тя, която дърпа. Те ли бяха в сънищата ми? Гласовете, споменаването за моя… меч.“ Помълча за миг, после отиде до дрешника. Там лежеше прибраният му в ножницата меч. Той сложи ръка на дръжката му. — Този меч го купих преди три години, макар че го използвах за първи път едва преди няколко нощи — срещу кучето.

— Помните това?

Нещо в гласа й го накара да се обърне рязко. И този път видя в очите й страх. Тя не се опита да го скрие. Паран кимна.

— Но дадох име на оръжието още в деня, в който го купих.

— И името е?

Усмивката на Паран бе като на мъртвец.

— Шанс.

— Шарката се е заплитала дълго — каза Татърсейл, затвори очи и въздъхна. — Макар да подозирам, че дори Опонн не са могли да си представят, че оръжието ви ще вкуси първата си кръв срещу Хрътка на Сянката.

Паран също затвори очи и също въздъхна.

— Значи кучето е било Хрътка?

Тя го погледна и кимна. После попита:

— Срещнахте ли се с Хеърлок?

— Да.

— Внимавайте с него — каза Татърсейл. — Отприщеният от него Лабиринт на Хаос ми докара тази треска. Ако изобщо има някаква структура в Лабиринтите, то неговият е диаметрално противоположен на моя. Той е луд, капитане, и се закле да ви убие.

Паран запаса меча си.

— Каква е неговата роля във всичко това?

— Не съм сигурна.

Прозвуча като лъжа, но Паран го подмина.

— Идваше всяка нощ да види как се оправяте — каза той. — Но не съм го виждал последните две нощи.

— Колко дни бях в безсъзнание?

— Шест, струва ми се. Боя се, че не съм по-наясно за времето от вас. — Пристъпи към вратата. — Знам само, че не мога да се крия тук вечно.

— Почакай!

Паран се усмихна.

— Добре. — Отново се обърна към нея. — Но защо не трябва да си тръгвам?

Магьосницата се поколеба.

— Все още имам нужда от теб.

— Защо?

— Не от мен се страхува Хеърлок — отвърна тя, сякаш трудно намираше думите. — Това, което ме пази жива, е… твоят меч. Той видя какво успя да направиш на Хрътката.

— Проклятие! — изсъска Паран. Колкото и да му беше чужда по същество, с признанието си тази жена бе успяла да бръкне в душата му. Опита се да потисне надигащото се в него състрадание. Каза си, че мисията му стои над всякакви други съображения, че е изплатил вече дълга си към нея, доколкото е имал такъв, че тя не му е споделила всички причини да стои тук скрит, което значеше, че не му се доверява — каза си всички тези неща, но нито едно от тях не се оказа достатъчно.

— Ако си тръгнеш — каза тя — Хеърлок ще ме убие.

— Ами преградите ви? — попита Паран почти отчаяно. — Хеърлок ми каза, че имате прегради, които ви пазят.

Усмивката на Татърсейл беше измъчена.

— Нима смяташ, че просто ще дойде и ще ти каже колко опасен си всъщност за него? Прегради? — Тя се изсмя. — Та аз едва имам сила да седя. Ако опитам да отворя Лабиринта си в това състояние, силата ще ме изпепели. Хеърлок иска да те държи на тъмно — за всичко. Куклата е излъгала.

Дори това прокънтя в ушите на Паран като полуистина. Но все пак в думите й имаше доста логични неща — обясняваха донякъде омразата на Хеърлок към него, както и явния страх на куклата. По-голямото коварство щеше да дойде от Хеърлок, не от Татърсейл, или така поне вярваше, въпреки че тази му увереност нямаше достатъчно опора… Татърсейл поне беше човешко същество. Паран въздъхна.

— Рано или късно — каза той, докато откопчаваше колана с меча и го закачаше в дрешника, — двамата с теб ще трябва да се оправим с тези коварни игрички. Опонн или не, имаме си общ враг.

Татърсейл въздъхна.

— Благодаря, капитане.

Той я изгледа с подозрение.

— Защо?

Тя се усмихна.

— Хубаво е, че се запознах с теб.

Паран се навъси. Ето, че пак започна.

— Тази армия изглежда недоволна — каза Лорн, докато чакаха пред северната порта на Пейл. Един от стражите беше влязъл в града да потърси друг кон, а другите трима стояха недалече от тях и мърмореха.

Ток-младши — беше слязъл от седлото — отвърна:

— Недоволна е, адюнкта. Много. С разформироването на Втора и Шеста армия дойде и разместването на състава. Никой не е там, където е бил досега, чак до най-зеления новобранец. Взводовете ги делят и прегрупират навсякъде. А сега и този слух, че Мостоваците ще бъдат разформировани. — Той хвърли поглед към тримата морски пехотинци, които ги гледаха сърдито. — На хората тук това никак не им харесва.

Лорн се отпусна в седлото. Болката в рамото й бе преминала в постоянно пулсиране и тя се радваше, че пътуването най-сетне е приключило — поне засега. След гробницата не бяха видели повече Т’лан Имасс, въпреки че тя често усещаше присъствието му — в прашния вятър и дълбоко под напуканата равнина. А у Ток-младши бе доловила неспокойния гняв, кипящ сред малазанските сили на този континент.

В Пейл струпаните близо десет хиляди войници бяха на ръба на бунта, шпионите между тях бяха премахнати брутално и сега очакваха само думата на Върховен юмрук Дужек. А Върховен маг Тайсхрен с нищо не облекчаваше положението, като непрекъснато отменяше заповедите на Дужек към офицерите му. Но това, което най-много безпокоеше адюнктата, бе смътният слух за една Хрътка на Сянката, сразила се с последния кадрови магьосник на Втора — тук се криеше загадка и тя подозираше, че е съдбоносна. С всичко останало можеше да се оправи, стига да го поемеше.

Гореше от нетърпение да се срещне с Тайсхрен и неговата магьосница Татърсейл — името й беше познато, гъделичкаше някакви спомени, родени като че ли в детството й. И всички тези неуловими намеци бяха загърнати в плаща на страха. Но беше решена да се справи с това, когато му дойде времето.

Портите се разтвориха. Тя вдигна очи и видя пехотинеца. Водеше си и компания. Ток-младши отдаде чест и вложената в него енергичност накара Лорн да се зачуди на кого ли всъщност е по-верен. Адюнктата се смъкна бавно от седлото и кимна на Върховен юмрук Дужек.

Той сякаш се беше състарил с десет години от последния път, когато го беше видяла, само преди тринайсет месеца в Дженабарис. Лека усмивка пробяга на устните на Лорн, щом сцената изникна в ума й: Върховният юмрук — съсипан и уморен еднорък мъж, адюнктата на императрицата — дясната й ръка стегната в превръзка, и Ток-младши, последният представител на Нокътя на Дженабакъз, едноок, половината му лице обезобразено от огън. Това бяха те тримата, представителите на три от четирите имперски сили на континента, и всички приличаха на същества, излезли от пъкъла.

Неразбрал усмивката й, Дужек се ухили.

— Аз също се радвам да ви видя, адюнкта. Преглеждах докладите на интендантството, когато стражът ми съобщи за пристигането ви. — Огледа я замислено и усмивката му се стопи — Ще ви намеря денълски лечител, адюнкта.

— Магьосничеството не ми действа, Върховен юмрук. От много време. Един обикновен знахар ще е достатъчен. — Очите й се присвиха. — Стига да не ми се наложи да размахвам меча си зад стените на Пейл.

— Не давам никакви гаранции, адюнкта — отвърна небрежно Дужек. — Хайде да тръгваме. Ще поговорим по пътя.

Лорн се обърна към Ток-младши и каза сухо:

— Благодаря за ескорта, боец.

Дужек се засмя и очите му блеснаха.

— Не е необходимо, адюнкта. Знам кой е и какво е Ток-младши — както го знаят буквално всички. Ако е толкова добър като Нокът, колкото като войник, ще е добре да го запазите жив.

— Тоест?

Дужек махна с ръка да тръгват.

— Тоест, неговата репутация като войник във Втора е единственото, което го пази да не му забият ножа в гърлото. Тоест, разкарайте го от Пейл.

Адюнктата погледна Ток и каза:

— Е, ще се видим по-късно.

Настигна с няколко крачки миналия вече под арката на портата Дужек и тръгна редом с него през града. По улиците войници насочваха търговските фургони и градските тълпи. Белезите от смъртното бедствие, изсипало се над града, все още личаха по сградите, но строителите вече се бяха заловили с възстановителните работи под указанията на военните.

— Благородничеството скоро ще бъде подложено на клане — каза Дужек. — Тайсхрен държи да бъде цялостно и публично.

— Имперска политика — отвърна хладно Лорн. — Знаете го много добре, Върховен юмрук.

Дужек я погледна с яд.

— Девет от всеки десет благородници на бесилото ли, адюнкта? Включително и децата?

Лорн го зяпна и след миг каза:

— Да, това изглежда прекалено.

Дужек помълча известно време. Вървяха по главния булевард, а после нагоре по хълма към имперския щаб. Мнозина се извръщаха и ги поглеждаха студено. Дужек, изглежда, бе познат на гражданството на Пейл. Лорн се опита да долови що за атмосфера създава присъствието му, но не разбра съвсем дали е страх, или уважение, или и двете.

— Задачата ми — каза Лорн, щом приближиха до една триетажна каменна сграда, чийто вход беше преграден от десетина бдителни морски пехотинци, — скоро ще ме отведе извън града…

— Не желая подробности, адюнкта — прекъсна я Дужек. — Правете каквото трябва да правите, но не се бъркайте в моята работа.

Тонът му не беше заплашителен, беше почти учтив, но Лорн се напрегна. Този човек го тласкаха към нещо и го тласкаше Тайсхрен. Какво ли си беше наумил Върховният маг? От цялата ситуация просто вонеше на некомпетентност.

— Та както казвах — продължи Лорн, — дълго време няма да ме има тук. Но когато се върна — гласът й се втвърди, — ще дам на Върховния маг да разбере, че намесата му в управлението на града няма да бъде търпяна. Ако ви трябва подкрепа, имате я, Дужек.

Спряха пред входа на сградата и старият мъж я изгледа твърдо, сякаш преценяваше искреността й. Но когато заговори, думите му я изненадаха.

— Мога сам да се погрижа за проблемите си, адюнкта. Постъпете както намерите за добре. Аз не искам нищо.

— Значи ще позволите тези крайности с избиването на благородници?

Лицето на Дужек се изопна.

— Бойната тактика може да се прилага във всяка ситуация, адюнкта. А Върховният маг не е тактик. — Обърна се и я поведе нагоре по стъпалата. Двама от стражите отвориха вратите, които изглеждаха нови и добре обковани с бронз. Върховният юмрук и адюнктата влязоха.

Закрачиха по дълъг коридор, с врати от двете страни на всеки десетина стъпки. Пред всяка стоеше на пост морски пехотинец. На Лорн й стана ясно, че инцидентът с Хрътката е повишил бдителността почти до абсурдни размери. След което я порази друга мисъл.

— Върховен юмрук, имало ли е посегателства над живота ви?

Дужек изсумтя почти с насмешка.

— Четири през последната седмица, адюнкта. Човек привиква. Всички тези пехотинци са тук доброволно — дори не ме слушат вече. Последният убиец беше така жестоко посечен, че дори не можах да разбера мъж ли е бил, или жена.

— Много ли имате от Седемте града в легионите си, Върховен юмрук?

— О, да. Верни са до смърт, когато се наложи.

Верни, но на какво, зачуди се Лорн, и на кого? Бойците от Седемте града напоследък ги изпращаха по други места. Императрицата не искаше войниците на Дужек да са в течение, че отечеството им е на ръба на открит бунт. Подобна вест можеше да наклони везните тук на Дженабакъз, а това на свой ред можеше да ускори събитията в Седемте града. И Лорн, и императрицата си даваха ясна сметка колко опасно е станало положението и наистина трябваше да подхождат много внимателно в усилията си да поправят нещата. А сега ставаше ясно, че Тайсхрен представлява сериозен проблем.

И тя осъзна, че се нуждае от подкрепата на Дужек много повече, отколкото той от нейната.

Стигнаха до масивната двукрила врата в дъното на коридора. Войниците от двете й страни отдадоха чест на Върховния юмрук, след което я отвориха. Зад вратата имаше голямо помещение, с голяма дървена маса в центъра. Повърхността й беше отрупана с карти, свитъци и стъкленици с мастило и боя. Дужек и Лорн влязоха и вратата зад тях се затвори.

— Тайсхрен е уведомен за пристигането ви, но ще се позабави малко — каза Дужек и седна на ръба на масата. — Ако имате към мен въпроси, свързани с последните събития в Пейл, можете да ги зададете сега.

Тя разбра, че й предоставя възможност да чуе отговори, които няма да дойдат от устата на Тайсхрен. Въпреки че зависеше само от нея коя версия за истината щеше да приеме. Лорн започна да разбира думите на Дужек за бойната тактика. Пристъпи до близкия стол и се настани, без да бърза, върху меките му възглавници.

— Добре, Върховен юмрук. Да започнем с по-дребните неща. Имахте ли някакви затруднения с морантите?

Дужек се намръщи.

— Странно, че задавате този въпрос. За някои неща са станали много опърничави напоследък. Адски трудно ми беше да накарам Златните им легиони — елитните им бойци — да се бият с Каладън Бруд. Изглежда, го смятат за твърде почетна фигура, за да се отнасят с него като с враг. Целият ни съюз в това отношение беше доста разклатен, но накрая заминаха. Скоро ще им изпратя Черните в подкрепление.

Лорн кимна.

— Подобни проблеми имаме със Зелените и Сините в Дженабарис. Което обяснява защо дойдох по суша. Императрицата съветва да се възползваме максимално от съюза, тъй като може да не се запази задълго.

— Нямаме голям избор — изръмжа Дужек. — Колко легиона ще ми пратите с пролетния транспорт?

Лорн се поколеба.

— Два. И един полк уикски пиконосци. Уикците и Единадесети легион ще бъдат разтоварени при Натилог. Нинтците ще дебаркират в Нисст и ще се присъединят към мобилизираните части — императрицата вярва, че тези подкрепления ще стигнат, за да бъде разбита Пурпурната гвардия при Лисичи проход и така да се открие флангът на Бруд.

— Значи императрицата е глупачка — отвърна твърдо Дужек. — Мобилизираните са почти безполезни, адюнкта, а догодина по това време Пурпурната гвардия ще е освободила Нисст, Трийт, Едноока котка, Порул, Гаралт и…

— Знам го списъка. — Лорн рязко стана. — Догодина ще получите още два легиона, Върховен юмрук. Това е всичко.

Дужек помисли малко, вперил поглед в картата на масата. Лорн зачака. Знаеше, че е затънал в пресмятане около прегрупирания, промяна на тактически планове за следващата сезонна кампания, че преценява наум възможните ходове на Каладън Бруд и на командира на Пурпурната гвардия принц К’азз. Най-сетне той се окашля.

— Адюнкта, възможно ли е да разменим местата за дебаркиране? Единадесети и уикските пиконосци да слязат на източния бряг, южно от Епъл. Девети — на западния бряг, за Тюлипс.

Лорн отиде до масата и огледа картата. „Тюлипс? Защо пък там?“ Не й изглеждаше никак логично.

— Императрицата ще е любопитна за причината да ревизирате плановете, Върховен юмрук.

— Тоест „може би“. — Дужек потърка наболата четина по брадичката си и кимна рязко. — Добре, адюнкта. Първо, мобилизираните няма да удържат Лисичи проход. Пурпурната гвардия ще е нахлула в северните земи, докато нашите подкрепления пристигнат. По-голямата част от този район е земеделска, плюс пасища. При оттеглянето си, докато отдръпваме мобилизираните към Нисст, изстъргваме околностите. Никакво зърно, никакъв добитък. К’азз ще трябва да кара необходимото му продоволствие със себе си. Значи, адюнкта, всяка армия в поход, всяка армия, която преследва разбита армия, е принудена да остави своя обоз зад гърба си, да го откъсне от себе си, в бързината да догони противника и да му нанесе убийствения удар. И точно тук се намесват уикските пиконосци.

Лорн знаеше, че уикските пиконосци са родени за такива внезапни нападения. На такъв терен щяха да са неуловими, да нанасят светкавични удари със смъртоносни последствия.

— А Единадесети? Те къде ще се включат във всичко това?

— Една трета ще остане на позиция в Нисст. Останалите ще тръгнат в бърз марш към Лисичи проход.

— Докато Каладън Бруд остава в Леса на Черния пес? Не изглежда логично, Върховен юмрук.

— Вие предложихте да използваме морантите максимално, нали? От Тюлипс морантите и техните кворли ще извършат масивен десант. — Дужек изгледа картата с присвити очи. — Девети го искам южно от Блатото на Черния пес, докато аз преведа силите си оттук и ги разположа южно от Бруд. Един съсредоточен тласък от Златните и Черните би трябвало да го изхвърли в скута ни, докато неговите съюзници, Пурпурната гвардия, са заклещени от другата страна на Лисичи проход.

— Смятате да прехвърлите цял легион по въздуха?

— Императрицата иска ли да спечели тази война, докато е жива, или не? — Той се отдръпна от масата и закрачи. — Между другото — Дужек спря, поразен сякаш от внезапно съмнение, — всичко това може да се окаже само теория. На мястото на Бруд аз бих… — Гласът му заглъхна и той се обърна към адюнктата. — Ще бъдат ли променени заповедите за транспорта?

Лорн се вгледа в лицето му. Нещо й подсказваше, че Върховният юмрук току-що е направил интуитивен скок, че това има нещо общо с Каладън Бруд и че според Дужек замисълът вече наистина изглежда теоретичен и кух. Разбра също така, че няма да го сподели с нея. Огледа отново картата, мъчеше се да разбере какво е видял Дужек. Но беше безнадеждно, тя не беше тактик. Достатъчно трудно й беше да се опита да разгадае мислите на Дужек; да се опита същото с Каладън Бруд бе невъзможно.

— Вашият план, колкото и да е прибързан, вече е официално одобрен от името на императрицата. Молбата ви ще бъде изпълнена.

Дужек кимна, но не особено въодушевено.

— Още нещо, Върховен юмрук, преди да е пристигнал Тайсхрен. Имало ли е тук Хрътка на Сянката?

— Да — отвърна той. — По това време не бях тук, но видях касапницата, която бе оставила след себе си. Ако я нямаше Татърсейл, щеше да е много по-лошо.

Лорн забеляза блясъка на ужас в очите му и в ума й се върна сцената от крайбрежния път на запад от Итко Кан, преди две години.

— Виждала съм работата на Хрътки и преди — каза тя и го погледна в очите.

За миг между тях мина нещо много дълбоко. После Дужек извърна глава.

— Тази Татърсейл — каза Лорн, за да прикрие жегналото я съжаление, — трябва да е много способна.

— Единственият маг от кадъра, който оцеля след атаката на Тайсхрен по Лунния къс — отвърна Дужек.

— Така ли? — За нея това разкритие беше повече от забележително. Зачуди се дали Дужек подозира нещо, но следващите му думи я успокоиха.

— Тя го нарече късмет и може да е права.

— От дълго време ли е кадрови маг? — попита Лорн.

— Откакто съм поел командването. От осем, девет години.

Чак сега Лорн се сети откъде й беше познато името на Татърсейл и този спомен стисна сърцето й като железен юмрук. Седна на стола си, а Дужек пристъпи към нея. В очите му се четеше искрена загриженост.

— Трябва да се погрижат за раната ви — каза той. — На ваше място не бих го отлагал.

— Не, не, всичко е наред. Просто умора, нищо друго.

Той я изгледа озадачено.

— Ще желаете ли малко вино, адюнкта?

Тя кимна. „Татърсейл. Възможно ли е?“ Щеше да го разбере, щом я видеше. Да, щеше да го разбере.

— Девет години — промълви тя. — Мишия.

— Моля?

Тя вдигна глава. Дужек й подаваше бокал вино.

— Нищо — отвърна тя и взе бокала. — Благодаря.

Двукрилата врата рязко се отвори и двамата се обърнаха. Нахлу Тайсхрен, вбесен и се нахвърли върху Дужек.

— Проклет да си! — изрева Върховният маг. — Ако имаш пръст в това, ще го разбера, обещавам ти го.

Дужек повдигна вежда и попита хладно:

— В какво да имам пръст?

— Току-що бях в Регистратурата. Пожар, а?

Лорн стана и пристъпи между двамата.

— Върховен маг Тайсхрен — заговори тя тихо и заканително, — навярно ще можете да ни обясните защо някакъв си пожар в едно помещение за писари е взел връх над всичките ви останали проблеми?

Тайсхрен примига.

— Моля за извинение, адюнкта, но в Регистратурата се съхраняваха градските цензови списъци. — Тъмните му очи се плъзнаха покрай нея и отново се спряха на Дужек. — Където могат да се намерят всички имена на знатното съсловие на Пейл.

— Жалко — каза Върховният юмрук. — Започнахте ли разследване? Кадровите ми служби, разбира се, са изцяло на ваше разположение.

— Не е необходимо, Върховен юмрук — провлече с горчива насмешка магьосникът. — Всичките ви други шпиони бездруго са предостатъчно. — Тайсхрен замълча, после отстъпи назад и се поклони на Лорн. — Чест и почитания, адюнкта. Моите извинения, че срещата ни започна така грубо…

— Спестете си извиненията за по-късно — сряза го Лорн и се обърна към Дужек. — Благодаря ви за виното и разговора — каза тя и със задоволство забеляза как Тайсхрен трепна. — Вярвам, че довечера ще има официална вечеря.

Дужек кимна.

— Разбира се, адюнкта.

— Ще бъдете ли така добър да поканите Татърсейл също да присъства? — Усети как Върховният маг трепна отново и видя в погледа на Дужек респект, сякаш признаваше уменията й в тази област на тактиката.

Тайсхрен се намеси.

— Адюнкта, магьосницата се е поболяла след сблъсъка си с Хрътката на Сянката — той се обърна с усмивка към Дужек, — което събитие, сигурен съм, ви е било описано от Върховния юмрук.

„Не достатъчно добре“ — помисли със съжаление Лорн, но остави Тайсхрен да си представи най-лошото.

— Интересува ме преценката на един магьосник за това събитие — каза тя.

— Което ще получите скоро.

Дужек се поклони.

— Ще се поинтересувам за здравето на Татърсейл, адюнкта. Е, ако ме извините, чакат ме задължения. — Обърна се към Тайсхрен и кимна отсечено.

Тайсхрен изгледа напускащия стаята еднорък мъж и изчака, докато вратите се затворят.

— Адюнкта, положението тук е…

— Абсурдно — довърши разгорещено Лорн. — По дяволите, Тайсхрен, къде ви е умът? Захванали сте се с най-опитния кучи син, с когото има привилегията да разполага имперската военщина, и той жив ще ви изяде. — Обърна се към масата и напълни бокала си. — И го заслужавате.

— Адюнкта…

Тя го погледна в очите.

— Не. Чуйте ме, Тайсхрен. Говоря ви пряко от името на императрицата. Тя с голяма неохота одобри вие да ръководите атаката срещу Лунния къс — но ако знаеше, че толкова много ви липсва финес, изобщо нямаше да го позволи. Нима смятате всички останали за глупаци?

— Дужек е най-обикновен човек — каза Тайсхрен.

Лорн отпи дълго от виното, остави бокала и потърка челото си.

— Дужек не е врагът ни — каза тя уморено. — Дужек никога не е бил врагът.

Тайсхрен пристъпи към нея.

— Той беше човекът на императора, адюнкта.

— Оспорването на верността на този човек към империята е оскърбително и тъкмо това оскърбление може да го обърна срещу нас. Дужек не е най-обикновен човек. В момента той е десет хиляди души, а след година ще бъде двайсет и пет хиляди. Не отстъпва, когато го притискате, нали? Не, защото не може. Той има зад себе си десет хиляди войници — и повярвайте ми, когато те се разгневят достатъчно, за да отвърнат на натиска ви, няма да можете да им удържите. Колкото до Дужек, него просто ще го понесе приливът.

— Значи е изменник.

— Не е. Той е човек, който се грижи за тези, за които и към които е отговорен. Той е най-добрият на империята. Ако бъде принуден да се обърне срещу нас, значи ние сме изменниците. Ясно ли се изразявам?

Лицето на Върховния маг се беше набръчкало угрижено.

— Да, адюнкта — промълви той. — Разбрах ви. — Вдигна глава. — Тази задача, която ми възложи императрицата… бремето е голямо, адюнкта. Няма да ми стигне силата. Би било добре, ако ме освободите.

Лорн се замисли сериозно. Маговете по природа никога не внушаваха вярност. Страх — да, както и респект, породен от страха, но единственото, което маговете трудно можеха да разберат и да се оправят с него, беше верността. И все пак имаше един маг, преди много време, който беше внушавал вярност — и това беше императорът.

— Върховен маг, всички сме съгласни по един въпрос. Старата гвардия трябва да изчезне. Всички, които са били редом с императора и които все още са се вкопчили в спомените си за него, ще действат срещу нас, съзнателно или несъзнателно. Дужек е изключение и като него има само шепа хора. Тях ние не бива да губим. Колкото до другите — те трябва да умрат. Рискът е в това да не ги предупредим неволно. Ако сме прекалено открити в това, може да се стигне до метеж, който да разруши империята.

— Освен Дужек и Татърсейл — каза Тайсхрен — сме прочистили всички останали. Колкото до Уискиджак и неговия взвод, той е изцяло във вашите ръце, адюнкта.

— С малко късмет — каза Лорн и се намръщи, като видя как трепна Върховният маг. — Какво има?

— Нощем се допитвам до Драконовата си колода — заяви той. — И съм сигурен, че Опонн се е намесил в делата на смъртните. Четенето на самата Татърсейл до голяма степен подкрепи съмненията ми.

Лорн го изгледа рязко.

— Тя е адепт?

— Много повече от мен — призна Тайсхрен.

Лорн помисли.

— Какво можете да ми кажете за намесата на Опонн?

— Даруджистан — отвърна Тайсхрен.

Лорн затвори очи.

— Боях се, че ще кажете точно това. Даруджистан ни трябва — на всяка цена. Неговото богатство, ако попадне в ръцете ни, ще прекърши гръбнака на този континент.

— Знам, адюнкта. Но положението е по-тежко, отколкото съзнавате. И освен това съм убеден, че Уискиджак и Татърсейл са в съюз.

— Нещо ново за капитан Паран?

— Нищо. Някой го крие, или крие трупа му. Склонен съм да повярвам, че е мъртъв, адюнкта, но душата му тепърва трябва да премине през Портата на Гуглата и само един маг може да предотврати това.

— Татърсейл?

Върховният маг сви рамене.

— Възможно е. Бих искал да науча повече за ролята на този капитан във всичко това.

Лорн се поколеба, после каза:

— Ангажиран е в едно дълго и мъчително разследване.

— Може би е намерил каквото е търсил — изръмжа Тайсхрен.

Лорн го изгледа.

— Може би. Кажете ми, колко добра е Татърсейл?

— Достатъчно добра, за да бъде Върховен маг — отвърна Тайсхрен. — Достатъчно добра, за да оцелее след нападение на Хрътка и да я прогони, макар че нямаше и да помисля, че такова нещо е възможно. Дори аз бих се справил много трудно.

— Може да е имала помощ — промълви Лорн.

— Не бях помислял за това.

— Помислете — каза Лорн. — Но преди да го направите, императрицата моли да продължите усилията си, макар и не срещу Дужек. Тук сте нужен като посредник в случай, че мисията ми в Даруджистан се провали. Не се замесвайте в ръководенето на окупацията в Пейл. Освен това трябва да дадете на Дужек подробности около тази поява на Опонн. Ако в битката наистина се е намесил бог, той трябва да го знае и да планира, съобразявайки се с това.

— Как може човек изобщо да планира нещо, ако Опонн е в играта?

— Това го оставете на Дужек. — Изгледа го твърдо. — Имате ли някакви трудности около тези заповеди?

Тайсхрен се усмихна.

— Всъщност, адюнкта, изпитвам голямо облекчение.

Лорн кимна.

— Добре. А сега ми трябва някой обикновен знахар и квартира.

— Разбира се. — Тайсхрен тръгна към вратата, но спря и се обърна.

— Адюнкта, радвам се, че сте тук.

— Благодаря ви, Върховен маг. — След като той излезе, Лорн потъна в стола си и умът й отпътува девет години назад, към гледките и звуците, преживени от едно дете, към една нощ, една определена нощ в Мишия квартал, когато всички кошмари, въобразими за едно малко момиче, се бяха превърнали в реалност. Помнеше кръв, кръв навсякъде и безизразните лица на майка си, на баща си и на по-големия си брат — лица, изтръпнали от разбирането, че самите те са пощадени и че кръвта наоколо не е тяхната. И щом спомените се промъкнаха в ума й, едно име се понесе с вятъра, зашумя във въздуха като през мъртви клони. Устните на Лорн се разтвориха и тя прошепна: — Татърсейл.

Магьосницата беше намерила сили да стане от леглото. Сега стоеше до прозореца, опряна с една ръка на рамката, и гледаше към улицата, пълна с военни фургони. Систематичният грабеж, който интендантите наричаха „допълнително снабдяване“, беше в пълен ход. Изхвърлянето на благородници, както и на простолюдие от собствените им имения и по-заможни домове, за да бъде настанен офицерският корпус, към който се числеше и самата тя, бе приключило преди няколко дни. Възстановяването на крепостните стени, замяната на разбитите порти и почистването след „Лунния дъжд“ продължаваше енергично.

Радваше се, че бе пропуснала реката от трупове, която трябваше да е изпълнила градските улици по време на първата фаза на прочистването — фургон след фургон, стенещи под тежестта на смазани тела, бяла плът, изгоряла от пожарите или посечена от меча, изгризани от плъхове и изкълвани от гарвани мъже, жени и деца. Сцена, каквато беше виждала преди и не изпитваше никакво желание да види отново.

Но потресът и ужасът вече се бяха оттекли. Отново се появяваха признаци на нормалност и фермерите и търговците постепенно излизаха от скривалищата си, за да посрещнат нуждите както на окупаторите, така и на окупираните. Малазански лечители бяха плъзнали из целия град, за да изкоренят зачатъците на епидемията и да облекчат с обикновени церове страданията на онези болни, които намереха. Никой гражданин нямаше да избяга от пътя им. И чувствата към новия господар започваха бавното си, добре планирано преобръщане.

Скоро, знаеше Татърсейл, щеше да започне изтребването на местното знатно съсловие, чистка, която щеше да качи на бесилките най-алчните, най-малко обичаните благородници. И екзекуциите щяха да са публични. Изпробвана и твърде уместна процедура, която понасяше доброволния напор на прилива на чувството за мъст — и всякоя ръка се опетняваше в праведното си ликуване. Мечът в такива ръце довършваше целия заговор и включваше всички играчи в лова за следващата жертва на каузата — каузата на империята.

Беше я виждала да сработва в стотина такива градове. Колкото и добронамерени да бяха управителите им, колкото и щедри да бяха благородниците, думата на империята, наложена с тежестта на нейната мощ, накрая изкривяваше миналото и го превръщаше в демонска тирания. Тъжно доказателство за човешката низост, горчив урок, омърсен от собствената й роля във всичко това.

И в ума й се върнаха лицата на Мостоваците, странен противовес на цинизма, с който тя самата гледаше на всичко. Уискиджак, човекът, изтласкан до ръба, или по-скоро ръбът го притискаше отвсякъде, крушение на убеждения, рухване на вяра, оставящо като последен негов иск към човечеството неговия взвод, свиваща се след всяка кървава битка шепа хора, които за него бяха единственото, все още имащо значение. Но той се държеше и устояваше на натиска. Харесваше й да мисли — не, искаше й се да го повярва — че накрая той ще победи, че ще доживее да види своя свят изтръгнат от империята.

Бързия Бен и Калам, които се стремяха да смъкнат бремето на отговорността от плещите на своя сержант. Това беше единственият им достъпен начин да изразят обичта си към него, въпреки че никога нямаше да го изразят така. У другите, като оставеше Сори настрана, тя виждаше същото, но у тях все пак имаше едно отчаяние, което тя намираше за очарователно, един детински копнеж да освободят Уискиджак от всичко, с което го беше натоварила мрачната съдба.

Той им отвръщаше по някакъв по-дълбок начин, отколкото беше допускала, че е възможно, от някаква сърцевина, за която отдавна бе убедена, че е изгоряла и че пепелта й е разпръсната в мълчалив траур — сърцевина, каквато никой маг не можеше да си позволи. Татърсейл разбираше опасността, но това само правеше всичко още по-привлекателно.

Сори беше друг въпрос и тя се улови, че избягва дори да мисли за тази млада жена.

При което оставаше Паран. Как да постъпи с този капитан? В момента младият мъж беше в стаята — седеше на леглото зад нея и смазваше меча си Шанс. Не бяха говорили много, откакто тя се бе събудила преди четири дни. Недоверието между двамата все още беше твърде голямо.

Навярно тъкмо тази загадка, тази несигурност ги привличаше толкова един към друг. А привличането бе очевидно: дори сега, с гръб към него, тя усещаше здравата нишка, която ги свързваше. Каквато и енергия да тлееше между тях, струваше й се опасна. И затова толкова по-възбуждаща.

Татърсейл въздъхна. Хеърлок се бе появил тази сутрин, неспокоен и възбуден от нещо. Отбягваше да отговаря на въпросите им, но магьосницата подозираше, че е намерил следа, и изглежда, тя можеше да отведе куклата извън Пейл и към Даруджистан.

А тази мисъл не беше приятна.

Тя се стресна, щом магическата преграда, която бе поставила пред вратата, се изпъна и й подаде сигнал, и бързо се извърна към Паран.

— Посетител.

Той стана, с Шанс в ръцете.

Магьосницата махна с ръка към него.

— Вече си невидим, капитане. Никой не може да усети присъствието ти. Не издавай звук и изчакай тук. — Излезе във външната стая тъкмо когато на вратата се почука тихо.

Отвори я и видя застаналия в коридора младеж.

— Какво има?

Морският пехотинец се поклони.

— Върховен юмрук Дужек пита за здравето ви, магьоснице.

— Вече се оправям — отвърна тя. — Много мило от негова страна. Сега ако обичаш…

Войникът я прекъсна боязливо:

— След като отговорът ви е такъв, длъжен съм да ви предам, че Върховният юмрук ви кани на официалната вечеря довечера в главната сграда.

Татърсейл изруга наум. Не трябваше да му казва истината. Но вече беше твърде късно. „Покана“ от командира означаваше нещо, което не можеше да отхвърли.

— Уведомете Върховния юмрук, че за мен ще е висока чест да споделя компанията му на вечеря. — Хрумна й нещо. — Мога ли да попитам кои други ще присъстват?

— Върховен маг Тайсхрен, един вестоносец, Ток-младши и адюнкта Лорн.

— Адюнкта Лорн е тук?

— Пристигна тази сутрин, магьоснице.

„О, Дъх на Гуглата!“

— Предай отговора ми — каза Татърсейл и се помъчи да надмогне прилива на страх. Затвори вратата и чу стъпките на отдалечаващия се по коридора войник.

— Какво е станало? — попита Паран от другата врата.

Тя се обърна към него.

— Прибери този меч, капитане. — Отиде до дрешника и започна да рови из чекмеджетата. — Трябва да присъствам на вечеря.

Паран се приближи.

— Официално събиране?

Татърсейл кимна разсеяно и въздъхна:

— С адюнкта Лорн при това, сякаш не ми стига Тайсхрен.

— Значи най-после е пристигнала — промълви капитанът.

Татърсейл замръзна и бавно се обърна към него.

— Ти си я очаквал, нали?

Паран се сепна и я погледна изплашено.

Тя разбра, че мърморенето му не е било предназначено за ушите й.

— Проклятие! — изсъска Татърсейл. — Ти си работил за нея!

Отговорът на капитана беше достатъчно красноречив — той не каза нищо, само се обърна рязко. Тя го изгледа как влезе в спалнята и мислите й се завихриха бясно. Нишките на заговора вече се сплитаха в ума й. Значи подозренията на Бързия Бен бяха точни: в ход беше план взводът им да бъде избит. Дали това излагаше на риск и собствения й живот? Чувстваше, че е на прага да вземе решение. Все още не знаеше какво ще е това решение, но мислите й вече имаха ясна посока и скоростта им се усилваше като лавина.

Когато Ток-младши мина през портала на имперския щаб, звънеше седмата камбана.

Той показа поканата си на поредния навъсен бдителен часови и той с неохота го пусна да продължи по главния коридор към трапезарията. Стомахът на Ток се беше стегнал от тревога. Знаеше, че зад тази покана стои адюнктата, но тя можеше да бъде също толкова непредсказуема и манипулативна, колкото и останалите. Зад вратите, към които сега се приближаваше, все едно имаше змийско гнездо и усойниците жадно чакаха пристигането му.

Ток се чудеше дали ще можа да сдържа чувствата си, а като знаеше в какво състояние е раната на лицето му, мрачно се запита дали и останалите присъстващи ще могат да ги сдържат. Сред войниците белегът почти не се забелязваше: рядко можеше да се намери боец в армията на Дужек с по-малко от два-три белега. Малцината му приятели като че ли просто се радваха, че е жив.

Според суеверието в Седемте града загубата на око означаваше също така появата на вътрешен взор. През последните две седмици му бяха напомняли за това вярване поне десетина пъти. Но нямаше никакъв таен дар, който да му е даден в замяна на окото. От време на време умът му биваше разкъсван от ослепителна светлина, но той подозираше, че не е нищо повече от спомена за последното нещо, което бе видяло окото му: огън.

А сега му предстоеше да седи на вечеря сред най-височайшата компания в империята, ако се изключеше самата императрица. Щеше да седи там като живо свидетелство за ужасите на войната. Ток потръпна. Дали заради това не го беше поканила адюнктата? Поколеба се, сви рамене и влезе в трапезарията.

Дужек, Тайсхрен и адюнктата се обърнаха като един и го изгледаха. Ток-младши се поклони.

— Благодаря ви, че дойдохте — каза адюнкта Лорн. Стоеше с двамата мъже близо до най-голямата от трите камини, в стената срещу входа. — Моля, заповядайте при нас. Очакваме само още един гост.

Ток закрачи към тях, благодарен за усмивката на Дужек. Върховният юмрук остави бокала си и се почеса по чукана на отсечената си лява ръка.

— Обзалагам се, че направо те побърква — ухили се широко старият мъж.

— Чеша се с двете ръце — отвърна Ток.

Дужек се изсмя.

— Ще пийнеш ли с нас?

— Благодаря. — Той взе бокала от ръката на Дужек и забеляза одобрението на Лорн. Докато взимаше гарафата с вино от близката маса, погледът му се плъзна към Върховния маг, но вниманието на Тайсхрен се бе приковало в буйните пламъци зад Лорн.

— Кобилата ви оправи ли се? — попита адюнктата.

Ток кимна, докато пълнеше чашата си.

— Последния път, когато я видях, ходеше на ръце.

Лорн се усмихна колебливо, сякаш не беше сигурна дали се шегува.

— Вече обясних важната ви роля за оцеляването ми, Ток-младши, как пуснахте четири стрели в движение и свалихте четирима баргасти.

Той я изгледа рязко.

— Не знаех, че последните два изстрела са мои. — Отпи от виното и потисна желанието си да разчеше раната.

Дужек изсумтя.

— Баща ти също имаше навик да изненадва хората. Липсва ми.

— На мен също — каза Ток и сведе очи.

Последвалата неловка тишина бе милостиво прекъсната от появата на последния гост. Вратата се отвори широко и Ток се обърна с останалите. Погледна застаналата на входа жена и се стъписа. Нима това беше Татърсейл? Никога не я беше виждал в нещо друго освен в бойни доспехи и сега видът й го смая. Богове, помисли си той, та тя не изглежда никак зле, стига да ти харесват по-едрички де. За малко щеше да се ухили.

Реакцията на Лорн при появата на Татърсейл беше много близка до ахване. После тя проговори:

— Срещали сме се, макар да се съмнявам, че го помните.

Татърсейл примигна и промълви предпазливо:

— Мисля, че щях да го помня.

— Едва ли. Тогава бях едва единадесетгодишна.

— В такъв случай със сигурност грешите. Рядко бивам в компанията на деца.

— Изгориха Мишия квартал седмица след като вие го опустошихте, Татърсейл. — Едва сдържаният гняв в гласа на Лорн накара всички да замръзнат. — Оцелелите, онези, които вие пожалихте, бяха затворени в Подземията на Мок. И в тях морът взе живота на майка ми, на баща ми и на брат ми.

Кръвта от кръглото лице на Татърсейл се отцеди.

Объркан, Ток погледна към другите. Лицето на Дужек се беше стегнало в непроницаема маска, но когато погледна Лорн, зад очите му кипеше буря. Лицето на Тайсхрен, когато погледна магьосницата, изведнъж светна.

— Това беше първата ни заповед — промълви Татърсейл.

Ток видя как Лорн потрепери и затаи дъх. Но щом заговори, гласът й беше сдържан и думите — точно подбрани.

— Нужно е обяснение. — Тя се обърна към Върховния юмрук. — Бяха току-що наети, кадър от магове. Бяха разквартирувани в град Малаз, очакваха новия си командир, когато командващият Нокътя издаде указ срещу магьосничеството. Бяха изпратени в Стария град — в Мишия квартал, — за да го прочистят. Бяха… — гласът й секна — избиваха поголовно. — Отново насочи вниманието си към Татърсейл. — Тази жена беше една от онези магове. Магьоснице, онази нощ бе последната ми с моето семейство. Още на другия ден ме дадоха на Нокътя. Криха от мен вестта за смъртта на семейството ми с години. Все пак — довърши тя с шепот — помня добре онази нощ — кръвта и писъците.

Татърсейл бе сякаш онемяла. Въздухът в стаята бе станал тежък и задушен. Най-сетне магьосницата извърна погледа си от адюнктата и каза на Дужек:

— Върховен юмрук, това бе първата ни заповед. Изгубихме контрол. — Още на другия ден подадох оставка от офицерския корпус и бях преместена в друга армия. — Тя се овладя. — Ако адюнктата желае да наложи правосъдие, не предлагам никаква защита и ще приема екзекуцията си като справедливо наказание.

— Това е приемливо — отвърна Лорн. Лявата й ръка стисна дръжката на меча, готова да го извади.

— Не — заяви Върховният юмрук. — Не е приемливо.

Лорн замръзна. После изгледа гневно стария мъж.

— Вие май забравяте за ранга ми.

— Не съм го забравил. Адюнкта, ако според вас онези поданици на империята, които са извършили престъпления в името на императора, трябва да бъдат убити — той пристъпи напред, — тогава ще трябва да включите и мен. Всъщност убеден съм, че Върховен маг Тайсхрен също така има дял в ужасите, извършени от името на императора. А най-сетне трябва да помислим и за самата императрица. Ласийн, която в края на краищата беше командир на императорския Нокът — тя го създаде всъщност. Нещо повече, указът беше неин, колкото и кратковременен да се оказа, за щастие. — Той се обърна към Татърсейл. — Аз бях там, Татърсейл. Под командата на Уискиджак бях изпратен да ви спра, и го направих.

Тя поклати глава.

— Под командата на Уискиджак? — Очите й се присвиха. — Това намирисва на игра на някой от боговете.

Дужек се обърна към Лорн.

— Империята си има своята история и всички ние сме в нея.

— В това — изхриптя гласът на Тайсхрен — съм длъжен да се съглася с Върховния юмрук, адюнкта.

— Не е необходимо всичко да е толкова официално — каза Татърсейл, без да откъсва очи от Лорн. — Предизвиквам ви на дуел. От моя страна ще вложа всички свои магически умения в усилието си да ви унищожа. Вие можете да се защитите с меча си, адюнкта.

Ток пристъпи напред. Отвори уста и бързо я затвори. Канеше се да каже на Татърсейл, че Лорн притежава отатаралски меч, че дуелът ще е съвсем неравностоен, че тя ще загине за секунди, след като мечът погълне всяко нейно заклинание. Но веднага разбра, че магьосницата знае всичко това.

Дужек се нахвърли върху Татърсейл.

— Проклятие, жено! Нима си въобразяваш, че всичко зависи от това как ще се нарече? Екзекуция. Дуел. Всичко това не струва и петак! Всичко, което адюнктата върши, всичко, което казва, е от името на императрица Ласийн. — Обърна се рязко към Лорн. — Вие сте гласът на Ласийн, въплъщението на нейната воля, адюнкта!

Тайсхрен заговори кротко.

— Жената с името Лорн, жената, която някога е била дете, която е имала семейство… — погледна адюнктата с болка в очите, — тази жена не съществува. Тя престана да съществува в деня, в който стана адюнкта.

Лорн зяпна двамата мъже.

Ток видя как тези думи прекършиха волята й, съкрушиха гнева й, разбиха на прах всички остатъци от самоличността й. И в очите й се надигна леденото и безпристрастно спокойствие на адюнкта на империята. Ток усети как сърцето му заблъска в гърдите. Току-що беше станал свидетел на една екзекуция. Жената с името Лорн се беше надигнала над кипналите мъгли на миналото, надигнала се беше, за да възмезди едно зло, да потърси справедливост и в този свой последен акт да върне правото си на живот — и й беше отказано. Не заради думите на Дужек или Тайсхрен, а от онова, което се наричаше адюнкта.

— Разбира се — каза тя и свали ръката си от меча. — Моля, влезте, магьоснице Татърсейл, и вечеряйте с нас.

Спокойният й глас подсказа на Ток, че думите й изобщо не са покана — и това го ужаси, разтърси го до дъното на душата. Озърна се бързо и се увери, че подобна е реакцията на Тайсхрен и Дужек, въпреки че последният го прикри.

Татърсейл определено изглеждаше зле, но кимна колебливо в отговор на поканата на адюнктата.

Ток посегна за гарафата и за бокал и пристъпи към магьосницата.

— Аз съм Ток-младши — представи се той с усмивка, — а вие се нуждаете от питие. — Напълни чашата и й я подаде. — Често, когато спираме на лагер в поход, съм ви виждал как мъкнете пътния си гардероб. Сега най-сетне виждам какво е имало в него. Магьоснице, вие сте великолепна гледка.

В погледа на Татърсейл просветна благодарност. Тя вдигна вежда.

— Не си бях давала сметка, че пътният ми гардероб привлича толкова внимание.

Ток се ухили.

— Боя се, че с него дадохте повод за една широко разпространена шега във Втора. При всяка изненада — било то засада или неочакван сблъсък — врагът неизменно излиза от вашия гардероб, магьоснице.

Дужек се изсмя.

— Често съм се чудил откъде ли идва тази фраза, чувал съм я много пъти — дори от офицерите ми.

Атмосферата в трапезарията донякъде се разведри; въпреки че подмолните течения продължаваха да кипят, те като че ли останаха единствено между Татърсейл и Върховния маг. Магьосницата извръщаше поглед към Лорн всеки път, щом адюнктата отклонеше вниманието си другаде, и Ток долавяше в този поглед състрадание, от което почитта му към нея ставаше още по-голяма. На нейно място всеки поглед, който хвърляше към Лорн, щеше да е изпълнен със страх. А доколкото между Татърсейл и Тайсхрен съществуваше опасност да избухне буря, то тя като че ли бе породена от различия в мненията, подсилени от взаимно подозрение; не изглеждаше нищо лично.

Но от друга страна, прецени Ток, може би увереното присъствие на Дужек осигуряваше спокойствието на вечерта. Баща му беше говорил много пъти за Дужек, като за човек, който никога не губи чувството си за такт с безвластните или по-малко властните хора. В отношенията си с първите той никога не криеше дребните си лични слабости; а колкото до вторите, имаше безпогрешно око, с чиято помощ отрязваше личната амбиция с прецизността на хирург, махащ загнила плът, и оставяше на нейно място човек, който се отнася с доверието и искреността като с неща, дадени от само себе си.

Докато наблюдаваше търпеливото и добродушно съгласие, с което Дужек се държеше с останалите присъстващи, включително и с него самия, както и със слугите, които поднасяха блюдата, Ток бе поразен от мисълта, че мъжът пред него не се различава много от онзи, когото Ток-старши бе наричал свой приятел. И това дълбоко го впечатли, особено след като знаеше за цялата тежест, стоварена на плещите на Върховния юмрук.

Щом се разположиха обаче и бе поднесено първото блюдо, тази, която взе нещата в ръцете си, беше адюнкта Лорн. Дужек й отстъпи без дума или жест, явно убеден, че инцидентът отпреди малко е приключил, поне що се отнася до адюнктата.

Лорн се обърна към Татърсейл със същия необикновено спокоен тон.

— Магьоснице, позволете ми да изразя поздравленията си, че сте победила Хрътка на Сянката, както и за бързото ви възстановяване. Зная, че Тайсхрен ви е разпитал за този инцидент, но бих искала да чуя разказа ви пряко от вас.

Татърсейл постави бокала си на масата и сведе поглед към блюдото си, преди да срещне спокойните очи на адюнктата.

— Както може би ви е обяснил Върховният маг, вече е ясно, че боговете са се намесили в битката. В частност, намесили са се в плановете на империята за Даруджистан…

Ток бързо се надигна от стола си.

— Вярвам — заговори той, — че е редно да ви помоля за извинение, тъй като това, което ще обсъждате, надвишава…

— Седнете, Ток-младши — заповяда Лорн. — Тук вие сте представителят на Нокътя и като такъв носите отговорността да говорите от негово име.

— Нима?

— Да.

Ток бавно си седна.

— Моля, продължете, магьоснице.

Татърсейл кимна.

— В този гамбит централната фигура е Опонн. Началният ход на Близнаците шегаджии е предизвикал вълни — сигурна съм, че Върховният маг ще се съгласи с това — и по този начин е привлякъл вниманието на други богове.

— Сенкотрон — каза Лорн. И погледна към Тайсхрен.

Върховният маг се съгласи.

— Би могло да се очаква подобно нещо. Аз обаче не долових никакви признаци за внимание на Сенкотрон към нас, въпреки че старателно проучих тази възможност след нападението на Хрътката.

Лорн въздъхна.

— Магьоснице, моля продължете.

— Появата на Хрътката бе предизвикана съвсем случайно — каза Татърсейл, като стрелна с поглед Тайсхрен. — Четях от Драконовата си колода и се натъкнах на картата на Хрътката. Както става с всички адепти, стори ми се, че изображението е донякъде одушевено. Когато се съсредоточих изцяло, имах чувството, че… — тя се окашля — все едно, че се отвори портал, сътворен изцяло от другата страна на тази карта — от самия Върховен дом Сянка. — Тя вдигна ръце и загледа Върховния маг. — Възможно ли е? Властта на Сянка е нова между Домовете, пълната й сила все още не се е изявила. Е, все едно дали е било портал, или цепнатина в тъканта — Хрътката Джиър се появи.

— Защо тогава — запита Тайсхрен — се е появила на улицата? Защо не направо в стаята ти?

Татърсейл се усмихна.

— Мога да предположа.

— Направете го, моля — каза адюнктата.

— Из стаята си имам прегради — каза Татърсейл. — Най-вътрешната е Върховен Тир.

При тези думи Тайсхрен се сепна, явно изненадан.

— Такива прегради — продължи Татърсейл — предизвикват течение, прилив на енергия, която напира и се отдръпва много бързо, като сърце със силно учестен пулс. Подозирам, че тези прегради са били достатъчни, за да отхвърлят Хрътката от непосредствената ми зона, тъй като в преходното си състояние — по средата между своя свят и нашия — Хрътката не е могла да изяви изцяло силата си. Но след като е пристигнала, вече можеше и го направи.

— Как успя да отблъснеш Хрътка на Сянката? — попита Тайсхрен.

— Късмет — без колебание отвърна Татърсейл. Отговорът й увисна във въздуха и на Ток му се стори, че всички забравиха за храната си.

— С други думи — бавно заговори Лорн, — вярвате, че се е намесил Опонн.

— Да.

— Защо?

Татърсейл се изсмя.

— Ако можех да отгатна това, адюнкта, щях да съм щастлива жена. Но засега — тя отново стана сериозна, — изглежда, че сме използвани. Самата империя е превърната в пионка.

— Има ли изход? — попита Дужек и ръмженето му стресна всички.

Татърсейл сви рамене.

— Ако има, той е в Даруджистан, защото точно там е съсредоточен гамбитът на Опонн. Забележете, Върховен юмрук, въвличането ни в Даруджистан може да се окаже точно това, което се стреми да постигне Опонн.

Ток се отпусна в стола си и почеса разсеяно раната. Подозираше, че тук има нещо повече, въпреки че не можеше да намери източника на подозрението си. Почеса се по-силно. Татърсейл можеше да бъде извратлива, когато поискаше; във версията й се долавяше простота. Най-добрите лъжи обикновено са прости. Магьосницата умело бе отклонила вниманието от случката към нейните бъдещи последствия. Беше накарала всички да престанат да мислят за самата нея и колкото повече се ускоряваха мислите им, толкова по-далече зад гърба си оставяха съмненията си към нея.

Наблюдаваше я как гледа другите и бе единственият, забелязал триумфа и облекчението в очите й, когато заговори Лорн.

— Опонн не е първият бог, който се стреми да манипулира империята на Малаз — каза адюнктата. — Други не са успявали, излизали са си окървавени от подобни игри. Този неприятен урок Опонн не го е научил — както и Сенкотрон, между другото. — Въздъхна дълбоко. — Татърсейл, каквито и противоречия да имаш с Върховния маг, необходимо е, не, жизненоважно е да се потрудите заедно да разкриете подробностите около намесата на Опонн. Междувременно Върховен юмрук Дужек ще продължи да подготвя легиона си за поход, както и да укрепва властта ни в Пейл. Колкото до мен, аз скоро ще напусна града. Бъдете сигурни, мисията ми преследва същите цели като вашата. Накрая — тя се обърна към Ток — бих искала да чуя преценката на Нокътя за споделените тук неща.

Той се сепна. Беше приел ролята, която тя очакваше от него, без дори да го е осъзнал. Изправи гръб и погледна Татърсейл. Сега тя изглеждаше нервна, свила ръце под масата. Ток изчака, докато погледите им се срещнат, преди да се обърне към адюнктата.

— Доколкото тя самата разбира, магьосницата говори истината — заяви той. — Разсъжденията й бяха искрени, въпреки че съм невежа в областта на магията и нейната динамика. Може би Върховният маг Тайсхрен ще коментира това.

Лорн изглеждаше леко разочарована от преценката на Ток, но все пак кимна и каза:

— Приема се. Върховен маг?

Тайсхрен издиша бавно.

— Разсъждението й беше солидно.

Ток напълни отново бокала си. Първото блюдо беше прибрано почти недокоснато, но върху второто всички се съсредоточиха и разговорът замря. Ток се хранеше бавно, като избягваше погледа на Татърсейл, макар да го усещаше от време на време върху себе си. Зачуди се на собственото си поведение: заблуждаването на адюнктата на императрицата, на Върховния маг и на Върховния юмрук с един удар изглеждаше безразсъдно, ако не и самоубийствено. А основанията да го направи не бяха съвсем рационални, което го правеше още по-смущаващо.

Втора армия имаше дълга и кървава история. Ток трудно можеше да изброи случаите, в които някой беше давал рамо на друг въпреки всички рискове. И в много от случаите това бе ядрото на магьосниците. Той беше свидетел на сражението край Пейл и с хиляди други беше видял как кадърът бе разбит безнадеждно. Подобна загуба бе нещо недопустимо за Втора. И макар да беше Нокът, лицата, които го обкръжаваха, лицата, които го гледаха с надежда, с отчаяние и — понякога — с фатално примирение, тези лица бяха като огледални отражения на собственото му и всеки път те отричаха ролята му на Нокът. Годините, преживени на служба в Нокътя, където чувството за съпричастие се отхвърляше систематично, не можеха да издържат срещу ежедневната груба реалност, каквото беше Втора армия.

Тази нощ с думите си Ток бе върнал нещо на Татърсейл, не просто заради нея, а заради ядрото й. Все едно беше дали тя го е разбрала и той знаеше, че би трябвало да е озадачена от действията му; всичко това беше без значение. Това, което бе направил, го беше направил и за себе си.

И колко странно, помисли си, раната беше престанала да го сърби.

Замаяна, Татърсейл леко залиташе по коридора, на път към стаята си. Знаеше, че не е от виното. Както бяха изпънати нервите й, великолепната реколта й се беше сторила с вкус на вода и имаше почти същия ефект.

Адюнкта Лорн бе събудила у магьосницата спомени, които тя с години се беше старала да зарови дълбоко. За Лорн събитието се бе оказало повратно. Но за Татърсейл то беше само един от многото кошмари. Все пак то я беше изтласкало там, където други престъпления не бяха, и заради него я бяха причислили към Втора армия — армията, в която бе постъпила първоначално като новобранец, едно затваряне на кръга, но междувременно самата тя се бе променила.

Това назначение, тези двайсет и няколко години служба бяха спасили живота й тази нощ. Знаеше, че Ток-младши излъга заради нея, и погледът, който й бе хвърлил преди да изкаже преценката си, беше послание, което тя разбра. Макар да беше дошъл във Втора армия като Нокът, като шпионин, всички години на обучение в тайната организация не можеха да устоят срещу новия свят, в който се бе озовал.

Татърсейл разбираше това съвсем ясно, защото същото бе сполетяло и нея. Магьосницата от ядрото на маговете, която бе влязла в Мишия квартал преди толкова време, не се интересуваше за никого, освен за самата себе си. Дори усилието й да се откъсне от ужасите, в които беше участвала, бе породено от егоистичното й желание да избяга, да се освободи от угризенията на съвестта — но империята й го беше отказала. В деня след касапницата в Мишия квартал при нея бе дошъл един стар войник. Стар безименен ветеран, изпратен да убеди магьосницата, че тя все пак е необходима. Тя помнеше думите му добре: „Ако изобщо успеете някога да избягате от чувството за вина от миналото, магьоснице, ще сте избягала от душата си. Когато то отново ви намери, ще ви убие.“ И тогава, вместо да отрече категорично отчаяната й нужда, той я прати в армия на ветерани, Пета, докато не дойде време да се върне във Втора, под командата на Дужек Едноръкия. С това й бяха дали втори шанс.

Татърсейл приближи до вратата и спря, за да провери състоянието на преградите си. Всичко беше наред. Тя въздъхна, влезе, затвори вратата и се облегна на нея.

Капитан Паран излезе от спалнята, настръхнал и някак притеснен.

— Не си арестувана? Изненадан съм.

— Аз също — отвърна тя.

— Хеърлок беше тук — каза Паран. — Нареди ми да ти предам съобщение.

Татърсейл се вгледа в лицето му; търсеше някакъв намек за онова, което се кани да й съобщи. Той избегна погледа й и остана на прага на спалнята.

— Е? — подкани го тя.

Паран се окашля.

— Първо, той беше, м-м-м, възбуден. Знаеше за пристигането на адюнктата и каза, че тя не е сама.

— Не е сама? Обясни ли това?

Паран сви рамене.

— Каза, че прахта кръжи около адюнктата, че пръстта се мести под ботушите й и че вятърът шепне за мраз и огън. — Вдигна учудено вежди. — Това обяснява ли нещо? Проклет да съм, ако знам.

Татърсейл отиде до дрешника и започна да сваля оскъдните бижута, които си беше сложила за вечерята.

— Мисля, че да. Нещо друго каза ли?

— Да. Каза, че адюнктата и нейният спътник скоро напускат Пейл й той има намерение да ги проследи. Магьоснице…

Тя забеляза, че Паран се бори с нещо, сякаш се мъчеше да надвие всичките си инстинкти. Татърсейл се опря с ръка на дрешника и зачака. Щом погледите им се срещнаха, затаи дъх.

— Канеше се да ми кажеш нещо — промълви тя. Сърцето й заби много бързо и тя усети как тялото й откликна сякаш само. Значението на онова, което видя в очите му, беше съвсем ясно.

— Зная нещо за мисията на адюнктата — каза той. — Аз трябваше да бъда нейната свръзка в Даруджистан.

Каквото и да се беше породило между двамата, се разсипа изведнъж, щом Татърсейл присви очи и лицето й потъмня от гняв.

— Тя заминава за Даруджистан, нали? И двамата трябва да се погрижите за дълго чаканото премахване на Мостоваците. Двамата би трябвало да успеете да убиете Уискиджак, да избиете взвода му отвътре.

— Не! — Паран пристъпи към нея, но ръката на Татърсейл се изпъна напред, с дланта навън, и той замръзна. — Чакай — прошепна той. — Изслушай ме, преди да си направила нещо глупаво.

Тирският й Лабиринт закипя в ръката й, жаден да бъде пуснат на воля.

— Защо? Проклет да е Опонн, че позволих да оживееш!

— Татърсейл, моля те!

Тя се намръщи.

— Говори.

Паран отстъпи към близкия стол, вдигнал ръце встрани. Седна и я погледна.

— Задръж ръцете си така — заповяда Татърсейл. — Да не си посегнал към меча.

— Това беше лична мисия на адюнктата, от самото начало. Преди три години бях назначен в Итко Кан, офицерския корпус. Един ден всички войници бяха изкарани и поведени към един участък от крайбрежния път. — Ръцете на Паран затрепериха, мускулите на лицето му се стегнаха. — Не би повярвала какво видяхме там.

Тя си спомни за Бързия Бен и разказа на Калам.

— Клане. Цял ескадрон кавалерия.

На лицето на Паран се изписа объркване.

— Откъде знаеш?

— Продължавай, капитане — процеди тя през зъби.

— Адюнкта Лорн дойде от столицата и пое разследването. Предположи, че избиването е било… отвличащ ход. Започнахме по една следа. Не беше ясна, поне отначало. Магьоснице, мога ли да си отпусна ръцете?

— Бавно. На облегалките на стола.

Той въздъхна благодарно и отпусна разтрепераните си ръце, както му наредиха.

— Все едно, адюнктата е убедена, че едно момиче е отвлечено. Обсебено е от бог.

— Кой бог?

Паран направи физиономия.

— Е, хайде, щом знаеш за клането, толкова ли е трудно да се сетиш? Ескадронът беше избит от Хрътки на Сянката. Кой бог? Добре, хрумва ми Сенкотрон — каза той саркастично. — Адюнктата е убедена, че е бил замесен Сенкотрон, но богът, който е обсебил момичето, е Въжето — друго име за него не знам — Покровителят на убийците, спътникът на Сенкотрон.

Татърсейл отпусна ръката си. Беше освободила Лабиринта преди минута, след като бе започнал да напира силно и се бе уплашила, че няма да й стигне силата да го задържи повече.

— И сте открили кое е момичето — промълви тя.

— Да!

— И името й е Сори.

— Значи го знаеш — каза Паран и се отпусна в стола си. — Което означава, че го знае и Уискиджак, иначе кой друг би могъл да ти го каже? — Погледна я с помръкнало лице. — Сега вече съм много объркан.

— Не си само ти — каза Татърсейл. — Значи всичко това — пристигането ти, идването на адюнктата — всичко това е било само заради едно момиче? — Тя поклати глава. — Не е достатъчно. Не може да е достатъчно, капитане.

— Това е всичко, което знам, Татърсейл.

Тя го изгледа за миг.

— Вярвам ти. Кажи ми какви са подробностите в мисията на адюнктата.

— Не знам — отвърна Паран и вдигна ръце. — Просто аз бях този, когото успя да намери, и това, че съм във взвода, щеше да я доведе до момичето.

— Адюнктата има много дарби — каза Татърсейл. — Макар да е пълната противоположност на магьосничеството, напълно е възможно да се е свързала с теб, особено след като си бил в компанията й последните две години.

— Защо тогава не нахлу през вратата ти?

Очите на Татърсейл се бяха спрели на накитите, оставени върху дрешника.

— Опонн е разкъсал връзката, капитане.

— Не ми харесва мисълта, че съм сменил едни окови с други — изръмжа Паран.

— Тук има нещо повече — настоя Татърсейл — повече към себе си, отколкото към капитана. — Лорн води със себе си Т’лан Имасс.

Паран я изгледа сепнато.

— Засуканите намеци на Хеърлок — обясни тя. — Убедена съм, че тази мисъл е двупосочна. Да бъде убита Сори — да, но също така да бъде убит Уискиджак и неговият взвод. Този Т’лан нямаше да е замесен, ако планът й засягаше само теб. Нейният отатаралски меч е достатъчен да унищожи Сори и вероятно да убие Въжето също така, при условие, че той е обсебил момичето.

— Не бих искал да го повярвам — каза Паран. — Те са моята команда. Отговорността за тях е моя. Адюнктата не би ме предала така…

— Нима? А защо не?

Капитанът сякаш се затрудни с отговора, но очите му гледаха упорито.

Татърсейл стигна до решението, което вече предчувстваше, че наближава, и то я смрази.

— Хеърлок си е тръгнал много бързо. Куклата е била нетърпелива, много нетърпелива да тръгне да проследи адюнктата и онзи Т’лан Имасс. Трябва да е открил нещо за тях, да е разбрал какво се канят да направят.

— Под чия власт е Хеърлок? — попита Паран.

— На Бързия Бен, магьосника на Уискиджак. — Тя го погледна. — Най-добрият, когото съм виждала. Не най-могъщият, забележи, но е умен. И все пак, ако Т’лан Имасс го нападне неочаквано, няма никакъв шанс, както и останалите. Замълча, приковала поглед в капитана. — Трябва да напусна Пейл.

Паран скочи.

— Не сама!

— Сама — настоя Татърсейл. — Трябва да намеря Уискиджак, а ако ти се помъкнеш с мен, Лорн също ще го намери.

— Отказвам да повярвам, че адюнктата представлява каквато и да било заплаха за сержанта — каза Паран. — Кажи ми, можеш ли да успееш с убийството на Сори? Дори с помощта на Бързия Бен?

Магьосницата се поколеба, после каза:

— Не съм сигурна, че го искам.

— Какво?!

— Това трябва да бъде решение на Уискиджак, капитане. А не мисля, че мога да му предложа достатъчно убедително основание за това. Просто чувствам, че е така. — Знаеше, че по този въпрос се уповава на инстинкта си, но се закле да му остане вярна.

— Все пак — каза Паран — не мога да остана и да се крия тук, нали? С какво ще се храня? Ами постелките?

— Мога да те изведа в града — каза Татърсейл. — Никой няма да те познае. Вземи стая в някой хан и само не посягай към униформата. Ако всичко мине добре, до две седмици ще се върна. Можеш да изтраеш толкова, нали, капитане?

Паран я зяпна.

— А какво ще стане, ако просто изляза и се представя на Дужек Едноръкия?

— Върховният маг Тайсхрен ще ти разкъса мозъка с търсещата истината магия, капитане. Теб те е докоснал Опонн, а от снощи Опонн е официален враг на империята. И когато Тайсхрен приключи с теб, ще те остави да умреш, което е за предпочитане пред лудостта, която ще те завладее, ако те остави жив. Тази милост поне ще ти окаже. — Татърсейл предусети мислите му. — Дужек може да се опита да те защити, но в това отношение Тайсхрен стои над него по ранг. Ти си се превърнал в инструмент на Опонн, а за Дужек безопасността на войниците му е по-важна от удоволствието да разочарова Тайсхрен. Тъй че всъщност може изобщо да не те защити. Съжалявам, капитане, но жив ти си съвсем сам.

— Когато заминеш, също ще съм сам.

— Знам, но това няма да е завинаги. — Потърси погледа му и усети надигащото се в нея съчувствие. — Паран, не е чак толкова лошо. Въпреки цялото недоверие помежду ни, изпитвам към теб чувства, каквито не съм изпитвала към никой друг… поне от доста време. — Тя се усмихна тъжно. — Не знам как го приемаш, но все едно, доволна съм, че го казах.

Паран я изгледа продължително, след което каза:

— Добре, Татърсейл, ще направя каквото искаш. Хан? Имаш ли някакви тукашни пари?

— Ще се намерят лесно. — Раменете й се смъкнаха. — Съжалявам, но съм уморена. — Щом се обърна към спалнята, погледът й за последен път се спря на дрешника. Сред малката купчина дрехи видя и Драконовата колода. Щеше да е глупаво да не почете, предвид решението, което трябваше да вземе.

Паран заговори, много близо до нея.

— Татърсейл, много ли си уморена?

Усети как топлината на думите му подпали томителен огън в слабините й и погледът й се плъзна от Колодата и се спря на лицето му. Макар да не отвърна на въпроса, отговорът й беше ясен. Той хвана ръката й, изненадвайки я с така невинния си жест. Толкова млад, помисли си тя, а ето, че ме води в спалнята. Щеше да се разсмее, ако не беше толкова сладко.

Адюнкта Лорн изведе коня си и товарното животно от Източната порта на Пейл още по тъмно. Верни на думите на Дужек, стражите се бяха изпокрили и портата беше оставена отворена. Надяваше се, че няколкото чифта сънени очи, които я бяха проследили по улиците, са криели зад себе си само бегло любопитство. Все едно, беше облякла прости кожени доспехи без никакъв отличителен знак, а лицето й бе скрито в сянката на бронзовия й шлем. Дори конете бяха местна порода, здрави и кротки, много по-дребни от малазанските бойни коне, с които беше свикнала, но все пак добри за езда. Изглеждаше малко вероятно да е привлякла нежелано внимание. Повечето останали без служба наемници бяха напуснали Пейл с идването на империята.

Хоризонтът на юг представляваше назъбена линия от увенчани със сняг планини. За известно време планините Тахлин щяха да остават вдясно от нея, преди равнината Риви да ги заобиколи и да стане равнината Катлин. Малко ферми нарушаваха безкрайната шир на низината, а и доколкото ги имаше, те бяха струпани около земите на самия град. Такива посегателства народът на Риви нямаше да търпи и тъй като всеки търговски път, водещ към и от Пейл, пресичаше традиционната им територия, хората от града разумно се въздържаха да дразнят ривите.

Зората показа лика си с тънка пурпурна ивица. Дъждът бе отминал преди няколко дни и небето беше сребристосиньо и ясно, с няколко звезди, гаснещи с пришествието на светлината.

Денят обещаваше да е горещ. Адюнктата разхлаби кожените връзки на гърдите си и отдолу се видя тънката плетена ризница. Към обед щеше да стигне първия кладенец по пътя си, където щеше да допълни запасите си вода. Тя прокара ръка по един от меховете, вързани за седлото. Дланта й се намокри от кондензиралата се влага и Лорн я долепи до устните си.

Гласът, който заговори до нея, я накара да подскочи в седлото. Конят изпръхтя и направи няколко нервни стъпки настрани.

— Ще повървя с теб — каза Онос Т’уулан. — Известно време.

Лорн го изгледа сърдито и каза:

— Бих предпочела да ме предупреждаваш за появата си. От разстояние.

— Както желаеш. — Онос Т’уулан потъна в земята като купчина прах.

Адюнктата изруга. После го видя, че чака на стотина крачки напред по пътя, осветен от изгряващото слънце. Пурпурното небе сякаш беше обгърнало воина с червени пламъци. Гледката изпъваше нервите й все едно, че бе докоснала най-дълбоките й и стари спомени — спомени, стигащи далече преди собствения й живот. Т’лан Имасс остана неподвижен, докато не стигна при него, след което закрачи до нея.

Лорн стегна колене и изпъна юздите, докато кобилата се успокои.

— Трябва ли да си толкова буквален, Туул[5]? — попита тя.

Изсушеният воин помисли и кимна.

— Приемам това име. Цялата ми история е мъртва. Съществуването започва отново, а с него трябва да върви и ново име. Подходящо е.

— Защо беше избран точно ти да ме придружиш? — попита адюнктата.

— В земите на северозапад от Седемте града единствен аз от моя клан оцелях след Двадесет и осмата Джагътска война.

Очите й се разшириха.

— Мислех, че тези войни са двайсет и седем. Когато легионите ви ни оставиха след завладяването на Седемте града и навлязохте в пустошта…

— Нашите Хвърлячи на кости надушиха анклав от оцелели Джагъти — каза Туул. — Командирът ни, Логрос Т’лан, реши, че трябва да ги изкореним. Така и направихме.

— Което обяснява нищожния ви брой, когато се върнахте — каза Лорн. — Можехте да обясните решението си на императрицата. А така я оставихте без най-могъщата армия и без да знае кога може да се върнете.

— Връщането не беше гарантирано, адюнкта — каза Туул.

Лорн погледна дрипавото същество.

— Разбирам.

— Гибелта на моя кланов вожд, Къг Ейвън, бе съпроводена от смъртта на всички от моя род. Сам, аз вече не съм обвързан с Логрос. Хвърлячът на кокали на Къг Ейвън беше Килава Онасс, който се бе изгубил много преди императорът да ни пробуди.

Умът на Лорн заработи трескаво. В империята Малазан Т’лан Имасс бяха известни също така с прозвището Безмълвната орда. Никога не беше виждала толкова словоохотлив имасец. Навярно това имаше нещо общо с тази „необвързаност“. Между имасците само командир Логрос говореше нормално с човешки същества. Колкото до Хвърлячите на кости — имаските шамани, — те изобщо не се показваха. Единственият, който се бе появил някога, беше Олар Етил, стоял до клановия главатар Ейтолос Илм по време на битката за Картуул, пред разменената магия, пред която Лунния къс приличаше на детска играчка.

Тъй или иначе, тя вече бе научила от този кратък разговор повече за имасците, отколкото можеше да се прочете в имперските хроники. Императорът беше знаел повече за тях, много повече, но да записва такова знание не беше в стила му. Това, че той е пробудил имасците, бе хипотеза, оспорвана от немалко учени. А ето, тя вече знаеше, че е вярно. Колко ли още тайни щеше да й разкрие този Т’лан Имасс в небрежен разговор?

— Туул — каза тя, — виждал ли си някога императора лично?

— Аз бях пробуден преди Галад Кетан и след Онак Шенобок, и като всички Т’лан Имасс коленичих пред императора, а той седеше на Първия трон.

— Императорът сам ли беше? — попита Лорн.

— Не. Придружаваше го Танцьора.

— Проклятие! — изсъска тя. Танцьора беше умрял заедно с императора. — Къде е този Първи трон, Туул?

Воинът помисли малко, след което отвърна:

— При смъртта на императора Логрос Т’лан Имасс събраха умове — рядко събитие, извършвано за последен път преди Преселението — и се получи свързване. Адюнкта, отговорът на твоя въпрос е в това свързване. Не мога да задоволя любопитството ти. Това се отнася за всички Логрос Т’лан Имасс и за всички Крон Т’лан Имасс.

— Кои са тези Крон?

— Те идат — отвърна Туул.

По челото на адюнктата изби пот. Легионите на Логрос, когато за първи път се бяха появили на сцената, наброяваха деветнадесет хиляди воини. Смяташе се, че сега са останали около четиринайсет хиляди, като повечето щети бяха претърпели извън границите на империята, в тази тяхна последна Джагътска война. Нима щяха да дойдат още деветнайсет хиляди? Какво бе отприщил императорът?

— Туул — бавно попита тя; почти съжаляваше, че не може да устои на изкушението. — Какво означава идването на тези Крон?

— Наближава годината на Тристотното хилядолетие — отвърна воинът.

— И какво става тогава?

— Адюнкта, преселението свършва.

Великият гарван, наречен Старата, бе яхнал високите ветрове над равнината Риви. Хоризонтът на север приличаше на тънка зелена извита ивица, която ставаше все по-плътна с всеки час от полета. Умора бе натежала на крилете й, но небесният дъх беше силен. Нещо повече, нищо не можеше да сломи убедеността й, че в този свят настъпват промени, и тя неуморно извличаше от огромните си резерви магическа сила.

Ако изобщо някога бе съществувало такова страховито събиране на огромни сили, то беше сега и тук. Боговете се спускаха на смъртната земя, за да се сразят, изваяния се творяха от плът и кости и кръвта на чародейството вече кипеше, усилена от неизбежния тласък. Старата никога не се беше чувствала толкова жива.

Бяха се разбудили сили. И на онази, към която сега летеше Старата, за да се отзове на призива, тя беше безсилна да откаже. Лорд Аномандър Рейк не беше единственият й господар, а за нея това само правеше нещата още по-интересни. Колкото до личните й амбиции, смяташе да ги затаи за себе си. Засега поне знанието носеше сила.

А ако имаше някаква тайна, по-примамлива от всяка, която тя можеше да копнее да разгадае, това бе тайната, загърнала воина получовек Каладън Бруд. Предчувствието изпълни крилете на Старата с нова сила.

Лесът на Черния пес бавно разстилаше зеления си плащ на север.

10.

Каллор каза:

— Вървял съм по тази земя още когато Т’лан Имасс са били невръстни дечица. Командвал съм армии с чет от по сто хиляди души. Жарта на гнева си съм пръскал по цели континенти и съм седял на високи тронове. Схващаш ли значението на това?

— Да — каза Каладън Бруд. — Изобщо не се учиш.

„Беседи за войната“

Разговор на Помощник-командира Каллор с Пълководеца Каладън Бруд, записан от Вестоносец Хърлочъл, Шеста армия

Хан „Вимкарос“ се намираше малко след площада Елтросан в Опаловия квартал на Пейл. Това поне Ток го знаеше от скитанията си из града. Но живота си беше готов да заложи, че в този хан не е отседнал никой, когото да познава. И все пак указанията за тази загадъчна среща бяха изрични.

Той предпазливо приближи красивата сграда. Не забеляза нищо подозрително. Площадът беше пълен с обичайните благородници и търговци; малазански стражи почти не се мяркаха. Чистката на знатното съсловие беше загърнала Пейл с атмосферата на потискаща тишина, надвиснала над хората като невидим хомот.

Последните няколко дни Ток беше изкарал повече сам — пиянстваше с приятелите си войници, когато беше в по-добро настроение. Но това като че ли се случваше рядко напоследък. След като адюнктата си замина, а за Татърсейл съобщиха, че е изчезнала, Дужек и Тайсхрен се бяха отдали на личните си, взаимно изключващи се отговорности. Върховният юмрук бързаше да възстанови Пейл, както и да изгради новосформираната си Пета армия, докато Върховният маг издирваше Татърсейл, явно без успех до този момент.

Ток подозираше, че мирът между двамата мъже няма да продължи дълго. След онази вечеря той се държеше встрани от всякакви официални събирания: предпочиташе да се храни с приятелите си, вместо да пирува с офицери — привилегия, която му се полагаше като Нокът с офицерски ранг. Колкото по-малко се набиваше на очи, толкова по-добре.

Влезе в хана и спря. Пред него се откри двор с пътеки, обикалящи из китна градина. Явно ханът бе преживял обсадата непокътнат. Централната алея водеше право към един широк тезгях, зад който стоеше стар мъж и ядеше грозде. Малцината гости се разхождаха по страничните алеи между красивите декоративни растения и си говореха.

В съобщението се настояваше да се яви облечен в местно облекло, за да не привлича внимание. Той тръгна към тезгяха.

Старецът спря да мляска и кимна.

— На вашите услуги, милостиви господине — каза той и изтри ръцете си.

— На мое име е запазена маса — каза Ток. — Аз съм Рендър Кан.

Старецът погледна една восъчна плочка, после вдигна глава и се усмихна.

— Да. Заповядайте.

След малко Ток вече седеше на една маса на тераса с изглед към градинския двор. Единствената му компания беше кана студено вино от Салтоан, пристигнало едновременно с него, и сега той отпиваше от един бокал и здравото му око оглеждаше хората в градината.

Дойде слуга, поклони се и каза:

— Почитаеми господине. Поръчано ми е да ви предам следното съобщение: скоро при вас ще дойде един, който не е стигнал дъното, но не го е съзнавал. Вече го знае.

Ток се намръщи.

— Това ли е съобщението?

— Това.

— Неговите думи?

— И вашите, сър. — Слугата пак се поклони и си тръгна.

Ток се намръщи още повече, наведе се над масата и мускулите му се стегнаха. Обърна се към входа на терасата и тъкмо в този момент влезе капитан Паран. Беше облечен като местен дребен благородник, без оръжие, и изглеждаше съвсем здрав. Ток се надигна ухилен от стола си.

— Не си прекалено изненадан, надявам се — каза Паран. Седнаха на масата и капитанът си наля вино. — Съобщението подготви ли те?

— Слабо — отвърна Ток. — Не съм сигурен как трябва да те приема, капитане. Това по заповед на адюнктата ли е?

— Тя вярва, че съм умрял — каза Паран и челото му се сбърчи. — И наистина бях, за известно време. Кажи ми, Ток, с Нокът ли говоря, или с войник от Втора?

Ток присви очи.

— Труден въпрос.

— Така ли? — Паран го изгледа напрегнато.

Ток се поколеба, след което отново се усмихна широко.

— Кълна се в Дъха на Гуглата, не, не е, разбира се! Е, капитане, добре дошъл в разформированата Втора.

Паран се засмя, явно успокоен.

— Кажи сега: каква е тази история с това, че си бил умрял, но не си, капитане?

Смехът на Паран секна. Той отпи глътка вино, преглътна и изсумтя:

— Опит за убийство. Трябваше да умра, ако не бяха Малът и Татърсейл.

— Какво? Лечителят на Уискиджак и магьосницата?

Паран кимна.

— Доскоро се възстановявах у Татърсейл. Указанията на Уискиджак са да пазя засега съществуването си в тайна. Ток… — той се наведе над масата, — какво знаеш за плановете на адюнктата?

Ток се загледа към градината. Татърсейл беше знаела… беше успяла да го скрие от всички на вечерята. Забележително.

— Сега — промълви той — задаваш въпрос на един Нокът.

— Да.

— Къде е Татърсейл? — Ток погледна капитана в очите.

— Ами… Тя пътува… към Даруджистан. Знае, че един Т’лан Имасс придружава адюнктата, и е убедена, че планът на Лорн включва убийството на Уискиджак и взвода му. Аз не съм съгласен с нея. Ролята ми в тази мисия беше да държа под око един член на взвода на сержанта и това лице беше единственото, което трябваше да умре. Тя ми възложи тази задача след три години служба при нея — това е награда и не мога да повярвам, че би ми я отнела. Това е всичко, което знам. Можеш ли да ми помогнеш, Ток?

— Мисията на адюнктата — заговори Ток, след като издиша тежко, — доколкото съм в течение, включва повече от убийството на Сори. Т’лан Имасс е с нея заради още нещо. Капитане — продължи той, — дните на Мостоваците са преброени. Сред хората на Дужек името на Уискиджак е почти свято. Има нещо, в което не можах да убедя адюнктата — всъщност тя, изглежда, смята обратното — но ако сержантът и Мостоваците бъдат премахнати, тази армия няма да бъде върната отново в строя, тя ще се разбунтува. И империята Малазан ще се окаже срещу Върховен юмрук Дужек, без нито един командир, който да може да се сравни с него. Дженабакъзката кампания ще се провали, а гражданската война като нищо може да се развихри в самото сърце на империята.

— Вярвам ти — каза Паран. Беше пребледнял. — Ти взе съмненията ми и ги превърна в убеждение. При което ми остава само един избор.

— И той е?

Паран завъртя празния бокал в ръцете си.

— Даруджистан. Ако имам късмет, ще настигна Татърсейл и заедно ще се опитаме да се свържем с Уискиджак преди адюнктата да е стигнала до него. — Погледна Ток. — Явно адюнктата не може вече да усеща къде се намирам. Татърсейл ми забрани да я придружа с възражението, че Лорн би могла да ме засече, но също така се изтърва, че моята „смърт“ е разкъсала връзката между мен и адюнктата. Трябваше да се свържа по-рано с теб, но тя ме… разсея.

В ума на Ток се върна споменът как бе изглеждала магьосницата на онази вечеря и той кимна разбиращо.

— Не се съмнявам.

Паран въздъхна.

— Така. Все едно, трябват ми поне три коня и продоволствие. Адюнктата действа по някакво разписание. В това поне съм сигурен, така че не пътува много бързо. Би трябвало да мога да догоня Татърсейл за ден-два, после заедно ще продължим бързо до планините Тахлин, ще ги прехвърлим и ще изпреварим адюнктата.

Докато Паран развиваше плана си, Ток се беше отпуснал и го слушаше с усмивка.

— Ще ти трябват уикски коне, капитане, защото това, което ми описа, изисква по-добри животни от онези, които язди адюнктата. Как смяташ да се измъкнеш през градските порти като местен, но повел имперски коне?

Паран примигна.

Ток се ухили.

— Отговорът е налице, капитане. — Разпери ръце. — Аз ще дойда с теб. Конете и продоволствието ги остави на мен и ти гарантирам, че ще излезем от града незабелязани.

— Но…

— Това са ми условията, капитане.

Паран се окашля.

— Добре. Всъщност компанията ти би била добре дошла.

— Хубаво — ухили се Ток и посегна към каната. — Хайде тогава да го допием това проклето нещо.

Пътят ставаше все по-труден и по-труден и Татърсейл усети първата тръпка на страха. Пътуваше през своя Тирски лабиринт и дори Тайсхрен не притежаваше способността да го нападне, но въпреки това беше под атака. Не пряко. Но силата, която й се противопоставяше, беше проникваща и убиваше магията й.

Лабиринтът се беше стеснил, задръстен от препятствия. От време на време се разтърсваше около нея и черните му стени се гърчеха, подложени сякаш на огромен натиск. А в тунела, който се мъчеше да оформя и задържа, въздухът миришеше на нещо, което й беше трудно да определи. Долавяше се миризма на сяра и на плесен, която й напомняше за неотворени гробници. С всеки дъх, който си поемаше, тази миризма сякаш изцеждаше силата й.

В един момент разбра, че не може да продължи повече. Трябваше да влезе във физическия свят и да си отдъхне. За пореден път се изруга заради собствената си небрежност. Беше си забравила Драконовата колода. С картите щеше да знае какво да очаква. Отново я обзе подозрението, че някаква външна сила й е въздействала, откъсвайки я от Колодата. Първото разсейване беше дошло от капитан Паран и макар да беше приятно, тя си напомни, че Паран принадлежи на Опонн. След това изпита неописуемо желание да тръгне, дотолкова, че изостави всичко зад гърба си.

Лишена от своя Лабиринт, щеше да се озове сама сред равнината Риви, без храна и без походно одеяло дори. Безразсъдното желание да побърза, което бе изпитала, противоречеше на всичките й инстинкти. Все повече се убеждаваше, че това й е натрапено, че по някакъв начин се е оставила беззащитна, открила се е за подобни манипулации. А това върна мислите й към капитан Паран, изпълнителя на волята на Опонн.

Накрая вече не можеше да продължи. Започна да изтегля изцедената си сила, да срива Лабиринта пласт след пласт около себе си. Земята под ботушите й стана твърда, покрита с жилава жълта трева, а въздухът доби светлосинкавия оттенък на здрача. Вятърът, който я лъхна в лицето, носеше миризма на пръст. Хоризонтът се укрепи от всички страни — далече вдясно слънцето все още къпеше планините Тахлин и върховете блестяха като златни… а точно пред нея се извиси огромна фигура, която изпръхтя изненадано.

Татърсейл отстъпи уплашена, но гласът, който изригна от фигурата, изтръгна от дробовете й въздишка на облекчение — последвано от ужас.

— Татърсейл — тъжно каза Белурдан, — Тайсхрен не допускаше, че ще успееш да стигнеш чак тук. Очаквах да те видя отдалече. — Гигантът разпери ръце безпомощно, като дете. В краката му лежеше познатият чувал от зебло — тялото в него се беше свило от последния път, когато го бе видяла.

— Как Върховният маг успя да ме лиши от Лабиринта? — попита тя. След ужаса я бе обзела умора и почти примирение.

— Не би могъл да го направи — отвърна Белурдан. — Просто се досети, че ще се опиташ да заминеш за Даруджистан, и тъй като твоят Тирски лабиринт не може да действа над вода, заключи, че ще тръгнеш по този път.

— Тогава какво стана с Лабиринта ми?

Белурдан изсумтя ядосано.

— Онзи Т’лан Имасс, дето придружава адюнктата, е създал около тях мъртво пространство. Магията ни се поглъща от древните сили на воина. Ефектът е натрупващ се. Ако отвориш Лабиринта си докрай, ще бъдеш погълната изцяло, Татърсейл. — Теломецът пристъпи към нея. — Върховният маг ми заповяда да те арестувам и да те върна при него.

— А ако окажа съпротива?

Белурдан отвърна с тон, пълен със съжаление:

— Тогава ще трябва да те убия.

— Разбирам. — Татърсейл помисли. Светът й вече сякаш се беше затворил, всичките й спомени бяха станали несвързани и безсмислени. Сърцето й биеше като барабан в гърдите. Всичко, което бе станало от миналото й, и единственото й истинско усещане за изживяното бе съжаление — неопределено, но смазващо съжаление. Тя вдигна глава към теломеца и го погледна с жал в очите. — Къде са тогава онзи Т’лан и адюнктата?

— На около осем часа на изток. Имасецът дори не е разбрал за нас. Времето за разговор свърши, Татърсейл. Ще дойдеш ли с мен?

— Не мислех, че си способен да измениш на един стар приятел — каза му тя с пресъхнала уста.

Белурдан разпери още по-широко ръце и каза с болка:

— Никога не бих ти изменил, Татърсейл. Върховният маг заповядва и на двама ни. Каква измяна е това?

— Нямам предвид това — бързо отвърна Татърсейл. — Веднъж те попитах дали бихме могли някога да си поговорим по-дълго. Помниш ли? Ти каза „да“, Белурдан. Но ето, че сега ми казваш, че разговорът е свършил. Не съм си представяла, че толкова малко ще държиш на думата си.

На гаснещата светлина беше невъзможно да се види лицето на теломеца, но болката в гласа му бе ясно доловима.

— Съжалявам, Татърсейл. Права си. Дадох ти дума, че ще поговорим. Не можем ли да го направим, докато се връщаме към Пейл?

— Не — отсече Татърсейл. — Искам сега.

Белурдан сведе глава.

— Добре.

Татърсейл надви напрежението, стегнало раменете и врата й.

— Имам няколко въпроса. Първо, Тайсхрен те прати в Дженабарис, нали? Да му проучиш някакви свитъци?

— Да.

— Може ли да попитам какви бяха тези свитъци?

— Толкова важно ли е да го знаеш точно сега, Татърсейл?

— Важно е. Истината ще ми помогне да реша дали да тръгна с теб, или да умра тук.

Белурдан се поколеба само за миг.

— Е, добре. Сред архивите, събирани от градските магове — всички бяха екзекутирани, както знаеш — намерихме няколко преписани откъса от „Безумството на Готос“, древен джагътски том…

— Зная за него — прекъсна го Татърсейл. — Продължавай.

— Аз съм теломец и в жилите ми тече и джагътска кръв, въпреки че самият Готос би го отрекъл. Върховният маг ми повери преглеждането на тези ръкописи. Трябваше да издиря сведения, свързани с погребването на Джагътския тиран, погребване, което всъщност е било затвор.

— Чакай — каза Татърсейл и поклати глава. — Джагътите не са имали управление. Какъв е този тиран?

— Един, чиято кръв била отровена от амбицията да властва. Джагътският тиран поробил земята наоколо — всички живи същества — за близо три хиляди години. Имасс се опитали да премахнат тиранията му, но не успели. Останало на другите джагъти да се заемат със свалянето и затварянето на тирана — защото това същество било омразно и за тях, както и за Имасс.

Сърцето на Татърсейл заблъска като чук в гърдите й.

— Белурдан. — Наложи се с мъка да измъкне думите от себе си. — Къде е бил погребан този тиран?

— Стигнах до извода, че гробницата се намира южно оттук, в хълмовете Джадроуби, право на изток от Даруджистан.

— О, Кралице на сънищата! Белурдан, разбираш ли какво си направил?

— Направих това, което ми заповяда нашият Върховен маг.

— И точно затова Т’лан Имасс е с адюнктата.

— Не разбирам за какво говориш, Татърсейл.

— Проклятие, безмозъчен вол такъв! — изхриптя тя. — Те се канят да освободят тирана! Мечът на Лорн — отатаралският меч…

— Не! — изломоти Белурдан. — Не биха направили такова нещо. По-скоро се стремят да попречат на някого да го освободи. Да, това е по-вероятно. Това ще да е истината. Е, Татърсейл, разговорът свърши.

— Не мога да се върна — каза магьосницата. — Трябва да продължа. Моля те, не ме спирай.

— Трябва да се върнем в Пейл — упорито настоя Белурдан. — Задоволих желанието ти. Позволи ми сега да те върна, за да мога да продължа да търся подходящо място за погребението на Найтчил.

В ума на Татърсейл не беше останал никакъв избор, но все пак някакъв изход трябваше да съществува. Разговорът й беше спечелил време, за да се възстанови след мъките от пътуването през Лабиринта. Думите на Белурдан се върнаха в мисълта й: ако сега посегнеше към своя Тирски лабиринт, щеше да бъде погълната. Щеше да бъде изпепелена от противодействащото влияние на Т’лан Имасс. Очите й се спряха на чувала до теломеца и забелязаха смътното излъчване на магия. Заклинание. „Собственото ми заклинание.“ Сега си спомни: жест на състрадание, заклинание за… съхранение. „Това ли е изходът ми? Кълна се в Дъха на Гуглата, възможно ли е изобщо?“ Спомни си за Хеърлок, за неговото прехвърляне от умиращото тяло в един безжизнен… съсъд. „Шеденул, имай милост към нас…“

Магьосницата отстъпи крачка назад и отвори Лабиринта си. Виещата Тирска магия лумна около нея. Видя как Белурдан залитна назад. Изкрещя нещо, но тя не можа да го чуе. После той се хвърли към нея.

Тя съжали теломеца за фаталния му кураж и огънят зачерни света още докато разтваряше ръце да го прегърне.

Лорн пристъпи до Туул. Т’лан Имасс се беше обърнал на запад и напрежението, излъчващо се от него, беше почти видимо.

— Какво става? — попита тя, загледана към белия огнен фонтан, издигащ се над хоризонта. — Никога не съм виждала такова нещо.

— И аз — отвърна Туул. — Но е в границите на преградата, която издигнах около нас.

— Но това е невъзможно — отсече адюнктата.

— Да, невъзможно е да продължи толкова дълго. Източникът му трябваше да бъде погълнат почти мигновено. Но ето, че… — Т’лан Имасс млъкна.

Не беше и необходимо Туул да довършва фразата си. Огненият стълб продължаваше да бушува в нощното небе вече цял час. Звездите плуваха в мастиления мрак около него — вълшебен, шеметен вихър, извиращ сякаш от бездънен кладенец. Вятърът носеше миризма, от която на Лорн й прилоша.

— Можеш ли да познаеш Лабиринта, Туул?

— Лабиринти, адюнкта. Телланн, Тир, Денъл, Д’рисс, Теннес, Теломен Тоблакай, Старвалд Демелайн…

— Старвалд Демелайн? Какво, в името на Гуглата, е пък това?

— Древен.

— Мислех, че има само три Древни лабиринта. Това не е от тях.

— Три? Не, има много, адюнкта. И всички са породени от един, Старвалд Демелайн.

Лорн се загърна още по-плътно в наметалото си, без да откъсва очи от огнения стълб.

— Кой би могъл да постигне толкова силна магия?

— Имаше един… някога. Не са му останали поклонници, затова и него го няма вече. Нямам отговор на въпроса ти, адюнкта. — Имасецът се олюля, когато страховитият стълб разцъфна като огнено цвете и угасна. До ушите им стигна далечен тътен.

— Свърши — прошепна Лорн.

— Унищожен е — каза Туул. — Странно, източникът най-сетне бе унищожен. Но и нещо ново се роди. Усещам го. Ново присъствие.

Лорн опипа дръжката на меча си.

— Какво?

Туул сви рамене.

— Нещо ново. Бяга.

Беше ли това повод за тревога? Лорн се намръщи и се обърна към Т’лан Имасс, но той вече се връщаше към малкия им бивак. Адюнктата погледна отново към хоризонта на запад. Имаше някакъв облак, затулил звездите. Тя потръпна.

Време беше за сън. Имасецът щеше да остане да пази, тъй че нямаше защо да се притеснява от неканени гости. Денят бе изнурителен и тя бе изразходвала запасите си от вода; изпитваше слабост — необичайно за нея усещане. Лицето й помръкна още повече, когато тръгна към бивака. Туул, застанал неподвижен до пламъците, и напомни за появата си преди два дни. Огнените пламъци, затанцували по костения му шлем, отново отключиха в ума й нещо първично, а с него се върна и един дълбок и необясним страх от тъмнината. Тя пристъпи до имасеца.

— Огънят е живот — прошепна Лорн: фраза, сякаш изникнала от дълбините на инстинкта й.

Туул кимна.

— Животът е огън. С тези думи бе родена Първата империя. Империята на Имасс, империята на човечността. — Воинът се обърна към адюнктата. — Справи се добре, детето ми.

Сивата плащаница на пушека бе надвиснала неподвижно над Гората на Черния пес и на десетина левги на север от нея, когато Старата уморено се спусна към армията, вдигнала стан сред равнината Риви.

Палатките се изпъваха в прави редици, като спици от укрепения център, където се издигаше голям павилион, разлюлян от утринния вятър. Великият гарван се спусна точно към този център. В източния край на лагера се вееха знамената на Катлинския кон, зелени и сребристи, отличаващи наемническия контингент на главната армия на Каладън Бруд. Но много по-голяма част от струпаната тук войска бяха Тайст Андий — воините на Аномандър Рейк, обитателите на града на Лунния къс — високите им, загърнати в черно фигури се движеха като сенки между палатките.

Изровени в пръстта коловози водеха на север към леса: обози с продоволствие към окопите, държани преди от малазанците, но очертаващи сега предните линии на Бруд. Теглени от риви коли се тътреха в безкраен поток от продоволствие, фургони, натоварени с мъртви и ранени, се стичаха в мрачни притоци към лагера.

Старата се задави. От главната шатра кървеше магия и цапаше прашния въздух с подпухнало червения си цвят, цвета на Лабиринта Д’рисс, земната магия. На крилата й олекна и те живо забиха въздуха.

— Е-ех — въздъхна Старата. — Магия… — Великият гарван се понесе през невидими прегради и клопки, плъзна се над покрива на шатрата, изпърха няколко пъти и кацна пред входа.

Нямаше никакъв страж и платното беше издърпано назад и вързано за опорния стълб. Старата подскочи и влезе вътре.

Освен завесата в дъното, зад която бе поставен войнишки нар, в шатрата нямаше други отсеци. В средата беше поставена голяма маса, в чиято повърхност бяха врязани контурите на околните земи. С гръб към входа, над нея се беше надвесил един мъж. На гърба му бе окачен грамаден железен чук; въпреки големината и явната си тежина, оръжието изглеждаше почти като детска играчка на широките му мускулести плещи.

— Мудно, мудно — измърмори Старата, плесна с криле и кацна на масата.

Каладън Бруд изсумтя разсеяно.

— Усети ли магическия ураган снощи? — попита тя.

— Дали съм го усетил? Та ние го гледахме. Шаманите на Риви изглеждат малко притеснени, но нямат обяснения. Ще го обсъдим по-късно. Сега трябва да помисля.

Тя килна глава към картата.

— Западният фланг отстъпва в пълно безредие. Кой я командва тази баргастка сган?

— Ти кога прелетя над тях? — попита Бруд.

— Преди два дни. Видях, че е оцеляла едва една трета от първоначалните сили.

Бруд поклати глава.

— Джорик Острата пика, пет хиляди баргасти и седем Меча на Пурпурната гвардия са под командата му.

— Острата пика? — Старата се изсмя. — Самоуверен младок!

— Такъв си е, но баргастите му дадоха това име. Преди три дни му скочиха пет легиона от Златните моранти. Джорик се изтегли под прикритието на нощта и жертва две трети от армията си на изток и запад — баргастите му умеят да изчезват на места, където всякакво прикритие изглежда невъзможно. Вчера „изпадналата му в паника сган“ се обърна и се опря на Златните. Баргастите му се врязаха като клещи. Два морантски легиона бяха пометени, останалите се оттеглиха в леса, а половината им обоз остана пръснат из равнината.

Старата го изгледа с едно око.

— Планът на Джорик ли беше?

Бруд кимна.

— Той е от Пурпурната гвардия, въпреки че баргастите си го наричат със свое име. Млад е и дързък.

Гарванът огледа картата.

— А на изток? Какво става с Лисичия проход?

— Държи се — отвърна Бруд. — От другата страна са главно мобилизираните на Станис — воюват по принуда и са неудобен съюзник на Малаз. Ще видим колко струва Пурпурната гвардия след година, когато при Нисст слезе следващата вълна морски пехотинци на Малаз.

— Защо не ударят на север? — попита Старата. — Принц К’азз може да освободи Свободните градове до зимата.

— По тоя въпрос с принца сме се разбрали — каза Бруд. — Той ще стои там, където е.

— Защо? — настоя тя.

— Тактиката ни си е наша работа — изръмжа Бруд.

— Мнителен кучи син — измърмори Старата, подскочи и кацна в южния край на картата. — Я да те клъвна сега по най-слабата част. Между теб и Пейл няма нищо освен ривите. А из равнината са се раздвижили сили, за които дори ривските шамани не знаят нищо — но нашият воин не проявява особена загриженост. Защо ли е така?

— Свързах се с маговете на принц К’азз, както и с шаманите на Баргаст и Риви. Онова, което се роди в равнината, не е на ничия страна. Само е и е изплашено. Ривите вече са започнали да го издирват. Загрижен? Не, не от това. Все пак на юг стават много по-сериозни неща.

— И в центъра на всичко е Аномандър — изграчи Старата. — Плете заговор след заговор, пръска строшено стъкло по пътя на всеки. Не съм го виждала никога в по-добро настроение.

— Стига клюки. Носиш ли ми някакви новини?

— Разбира се, господарю. — Старата разкърши криле и въздъхна. Почеса се с клюн, схруска една бълха и я глътна. — Знам кой държи Въртящата се монета.

— Кой?

— Един младок, щастлив в невежеството си. Монетата се върти и показва едното или другото си лице на всички около него. Те си имат своя игра, но тя ще се слее с по-големи неща и така тънките нишки на Опонн ще въздействат в сфери, иначе недостъпни за влиянието на Шегаджиите.

— Какво знае Рейк?

— За това — много малко. Но ти знаеш много добре каква неприязън изпитва той към Опонн. Би пресякъл тези нишки, ако му се отвори възможност.

— Идиот — измърмори Бруд. Помисли малко, неподвижен като изваяние от камък и желязо, докато Старата газеше напред-назад по равнината Риви и дългите й черни нокти събаряха като домино дървените плочки, изобразяващи полкове и дивизии.

— Без Опонн силата на Рейк в момента е неоспорима — каза Бруд. — Надвиснал е над Даруджистан като облак и императрицата със сигурност ще изпрати нещо срещу него. Една такава битка ще…

— Ще сравни Даруджистан със земята — изграчи въодушевено Старата. — Дванайсетте пожара ще лумнат и ще хвръкнат Свободните градове като пепел, понесена от вятъра.

— Пренебрежението на Рейк към всичко, което е долу, вече много пъти ни кара да се препъваме и да падаме по очи в калта — каза Бруд. Погледна Старата и вдигна неокосмените си вежди. — Събаряш ми войските. Престани.

Старата спря да крачи и клекна на масата.

— Каладън Бруд — въздъхна тя — отново търси безкръвното решение. Рейк прибира прословутата монета, привлича набързо Опонн и нанизва Лорда и Дамата на хубавия си меч. Представи си хаоса, който би настъпил — една чудесна вълна, която може да събори богове и да потопи светове. — Явното й безочие я развесели.

— Млъкни, проклета птицо! Онзи, у когото е монетата, трябва да бъде опазен, след като Рейк е призовал маговете си.

— Но кой ще се опре на Тайст Андий? — попита го Старата. — Ти, Разбира се, нямаш намерение да оставиш кампанията си тук?

Бруд оголи острите си зъби в нагла усмивка.

— Ха, тук те хванах натясно. Добре. Трябва да си вземеш бележка, дърто. Не знаеш всичко. Не е приятно, нали?

— Ще понеса това изтезание, Бруд — изграчи Старата, — само от уважение към наглия ти нрав. Но не прекалявай. Кажи, кой тук все пак може да се опре на маговете на Рейк? Това е нещо, което трябва да знам. Вечните ти тайни. Как мога да бъда верен слуга на волята на господаря ми, след като той таи от мен толкова съдбоносна информация?

— Какво знаеш за Пурпурната гвардия? — попита Бруд.

— Малко — отвърна Старата. — Наемническа част, ползваща се с висока репутация. Какво имаш предвид?

— Попитай Тайст Андий на Рейк за тяхната преценка, гарго.

Перата на Старата настръхнаха.

— Гарго? Такива обиди няма да търпя! Напускам. Ще взема да се върна на Луната, че да спретна там едно списъче за Каладън Бруд, с толкова гнусни имена, че цели царства да оцапат.

— Заминавай тогава — усмихна се Бруд. — Добра работа свърши.

— Само да не беше Рейк по-хаплив и от тебе — рече Старата и подскочи към изхода, — щях да приложа шпионските си дарби върху теб, вместо върху него.

— Само още нещо, пиленце.

Тя спря на входа и килна глава.

Воинът отново беше насочил вниманието си към картата.

— Когато се озовеш над равнината Риви, далече на юг, виж що за сили се вихрят там. Но се пази. Нещо се мъти и вони.

В отговор Старата само се изкиска и си отлетя.

Бруд остана надвесен над картата, замислен. Стоя така неподвижно близо двайсет минути, след което излезе навън и огледа небето. От Старата нямаше и помен. Той изсумтя, обърна се и тръгна към най-близките палатки.

— Каллор! Къде си?

От една палатка излезе висок побелял мъж и бавно закрачи към Бруд.

— Златните са потънали в гората, командире. — Гласът му прозвуча гробовно, старите му безжизнени очи се впериха в очите на Бруд. — Буря се спуска от висините на Ледерон. Кворлите на Морант скоро ще връхлетят.

Бруд кимна.

— Оставям ти командването. Тръгвам за Лисичи проход.

Каллор повдигна вежда.

Бруд го изгледа и каза:

— Да не прекаляваме с удивлението. Хората ще вземат да си помислят, че не си толкова отегчен, колкото се правиш. Отивам да се срещна с принц К’азз.

Устните на Каллор се изкривиха в усмивка.

— Що за лудост е направил този път Джорик Острата пика?

— Никаква, доколкото знам — отвърна Бруд. — Престани да се заяждаш с момчето, Каллор. Последния път се оправи. Ти също си бил млад, нали?

Старият воин сви рамене.

— Последният успех на Джорик е повече на Господарката на късмета. Определено не беше продукт на гениалност.

— Няма да споря за това.

— Може ли да попитам, какъв е поводът да разговаряш лично с К’азз?

Бруд се огледа и изсумтя:

— Къде е проклетият ми кон все пак?

— Сигурно се е скрил — сухо отвърна Каллор. — Казват, че краката му се били скъсили под обемистата ти особа. Лично аз не съм убеден, че това е възможно, но може ли човек да спори с един кон?

— Трябват ми няколко души от хората на принца — каза Бруд и тръгна по пътеката между палатките. — По-точно — добави през рамо, — трябва ми Шестият меч на Пурпурната гвардия.

Загледан към отдалечаващия се Каладън Бруд, Каллор въздъхна.

— Пак ли Рейк, командире? По-добре се вслушай в съвета ми и го унищожи. Ще съжалиш, че не ме слушаш, Бруд. Предупреждавам те за сетен път.

Овъглената земя скърцаше под копитата на конете. Ток-младши погледна през рамо и капитан Паран му отвърна с мрачно кимване. Наближаваха мястото, където предната нощ бе лумнал огненият стълб.

Както бе обещал Ток, излизането от града се оказа проста работа — никой не ги спря и портите бяха оставени открехнати. Конете им наистина бяха уикска порода, стройни и с дълги крака; и макар ушите им да се изпъваха назад и да въртяха очи, те се държаха дисциплинирано.

Вятър нямаше и въздухът бе натежал от миризмата на сяра; тънък пласт пепел вече покриваше двамата конници. Обедното слънце над главите им бе като ярко излъскана медна тепсия. Ток спря коня си и изчака капитанът да го догони.

Паран изтри мръсната пот от челото си и намести шлема. Пелерината му тежеше. Той заслони очи с ръка и примижа. Отиваха точно към мястото, откъдето бе изригнал огненият стълб. Предната нощ го беше изплашила ужасно: нито той, нито Ток бяха виждали толкова опустошителен изблик на магия. Бяха се спрели на бивак на няколко левги оттук, но въпреки това усетиха лъхналия от далечния пожар зной. Сега, докато приближаваха, ужасът на Паран се усилваше.

И двамата мълчаха. На стотина крачки източно от тях се издигаше нещо като овъглен от мълния дървесен ствол, с един чворест почернял клон, изпънат към небето. Тревата в кръг от пет крачки около дървото беше непокътната. Единият край на този неопустошен от огнената стихия идеален кръг беше покрит с тъмно петно.

Паран смуши коня си натам и Ток го последва, след като откачи лъка си и го изпъна.

Колкото повече се приближаваха, толкова по-малко приличаше овъгленото нещо на дърво. Протягащият се нагоре „клон“ имаше сякаш познати очертания. Очите на Паран се присвиха още повече, после той изруга и пришпори коня си. Слисаният Ток изостана.

Щом наближи достатъчно, капитанът слезе от седлото и закрачи към вече ясно открояващите се две овъглени тела. Едното беше гигантско. И двете бяха изгорели до неузнаваемост, но Паран вече не хранеше илюзии кое е другото тяло. „Всичко, което се окаже близо до мен. Всичко, на което държа…“

— Татърсейл — промълви той и падна на колене.

Ток се приближи до него, но остана на коня — изправи се на стремената и заоглежда хоризонта. Малко след това слезе, бавно обиколи прегърнатите тела и се спря до тъмното петно, което бяха забелязали отдалече. Наведе се да го огледа.

Паран вдигна глава и се помъчи да задържи погледа си върху двете фигури. Ръката беше на великана. Огънят бе погълнал и двамата и беше овъглил почти цялата ръка, но дланта беше само леко опърлена. Той се взря в свитите пръсти и се зачуди какво ли спасение е потърсил великанът в мига на смъртта. „Свободата, която е смърт, свободата, която ми отказаха. Проклети богове. Проклети да са всички!“ Сетивата му бяха изтръпнали и мина време, докато реагира на вика на Ток.

Едва успя да се изправи. С мъка се приближи до клекналия Ток. На земята пред него лежеше разкъсан чувал от зебло.

— Следите започват от това — промълви озадачено Ток. Почеса се силно по раната и се изправи. — Водят на североизток.

Паран го погледна неразбиращо.

— Следи?

— Малки. Като на дете. Само дето…

— Само дето какво?

Спътникът му потръпна.

— Стъпалата са били повече кост. — Срещна неразбиращия поглед на капитана. — Все едно, че петите ги няма, изгнили са или са изгорели… не знам. Тук е станало нещо ужасно, капитане. Добре, че се е махнало нанякъде. Каквото и да е то.

Паран отново се обърна към двете сплетени фигури и потръпна. Вдигна ръка и покри лицето си.

— Това е Татърсейл.

— Знам. Съжалявам. Другият трябва да е теломският Върховен маг Белурдан. Няма кой друг да е. — Ток отново погледна съдрания чувал до краката си. — Поиска разрешение да дойде тук и да погребе Найтчил. — И добави тихо: — Не мисля, че Найтчил вече има нужда от погребение.

— Тайсхрен го е направил.

Нещо в гласа на капитана накара Ток да се обърне.

— Тайсхрен. И адюнктата. Татърсейл беше права. Иначе нямаше да я убият. Само че не е умряла лесно. При нея нищо не ставаше лесно. Лорн ми я отне, както ми е отнемала всичко.

— Капитане…

Ръката на Паран несъзнателно посегна към дръжката на меча.

— Много си позволява тази безсърдечна кучка! Ще й го върна един ден.

— Добре — изръмжа Ток. — Само умната.

Паран го погледна навъсено и каза:

— Да тръгваме, Ток-младши.

Ток погледна за последен път на североизток. „Това не е приключило“, каза си и потръпна. Под раната му се надигна ужасен болезнен сърбеж. Колкото и да се опитваше, нямаше да може да го потуши. И някакъв безформен огън лумна зад празната кухина на изваденото му око — нещо, което често изпитваше напоследък. Измърмори сърдито, отиде до коня си и го яхна.

Капитанът вече беше обърнал коня си и товарния кон на юг. Изгърбената му фигура красноречиво говореше какво се върти в ума му и Ток се зачуди дали не е сбъркал, че е тръгнал с него. После сви рамене и подхвърли на овъглените тела:

— Е, връщане няма, нали?

Равнината се простираше долу, загърната в мрак. Погледнеше ли на запад, Старата все още можеше да види залязващото слънце. Рееше се на най-високите ветрове и въздухът бе хапливо студен. Старата беше напуснала Каладън Бруд преди два дни и оттогава не бе зърнала никакви признаци на живот в пустеещите земи долу. Дори огромните стада бедерини бяха изчезнали.

Нощем сетивата на Старата бяха ограничени, макар че тъкмо в такава тъмнина можеше най-добре да забележи магия. Носеше се все на юг и оглеждаше с жаден поглед земите далече долу. Други от събратята й от Лунния къс редовно патрулираха над равнините в служба на Аномандър Рейк. Предстоеше й да види някой от тях, беше само въпрос на време. Видеше ли го, щеше да го попита дали са засичали наскоро някакъв източник на магия.

Бруд нямаше навика да преувеличава нещата. Ако тук ставаше нещо, което да му вгорчи живота, това нещо можеше да се окаже от съдбоносно значение и тя държеше да научи за него преди всеки друг.

В небето пред нея, може би на левга разстояние, блесна огън. Лумна за миг в зелени и сини цветове и изчезна. Старата се напрегна. Това бе някаква магия, макар никога да не беше виждала нещо подобно. Когато стигна мястото, където се бе появил огънят, въздухът около нея я обля, нажежен и влажен, с миризма на кости, която й напомни за… тя кривна глава… за изгорели пера.

Някъде напред се чу крясък, гневен и уплашен. Старата отвори клюн, за да му отвърне, но веднага го затвори. Беше сигурна, че извика някой от близките й, но по някаква причина изпита необходимост да замълчи. И тогава блесна ново огнено кълбо, този път достатъчно близо, за да види какво погълна огънят: Велик гарван.

Дъхът й излезе със съсък от клюна. В този кратък миг на ярка светлина беше видяла неколцина свои братя и сестри, които възвиха в небето пред нея и поеха на запад. Изплющя с криле и полетя косо към тях.

Когато чу изплашеното им пляскане от двете си страни, им извика:

— Деца мои! Насам, при Старата! Великата майка дойде!

Гарваните нададоха радостен грак и се струпаха около нея. Всички закрещяха наведнъж, надпреварваха се да й разкажат за случилото се, но Старата им изсъска и тутакси ги усмири.

— Чух между вас гласа на Гръм — каза тя. — Бъркам ли?

Един мъжкар се понесе към нея.

— Не бъркаш. Аз съм Гръм.

— Току-що дойдох от север, Гръм. Обясни ми какво стана тук.

— Смут — провлече с насмешка Гръм.

Старата прихна. Обичаше хубавите шеги.

— Как не! Разправяй, момко!

— Преди мръкване братовчедката Клъц засече блясък на магия долу из равнината. Усещането бе странно, но явно се беше отворил Лабиринт и нещо е излязло в равнината. Клъц ми каза за това и се спусна да огледа. Покривах я със сянката си отгоре и видях каквото тя видя. Мисля, че отново е приложено изкуството за преместване на душа.

— Така ли?

— По земята, току-що излязла от Лабиринт, крачеше малка кукла — обясни Гръм, — одушевена и обладана от голяма мощ. Когато куклата видя Клъц, махна към нея с ръка и тя избухна в пламъци. Оттогава съществото изчезна в Лабиринта и се появява само за да убие поредния от нас.

— Защо стоите тук? — скастри го Старата.

Гръм се изсмя.

— Искаме да разберем посоката му. Засега, изглежда, се движи на юг.

— Добре. След като това вече е потвърдено, напусни и вземи другите със себе си. Върнете се в Лунния къс и донеси на господаря ни.

— Както заповядаш. — Гръм сви криле и се гмурна надолу в нощния мрак. Изграчи и му отвърна хор от възбудени крясъци.

Старата изчака. Искаше да се увери, че всички са напуснали района, преди сама да поогледа. Нима тази кукла бе съществото, родено от огнения стълб? Едва ли. И що за магия прилагаше, та да не могат да я поемат Великите гарвани? Вкус на древност имаше във всичко това. Преместването на душа не беше просто заклинание дори в далечните времена, когато техниката му беше позната, не беше никак обичайно за чародеите. Твърде много бяха приказките за лудостта, причинена от преместването.

Може би тази кукла бе оцеляла от онези времена. Старата се замисли. Не, едва ли.

Долу в равнината лумна магия и бързо угасна. От мястото изскочи малка вълшебна сила и се понесе в бяг. „Ето там — помисли Старата, — там са отговорите на въпросите ми. Ще унищожаваш рожбите ми, така ли? Тъй безнаказано ли ще презреш Старата?“

Сви криле и се спусна надолу. Въздухът около нея засвири. Ореол от защитна магия я обкръжи и я затвори в смътното си кълбо тъкмо когато малката фигурка долу спря и погледна към небето. Старата смътно дочу налудничавия смях, който изригна високо към нея, а после куклата махна с ръка.

Силата, която я погълна, беше огромна, много над всичко, което бе очаквала. Защитата устоя, но стихията се стовари като юмруци по нея от всички страни. Тя изпищя от болка, завъртя се и започна да пропада. Трябваше да впрегне цялата си сила и воля, за да разпери пребитите си криле и да улови издигащото се нагоре въздушно течение. Погледна надолу и разбра, че куклата се е върнала в Лабиринта си, защото не се виждаше нищо магическо.

— М-да — въздъхна Старата. — Колко скъпо нещо е знанието! Древен Лабиринт, не ще и дума, най-древният от всички. Кой ли си играе с Хаоса? Не знаем. Но всичко се събира, събира се тук. — Намери друг поток, свърна по вятъра и продължи на юг. Ето това бе нещо, което Аномандър Рейк трябваше да узнае, нищо, че Каладън Бруд й бе наредил да държи в почти пълно неведение господаря на Тайст Андий. Рейк бе много по-добър, отколкото му го признаваше Бруд. — В разрухата например. — Старата се изсмя. — И в смъртта. Бива го за смърт.

Тя набра скорост и така и не забеляза мъртвешкото петно на земята долу, нито жената, застанала в центъра му. Все едно, магията там бездруго не беше кой знае каква.

Адюнкта Лорн клечеше до походното си одеяло и оглеждаше нощното небе.

— Туул, всичко това беше ли свързано с онова, на което станахме свидетели преди две нощи?

Т’лан Имасс поклати глава.

— Не мисля, адюнкта. Между другото, сегашното ме безпокои повече. Магьосничество е и преградата, която поставих около нас, изобщо не го спира.

— Как? — тихо попита тя.

— Има само една възможност, адюнкта. Древен, изгубен преди векове Лабиринт се е върнал при нас. Който и да е владетелят му, длъжни сме да приемем, че ни следи, и то преднамерено.

Лорн се надигна уморено, разкърши схванатия си гръб и прешлените й изпукаха.

— Миризмата му като на Сенкотрон ли е?

— Не.

— Тогава не приемам, че ни следи, Туул. — И се обърна към одеялото си.

Туул мълчаливо я загледа как си приготвя постелята.

— Адюнкта — заговори той по едно време, — този ловец, изглежда, е способен да прониква през защитите ми и така може да отвори портала на Лабиринта си точно зад нас, след като ни намери.

— Не се боя от магия — измърмори Лорн. — Остави ме да поспя.

Т’лан Имасс замълча, но продължи да гледа жената. Нощните часове се нижеха. Туул леко помръдна едва когато зората освети хоризонта на изток, след което отново се вцепени.

Лорн простена насън, обърна се по гръб и слънчевата светлина докосна лицето й. Тя отвори очи, примигна и замръзна. Бавно надигна глава и видя застаналия над нея Т’лан Имасс. А само на половин педя от гърлото й се полюшваше върхът на кремъчния меч на воина.

— Успехът — заговори Туул — изисква дисциплина, адюнкта. Предната нощ станахме свидетели на проява на Древна магия, избрала за свои жертви гарвани. Гарваните, адюнкта, не летят нощем. Може би си мислиш, че съчетанието на моите дарби с твоите ни осигурява безопасност. Но такава гаранция няма, адюнкта. — Т’лан Имасс прибра оръжието си и се отдръпна.

Лорн вдиша треперливо.

— Грешка — промълви тя, спря да се окашля и продължи: — Признавам, Туул. Благодаря, че ме предупреди да не прекалявам със самоувереността. — Надигна се. — Кажи ми, не ти ли се струва странно, че в тази уж пуста равнина на ривите се вихри такава дейност?

— Струпване — отвърна Туул. — Силата винаги привлича сила. Тази мисъл никак не е сложна, но ни убягваше на нас, имасците. — Древният воин извърна глава към адюнктата. — Убягва и на потомците ни. Джагътите добре разбираха опасността. Затова се отбягваха един-друг, живееха си сами и оставиха след себе си една рухнала в прах цивилизация. Форкрул Ассаил също я разбираха, макар да избраха друг път. Но странното, адюнкта, е, че от тези три народа-основатели тъкмо наследеното невежество на Имасс надживя вековете.

Лорн го зяпна.

— Това опит за шега ли беше, Туул?

Т’лан Имасс намести шлема си.

— Зависи от настроението, адюнкта.

Тя се изправи и тръгна да нагледа конете.

— С всеки ден ставаш все по-странен, Туул — промълви Лорн по-скоро на себе си, отколкото на имасеца. Спомни си първото, което бе видяла, щом отвори очи — проклетото същество и меча му. Колко дълго беше стоял така? Цяла нощ?

Адюнктата опипа внимателно рамото си. Оздравяваше бързо. Може би раната не беше чак толкова тежка, колкото си бе помислила отначало.

Докато оседлаваше коня си, хвърли поглед към Туул. Воинът стоеше неподвижно и я гледаше. Що за мисли можеха да занимават същество, живяло триста хиляди години? А дали имасците изобщо живееха? Преди да срещне Туул, беше мислила за тях общо взето като за немрящи, следователно без душа, просто плът, одухотворена от някаква външна сила. Но вече не беше толкова сигурна.

— Кажи ми, Туул, какво господства в мислите ти?

Имасецът сви рамене.

— Мисля за безсмислието, адюнкта.

— Всички ли имасци мислят за безсмислието?

— Не. Малцина мислят изобщо.

— Защо така?

Имасецът килна глава на една страна и я изгледа.

— Защото, адюнкта, е безсмислено.

— Да тръгваме, Туул. Губим време.

— Да, адюнкта.

Тя се качи на седлото, зачудена какво ли искаше да каже имасецът.

Четвърта книга

Убийците

Сънувах монета;

въртеше се ликът и се менеше —

тъй много образи от младостта,

тъй много скъпи сънища,

а тя въртеше се със звън

по ръбченцето на бокала,

догоре пълен с диаманти.

„Живот в сънища“

Илбарес Вещицата

11.

Нощта сниши се,

когато се заскитах

аз с босоногия си дух

по пръст или по камък,

от корените неразровени

и неизкъртени от клин железен,

ала като самата нощ

въздушна и от светлина оголена

натъкнах се на тях,

зидарите, които дялаха и ваеха

по камъка в нощта

ваяние на звезден зрак

и на ръка очукана.

— А слънцето? — попитах ги. — Не е ли неговият

плащ на откровение

топлик на разума

за вашето творение?

Тогаз отвърна ми един от тях:

— Душа не би понесла

на слънчевата светлина костите,

а разумът погасва,

щом падне мрак —

затуй в нощта извайваме

за теб и близките ти гробница.

— Простете ми тогаз, че ви прекъснах.

— О, мъртъвците не прекъсват никога — отвърна ми

зидарят. — Те само идват.

„Камъкът на просяка“

Даруджистан

— Поредната нощ и поредният сън — простена Круппе. — И нищичко за компания освен едно жалко огънче. — Протегна ръце над мигащите пламъци на огъня, запален от някой Древен бог. Дарът изглеждаше странен, но той долови в него някакъв смисъл. — Ала Круппе ще разбере неговото значение, нали? Защото рядко е и нежелано това обезсърчение.

Пейзажът беше пуст; нямаше ниви, и помен нямаше наоколо от обитатели. Той приклекна до самотния огън сред пустошта и въздухът го лъхна с ледения дъх на гнило. Хоризонтът на североизток сияеше в смътно зелено, макар да нямаше луна, която да засенчи блясъка на звездите. Круппе никога не беше виждал такава сияйна зеленина, но някакъв образ все пак се оформи в ума му.

— Смущаващо, наистина, казва Круппе. Все пак дали сегашните му видения нарочно са пратени в съня му? Круппе не знае и би се върнал тутакси в топлото си легълце, ако зависеше от него.

Взря се в покритата с лишеи и мъх земя наоколо и в раждащите се из нея странно ярки цветове. Беше слушал разкази за равнината на Червения шпил, земята далече на север, отвъд платото Ледерон. Така ли изглеждаше тундрата? Винаги си беше представял един пуст, лишен от цветове свят.

— Вгледай се все пак в тези звезди горе, Круппе. Виж как блестят, млади и жизнени, не, искрят, сякаш се надсмиват над оня, що ги съзерцава. А земята отдолу в туй време руменее от срам, с червени, оранжеви и сини петна.

От запад го догони глух тътен и Круппе се надигна. В далечината се движеше огромно стадо зверове с кафява козина. Парата на дъха им се сбираше на сребърни валма над и зад тичащите животни, завиващи насам-натам, но все на разстояние. Той ги гледа дълго. Когато се приближиха, видя червените ивици по козината им и рогата им, поклащащи се заканително. Земята се тресеше под копитата им.

— Такъв ли е животът в тоя свят, диви се Круппе? Дали пък не се е върнал той в самото начало на нещата?

— Така е — рече един дълбок глас зад него.

Круппе се обърна.

— А, дошъл си да се стоплиш на огъня ми, разбира се. — Видя пред себе си тантуреста фигура, увита в кожи от елен или от някое подобно животно. От плоския череп на главата на мъжа се протягаха рога, сиви и покрити с мъхеста кожа. Круппе се поклони. — Виждате пред себе си Круппе, от Даруджистан.

— Аз съм Пран Чоул от клана на Каниг Тол, от Крон Тал. — Пран се приближи и клекна до огъня. — И освен това аз съм Бялата лисица, Круппе, мъдър съм като леда. — Погледна Круппе и се усмихна.

Лицето на Пран беше широко, скулите се открояваха под гладката златиста кожа. Очите му едва се виждаха под тежките клепачи, но това, което впечатли Круппе в тях, беше смайващият им цвят на кехлибар. Пран протегна дългите си меки ръце над огъня.

— Огънят е живот, а животът е огън. Леденият век свършва, Круппе. Дълго живяхме тук, гонехме големите стада и се сбирахме на рат с Джагът в земите на юг, раждахме се и умирахме с притока и оттока на замръзнали реки.

— Е, значи Круппе е отишъл много далече.

— До самото начало и до самия край. Моят вид отстъпи на твоя вид, Круппе, макар че войните не секват. Това, което ще ви дадем, е избавлението от тези войни. Гаснат джагътите, оттеглят се в запретени места. Форкрул Ассаил са изчезнали, макар никога да не ни се е налагало да воюваме с тях. А и К’Чаин Че’Малле вече ги няма — ледът им проговори със словата на смъртта. — Погледът на Пран се насочи към огъня. — Нашият лов причини гибелта на големите стада, Круппе. Изтласкани сме на юг, а това не бива. Ние сме Т’лан, но скоро иде Сбирането и ще бъде огласен Ритуалът на Имасс и Избора на Хвърлячите на кости, и плът ще се къса от плът, и ще бъде разкъсано самото време. Със Сбирането ще се родят Т’лан Имасс и Първата империя.

— Че какво ли търси пък той тука, чуди се Круппе и се мае?

Пран Чоул сви рамене.

— Аз дойдох, защото бях призован. От кого — не знам. Може би и с теб е същото.

— Но Круппе сънува. Това е сънят на Круппе.

— Тогаз за мен висока е честта. — Пран се изправи. — Иде някой от твоето време. Навярно този някой притежава отговорите, които търсим.

Круппе проследи погледа на Пран на юг. И вдигна вежда.

— Стига да не греши, Круппе май разпознава в нея риви.

Жената, която се приближи, беше на средна възраст и непразна. Смуглото й кръгло лице имаше черти, подобни на Пран Чоул, макар и не толкова ясно изразени. Страх се излъчваше от очите й, но и някаква мрачна решимост. Тя спря до огъня и изгледа двамата мъже, но вниманието й бе привлечено повече от Пран Чоул.

— Т’лан — заговори му тя, — Лабиринтът Телланн на Имасс от нашето време роди дете в притока на магии. Душата му се скита изгубена. Плътта му е ненавистна. Нужно е прехвърляне. — Жената се обърна към Круппе, разтвори широкия си груб халат и му показа издутия си корем. Голата изпъната кожа наскоро беше нашарена с татуировка с образа на бяла лисица. — Древният бог отново е тръгнал по света, събуден от кръв, пролята върху свят камък. К’рул дойде, за да отвърне на нуждата на детето и да ни помогне в издирването ни. Той ти се извинява, Круппе, че използва света на твоя сън, но тук никой от по-младите богове не би могъл да се намеси. Незнайно как, но ти си направил душата си неподвластна на влиянието им.

— Отплата за цинизма — отвърна с поклон Круппе.

Жената се усмихна.

— Разбирам — каза Пран Чоул. — Искаш да направиш от това дете, родено от силите на Имасс, соултейкън.

— Да. Друго решение няма, Т’лан. Трябва да се създаде превъплъщенец — това, което ни е известно като соултейкън.

Круппе се окашля.

— Ще го прощавате Круппе, но да не би тук да липсва някой, който жизнено е важен в тия планове?

— През два свята гази тя — каза жената. — Сега К’рул я насочва към твоя. Още е изплашена. На теб, Круппе, се полага да я приемеш с „добре дошла“.

Круппе оправи ръкавите на опърпаното си, протрито палто.

— Че то едва ли ще е толкоз трудно, Круппе си има чарове.

— Може би — отвърна намръщено жената. — Ала плътта й е ненавистна. Предупреден си.

Круппе кимна вежливо.

— В коя посока ще е най-добре?

Пран Чоул се изсмя.

— Аз бих предложила на юг — каза жената.

Той сви рамене, поклони се вежливо на двамата и закрачи на юг. След няколко минути погледна през рамо, но от огъня нямаше и помен. Беше сам в ледената нощ.

Над хоризонта на изток се появи пълна луна и окъпа земята със сребриста светлина. Тундрата се простираше напред, докъдето стигаше поглед, плоска и безлика. После той примижа. Нещо се беше появило току-що, все още далече, крачеше насам сякаш с огромно усилие. Видя го как падна веднъж, после отново се изправи. Въпреки сребристото сияние фигурата изглеждаше черна.

Круппе продължи напред — и се закова на място, когато стигна на трийсет стъпки. Риви се беше оказала права. Круппе извади копринената кърпа от ръкава си и изтри потта, избила на челото му. Виждаше се, че фигурата е принадлежала някога на жена, висока и с дълга черна коса. Но си личеше също така, че жената е умряла отдавна. Плътта й се беше свила и бе добила цвета на тъмно дърво. А може би най-ужасното във външността й бяха крайниците й, грубо пришити към тялото.

— М-да — прошепна си Круппе. — Тая жена е била разкъсана.

Главата на жената тромаво се надигна и лишените от взор очи се приковаха в Круппе. Тя спря и устата й се отвори, но от нея не излязоха думи.

Тайничко, Круппе се загърна в магия, отново я погледна и се намръщи. Около жената беше запредено заклинание за съхраняване. Но с тази магия беше станало нещо, нещо я беше променило.

— Моме! — сопна се Круппе. — Знам, че ме чуваш. — Не че знаеше, но реши за всеки случай да е по-настоятелен. — Душата ти е затворена в тяло, което не е твое. С него не ставаш ти. Името ми е Круппе и ще те заведа при едни, дето ще ти помогнат. Ела! — Обърна се и тръгна. Миг след това чу шумолене зад себе си и се усмихна. — Е, има си чарове Круппе, няма що. Ти остави това, ами и груб може да бъде, щом потрябва.

Огънят се беше появил отново, като маяк пред двамата, и Круппе видя, че двете фигури ги чакат. Заради трошиците магия, с които се беше покрил, т’ланът и жената риви само дето не заслепиха очите му, толкова голяма им беше силата. Круппе и жената спряха пред тях.

Пран Чоул пристъпи напред и каза:

— Благодаря, Круппе. — Огледа жената от глава до пети и кимна замислено. — Да, виждам въздействието на Имасс над нея. Но и още нещо има. — Погледна към риви. — Не е ли била маг преди?

Жената риви също се приближи към жената.

— Чуй ме, изгубена. Името ти е Татърсейл, магията ти е Тир. Сега в теб тече Лабиринтът, той те изпълва с дух и той те съхранява. — Тя разтвори отново халата си. — Време е да те върнем в света.

Татърсейл отстъпи уплашено.

— В тебе е миналото — каза Пран. — Моят свят. Ти познаваш настоящето, а риви ти предлага бъдещето. Тук всичко е слято. Плътта, в която си сега, е съхранена с магия и в мига на смъртта ти си отворила своя Лабиринт под въздействието на Телланн. И сега скиташ в съня на един смъртен. Круппе е съсъдът на промяната. Позволи ни да ти помогнем.

Татърсейл отвори уста в безмълвен вик и рухна в прегръдките на Пран. Жената риви бързо пристъпи до тях.

— Леле — въздъхна Круппе, — виж как сънищата на Круппе пак взеха странен обрат. Личните му грижи са си тук, гласът им си витае призрачен, ама той пак трябва да ги остави настрана.

Изведнъж К’рул застана до него.

— Не е така. Не ми е в нрава да те използвам без отплата.

Круппе вдигна очи към Древния бог.

— Круппе не моли за нищо. Дар има в това нещо и се радвам, че имам дял в правенето му.

К’рул кимна.

— И все пак кажи ми за мъките си.

— Ралик и Мурильо искат да поправят една стара несправедливост — рече с въздишка Круппе. — Мислят, че не зная какво кроят, но аз ще обърна кроежите им в своя полза. Това решение кара Круппе да се чувства гузен, но те са нужни.

— Разбрано. А Монетодържача?

— Взети са мерки да бъде опазен, но крайното им оформяне предстои. Знам, че империята Малазан е в Даруджистан, прикрито засега. Това, към което се стремят…

— Не е никак ясно, Круппе. Дори за тях. Използвай това като свое предимство, когато ги откриеш. Съюзникът може да се появи от най-неочаквания ъгъл. Ще ти кажа следното: сега към града се приближават двама, единият е Т’лан Имасс, а другият — жена — е проклятие за всякоя магия. Техните цели са разрушителни, но в играта вече са се включили сили, които се грижат за тях. Потърси от тях знание, но не им се противопоставяй открито. Те са опасни. Силата привлича още сила, Круппе. Остави ги на последствията от собствените им действия.

Круппе кимна.

— Круппе не е глупак, К’рул. Той не се противопоставя открито на никого и е убеден, че силата е нещо, което трябва да се избягва на всяка цена.

Докато си говореха, жената риви беше взела Татърсейл в прегръдките си. Пран Чоул беше клекнал наблизо, притворил очи и устните му оформяха безмълвни слова. Жената риви люлееше посеченото тяло в бавен ритъм и тихо припяваше. От слабините й се стичаше вода на вадички.

— М-да — прошепна Круппе. — Че тя май наистина се готви да ражда.

Изведнъж жената бутна мъртвото тяло от себе си и то се смъкна на земята в безжизнена купчина суха плът и кости.

Луната вече бе увиснала точно над главите им, толкова ярка, че за Круппе бе невъзможно да я погледне.

Риви също беше приклекнала, поклащаше се в ритъма на родилното усилие и лицето й беше плувнало в пот. Пран Чоул беше неподвижен, макар че тялото му се разтърсваше на пристъпи и лицето му се кривеше от болка. Беше отворил широко кехлибарените си очи и те блеснали се взираха в луната.

— Древни боже — заговори тихо Круппе, — колко ще си спомня тази Татърсейл от предишния си живот?

— Неизвестно — отвърна К’рул. — Преместването на душата е деликатна работа. Жената е била погълната от пожар. Нещо повече, влязла е в друго опустошено тяло, носещо спомена за собствените си травми. Детето, което се ражда, не е като никое друго, раждало се на света. Неговият живот е загадка, Круппе.

Круппе изсумтя.

— Като му гледа човек родителите, тя май наистина ще е изключителна. — Хрумна му нещо и той се намръщи. — К’рул, какво би ми казал за първото чедо на риви?

— Такова не е имало, Круппе. Жената риви бе подготвена по начин, непознат за никой мъж. — Изсмя се късо. — Дори за мен. — Вдигна глава нагоре. — Тази магия е на луната, Круппе.

Продължиха да гледат мъките на родилката. За Круппе сякаш минаха повече часове на нощен мрак, отколкото можеше да има обикновена нощ. Луната си стоеше точно отгоре, сякаш си беше избрала тази позиция по своя угода — или, премисли той, сякаш стоеше като страж над тях.

После в замрелия въздух се чу тих вик и жената риви вдигна в ръцете си дете със сребриста козина.

Пред очите на смаяния Круппе блестящата козинка по телцето опада. Риви долепи устата си до коремчето на детето и челюстите й завързаха останалото от пъпната връв.

Пран Чоул се надигна, пристъпи и застана до Круппе и Древния бог. Изглеждаше безкрайно изтощен.

— Детето изсмука всичките ми сили, не можах да го удържа — промълви той.

Риви приклекна да си почине сред раждането и очите на Круппе се ококориха. Коремът на жената беше гладък, а от татуировката с бялата лисица нямаше и следа.

— Тъжен съм — каза Пран, — че може би няма да мога да се върна след двайсет години, за да видя каква жена ще стане от това дете.

— Ще се върнеш — каза тихо К’рул. — Но не като Т’лан. Ще се върнеш като Хвърляч на кости на Т’лан Имасс.

— Кога? — изсъска Пран.

— След триста хиляди години, Пран Чоул от клана Каниг Тол.

Круппе сложи ръка на рамото на Пран и каза успокоително:

— Е, поне ще има нещо, за което да чакаш.

Т’лан го зяпна за миг, после отметна глава и се изсмя гръмогласно.

Часовете преди съня на Круппе бяха наситени със събития, като се почне със срещата му с Барук, позволила разкритието за Монетодържача, подчертано с умното, макар и леко драматично сваляне на восъчния отпечатък на монетата — хитринка, която странно защо се беше пообъркала.

Ала скоро след срещата, с капчиците втвърден восък по гърдите и ръкавите на палтото си, Круппе спря пред вратата на алхимика. Роалд го нямаше никакъв.

— Леле — въздъхна Круппе и изтри потта от челото си. — Защо трябва да му е познато на майстор Барук името на Крокъс? Ах ти, глупав Круппе! Ами чичо Мамът, разбира се. Мале, за малко всичко щеше да пропадне! — И той продължи по коридора към стълбите.

Силата на Опонн бе набъбнала. Нямаше да е зле да избягва такива контакти. Силата имаше навик да включва дарбите му; ето, че вече усещаше в главата си подтика да посегне към Драконовата колода.

Забърза надолу по стъпалата и по главния коридор към портала. Роалд тъкмо влизаше, натоварен с ежедневните продукти. Круппе забеляза, че дрехите на стареца са целите в прах.

— Драги ми Роалд, изглеждаш, сякаш току-що те е налетяла пясъчна буря! Трябва ли ти помощта на Круппе?

— Не — изпръхтя Роалд. — Благодаря, Круппе. Ще се оправя сам. Ще бъдеш ли така добър да затвориш вратата на излизане?

— Ама разбира се, драги Роалд! — Круппе го потупа по рамото и излезе на двора. Портите към улицата бяха оставени отворени и зад тях се вихреше прахоляк. — Да бе, ремонтът на улицата — измърмори Круппе.

Зад очите го мъчеше болка и яркото слънце отгоре ни най-малко не облекчаваше нещата. Беше стигнал до средата на двора, когато спря.

— Вратите! Круппе забрави да затвори вратите! — Обърна се рязко, тръгна обратно към вратите на входа на имението и въздъхна, когато те се затръшнаха и резето изщрака. Когато отново се обърна към портите на двора, някой вън на улицата изруга. Последва силен трясък, но последният звук не стигна до ума на Круппе.

С гръмката ругатня в главата му се беше завихрила магия. Той падна на колене, после рязко вдигна глава и широко отвори очи.

— Е, това — прошепна той — си беше чиста малазанска ругатня. Но защо тогаз знакът на дома Сянка пари като огън в черепа на Круппе? Какво ли пък е тръгнало сега по улиците на Даруджистан? — „Безкраен низ от възли…“ — Една загадка се реши, десет нови поникнат.

Болката беше минала. Круппе се надигна и отупа прахта от дрехите си.

— Добре, че тази злочестина не се случи пред очите на подозрителни същества, отбелязва с облекчение Круппе. И всичко — заради едно обещание, направено на един приятел на име Роалд. Умният стар приятел Роалд. Тоя път дъхът на Опонн бе добре дошъл, макар да не беше много приятен.

Отиде до портата и надникна към улицата. Беше се обърнала една кола, пълна с големи каменни плочи за уличната настилка. Двама мъже не спираха да се карат кой бил виновният. Круппе ги огледа внимателно. Говореха съвсем прилично на езика на Дару, но вслушаше ли се човек добре, щеше да долови лекия акцент — непривичен акцент.

— Леле, леле — каза си Круппе и се дръпна назад. Оправи палтото си, вдиша дълбоко, после отвори вратата и закрачи по улицата.

Дебелият дребен мъж с дългите, почти влачещи се по земята ръкави излезе от къщата и зави наляво. Като че ли бързаше.

Сержант Уискиджак изтри потта от челото си с нашарената си с белези ръка, присвил очи срещу ярката светлина.

— Това е той, сержанте — каза Сори до него.

— Сигурна ли си?

— Да.

Уискиджак изгледа човека, който бързо си пробиваше път през навалицата.

— Какво му е толкова важното?

— Признавам — отвърна Сори, — че не съм много сигурна за значението му. Но е съдбоносно важен, сержанте.

Уискиджак прехапа устна, после насочи отново вниманието си към картата, разгъната на дъното на колата и затисната в четирите ъгъла с по един камък.

— Кой живее в това имение?

— Барук — отвърна Сори. — Алхимик.

Той се намръщи. Откъде знаеше това?

— Искаш да кажеш, че онзи дебел дребосък е Барук?

— Не. Той работи за алхимика. Не като слуга. Шпионин може би. Уменията му включват крадене и притежава… талант.

— Прорицател ли е?

Странно защо, но Сори потрепери и лицето й пребледня. „Проклятие — помисли си сержантът, — какво, в името на всички богове, става с това момиче?“

— Така мисля — отвърна тя с разтреперан глас.

— Добре. Тогава го проследи.

Тя кимна — още трепереше — и се шмугна в тълпата.

Сержантът се облегна на колата и огледа кисело взвода си. Тротс размахваше кирката си като на бойно поле. Камъни хвърчаха навсякъде. Минувачите се снишаваха и ругаеха, щом се окажеше, че снишаването не върши работа. Хедж и Фидлър се бяха присвили до една ръчна количка и примижаваха всеки път, щом кирката на баргаста се стовареше върху уличното платно. Малът стоеше малко по-настрана и отпращаше минувачите на отсрещния тротоар. Вече не ревеше на хората, беше прегракнал след караницата с един старец с магаре, натоварено с кошове дърва за огрев. Дървата сега лежаха разпилени по улицата, а от стареца и магарето му нямаше и помен — добра преграда срещу коли и фургони.

Общо взето, заключи Уискиджак, всички бяха приели ролите си на разгорещени улични работници с лекота, която му се стори малко смущаваща.

Хедж и Фидлър бяха осигурили колата, натоварена с камъни, по-малко от час след среднощното им дебаркиране в градското пристанище на Крайезерна. Как точно го бяха постигнали, Уискиджак не смееше и да пита. Но идеално пасваше на плана им. Нещо все пак човъркаше ума му, но Уискиджак го потисна. Беше войник, а войникът изпълнява заповеди. Дойдеше ли моментът, на всяка пресечка по улиците на града щеше да се възцари хаос.

— Поставянето на мини няма да е лесно — беше изтъкнал Фидлър, — затуй ще е най-добре да го направим пред очите на всички. Уличен ремонт.

Уискиджак поклати глава. Точно според предсказанието на Фидлър, до този момент никой не ги беше разпитвал. Продължаваха да разкъртват улиците и да подменят старите камъни с морантски муниции в печена в огън глина. Нима всичко щеше да мине толкова лесно?

Мислите му се върнаха на Сори. „Едва ли.“ Бързия Бен и Калам най-сетне го бяха убедили, че тяхната половина от задачата ще е по-добре да се извърши без нея. Лепнала се беше за екипа му, очите й шареха неспокойно, но иначе не можеше да предложи кой знае каква помощ. Призна си, че изпитва известно облекчение от това, че я прати по дирята на дебелия.

Но какво беше привлякло едно седемнайсетгодишно момиче към света на войната? Това не можеше да го разбере — не можеше да подмине младостта й, не можеше да погледне зад нея, към хладнокръвния, смъртно опасен убиец зад тези мъртви очи. Колкото и да се мъчеше да убеди взвода си, че и тя е човек като всеки от тях, съмненията избуяваха с всеки въпрос за нея, на който не можеше да отговори. Почти нищо не знаеше за нея. Разкритието, че може да се справя с рибарска лодка, се беше появило сякаш отникъде. А тук в Даруджистан не можеше да се каже, че се държи като момиче, отраснало в рибарско селце. Притежаваше някаква естествена самоувереност, присъща по-скоро на по-висшите, образовани съсловия. Където и да се озовеше, се държеше все едно, че мястото й е точно там.

Нормално ли беше това за едно седемнайсетгодишно момиче? Не. По-скоро като че ли доказваше твърденията на Бързия Бен и това го глождеше. Как иначе да си обясниш леденокръвната жена, в която се бе превърнала при изтезанията на пленниците в Натилог? Можеше да я погледне и част от съзнанието му да си каже: „Млада, приятна за окото, а самоувереността я прави магнетична.“ Докато друга част на ума му млъкваше стъписана. Млада ли? Все едно че чуваше собствения си дрезгав горчив смях. О, не, не и това девойче. Тя беше стара. Бе вървяла под кървавочервената луна още в зората на времето. „Лицето й е лицето на всичко невъобразимо и тя те гледа в очите, Уискиджак, а ти така и няма да разбереш какво си мисли.“

Усещаше потта, стичаща се по лицето и врата му. Глупости. Част от съзнанието му потъна в собствения си ужас. Взимаше непознатото и го оформяше, в сляпото си отчаяние, в непонятен образ. „Отчаянието — напомни си той — винаги предполага посока, точка на съсредоточаване. Намери посоката и отчаянието ще си иде.“

Разбира се, не беше толкова лесно. Отчаянието, което изпитваше, нямаше форма. Не беше само Сори, не беше само тази безкрайна война, не беше дори предателството от страна на империята. Нямаше къде да потърси отговори, а се беше уморил да задава въпроси.

Когато бе погледнал Сори за пръв път, източникът на ужаса му бе в разкритието в какво се превръща самият той: убиец, лишен от угризения, брониран в хладното желязо на безчовечността, освободен от необходимостта да задава въпроси, да търси отговори, да оформи един смислен живот, като остров сред море от убийства.

В празните очи на това дете беше видял гърча на собствената си душа. Отражението беше безукорно, без никакви несъвършенства, които да оспорят истината за това, което вижда.

Потта, стичаща се по гърба му, бе гореща в сравнение с ледения мраз, който го беше обзел. Уискиджак вдигна разтрепераната си ръка и избърса чело. През следващите дни и нощи по негова заповед щяха да гинат хора. Мислил бе за това, докато довършваше внимателното планиране на операцията — мислил бе за успеха, измерен в съотношението на вражеските жертви спрямо собствените загуби. Градът, с неговите шумни тълпи, следващи непрестанно посоката на жизнените си съдби, малки или големи, страхливи или храбри — само едно игрално табло, а играта се играе заради облагата на други. Беше съставял плановете си все едно, че нищо не залагаше от себе си. Но все пак негови приятели можеха да умрат — ето, най-после ги беше нарекъл това, което всъщност бяха — и приятелите на други можеха да умрат, и синове, и дъщери, бащи и майки. Списъкът на съсипани човешки съдби изглеждаше безкраен. Уискиджак притисна гръб до колата и отчаяно огледа улицата. На един прозорец на втория етаж на имението видя някакъв мъж. Мъжът го гледаше, а дланите му бяха яркочервени.

Стъписан, сержантът извърна поглед. Захапа устната си отвътре, докато болката не го жегна и не закапа кръв. „Съсредоточи се — каза си. — Измъкни се от тази пропаст. Съсредоточи се или ще умреш. И не само ти, а целият ти взвод. Те се довериха на теб, че ще ги измъкнеш. Трябва непрекъснато да печелиш това доверие.“ Вдиша дълбоко, после се обърна настрана и изплю кръвта. И зяпна оцапаните с червено камъни.

— Ето — изсъска Уискиджак, — не е толкова трудно да я гледаш, нали?

Чу стъпки, вдигна глава и видя, че идват Хедж и Фидлър. И двамата изглеждаха угрижени.

— Добре ли си, серж? — тихо попита Фидлър. Зад двамата сапьори се приближи и Малът — гледаше внимателно побелялото, плувнало в пот лице на Уискиджак.

— Закъсняваме с графика — отвърна сержантът и се намръщи. — Колко остава?

Двамата мъже, с лица, оцапани от бялата улична прах и пот, се спогледаха и Хедж отвърна:

— Още три часа.

— Решихме да са седем мини — каза Фидлър. — Четири искромета, два подпалвача и едно проклятие.

— Това ще събори ли някоя от тези сгради? — попита Уискиджак.

Избягваше погледа на Малът.

— Естествено. Няма по-добър начин да блокираме пресечката. — Фидлър се ухили.

— Коя точно искаш да падне? — попита Хедж.

— Имението зад вас е на един алхимик.

— Да — отвърна Хедж. — Точно тази ще хвръкне идеално.

— Имате два часа и половина — каза Уискиджак. — След това сме на кръстовището за хълм Величие.

Малът пристъпи към него и попита:

— Пак ли главоболие?

Уискиджак стисна очи и кимна рязко.

Лечителят вдигна ръка, прекара я по лицето на сержанта и промълви:

— Само малко ще те поотпусне.

Сержантът изпъшка отчаяно.

— Това почва да остарява, Малът. Ти дори използваш едни и същи думи. — През мислите му протече хладна тръпка.

Лицето на Малът беше посърнало. Той свали ръката си.

— Когато имаме повече време, ще намерим източника, Уискиджак.

— Добре. — Сержантът се усмихна. — Когато имаме време.

— Дано Кал и Бързия да са добре — каза Малът, обърна се и загледа движението по улицата. — Ти ли прати Сори някъде?

— Да. Сами сме. Знаят къде да ни намерят, и тримата. — Погледна отново към прозореца на имението. Мъжът с червените длани все още беше там, макар че сега гледаше отсрещните покриви. Вдигна се облак прах и Уискиджак отново насочи вниманието си към картата на града: всички пресечки, както и казармите и хълм Величие, бяха очертани с червено. — Малът?

— Серж?

— Пак си ухапах бузата.

Лечителят пристъпи към него и отново вдигна ръка.

Крокъс Младата ръка крачеше на юг по алеята на Трала. Първите белези за приближаващия се празник Джедъроун вече се бяха появили. По просторите за пране над улицата висяха пъстроцветни знамена, рисувани цветя и парчета дървесна кора обрамчваха входовете, а на всяко кръстовище по стените бяха накачени крини със зърно.

Улиците бяха пълни с пришълци — пастири от Джадроуби, търговци от Риви, тъкачи от Катлин — многолюдна тълпа потни, шумни и възбудени хора. Животински миризми се смесваха с човешките и по-тесните улички бяха толкова задръстени, че изглеждаха почти непроходими, което на свой ред още повече усилваше наплива по главните улици.

В предишните години Крокъс се беше наслаждавал искрено на празненството — промъкваше се през гъстите среднощни тълпи и пълнеше джобовете си, изпразвайки тези на хората наоколо. По време на Празненството тревогите около настъплението на империята Малазан в далечния север за известно време изчезваха. Чичо му винаги се усмихваше на това и изтъкваше, че смяната на сезона придава на човешките усилия вярна перспектива.

— Хленченето и дребнавостта — казваше му той — на един мимолетен и късоглед вид като нашия, Крокъс, не могат с нищо да затъмнят Великия цикъл на живота.

Сега, на връщане към къщи, думите на Мамът се върнаха в ума му. Винаги беше гледал на чичо си като на мъдър, макар и доста непрактичен старец. С течение на времето обаче все повече усещаше, че наблюденията на Мамът го безпокоят.

Празнуването на Пролетния ритуал на Джедъроун не можеше да бъде извинение да се избегнат тежестите на реалността. Това не беше само едно безвредно, временно бягство: беше начин да се отлага вероятното, докато не стане неизбежно. Можем цяла година да си танцуваме по улиците, намръщи се той, до хиляда Велики цикъла, и със сигурността на идващите и отиващи си сезони империята Малазан пак ще влезе през портите ни. Ще сложат край на танца с острието на меча си — защото са практичен, дисциплиниран народ, нетърпящ безполезното хабене на енергия — мрачно късогледи.

Стигна до жилищната сграда, кимна на старицата с лулата на входа и влезе. Коридорът беше пуст, обичайната тумба деца явно си играеше по улиците и зад затворените врати се носеше успокоителната, приглушена домашна глъч. Изкачи се по скърцащите стълби на втория етаж.

Пред вратата на Мамът домашната любимка на учения, крилатата маймунка, подскачаше, драскаше и дърпаше отчаяно резето. Не обърна внимание на Крокъс, чак докато той не застана до нея и не я избута, и тогава изцвърча и закръжи около главата му.

— Пак досаждаш, а? — каза Крокъс на животинчето и махна с ръка да го разкара. Двете малки човекоподобни ръчички го стиснаха за косата. — Е, добре, Моби — отстъпи той и отвори вратата.

Мамът правеше билков чай. Без да се обръща, попита:

— Чай искаш ли, Крокъс? Колкото до това малко чудовище, което вероятно е яхнало главата ти, кажи му, моля те, че за днес ми е писнало от него.

Моби изсумтя възмутено, прелетя до писалището на учения и тупна по коремче отгоре, като пръсна листове хартия по пода, и изцвърча весело.

Мамът въздъхна и се обърна с подноса в ръце. Воднистите му очи се втренчиха в Крокъс.

— Изглеждаш уморен, момко.

Крокъс се тръшна на по-малко опърпания от двата стола в стаята.

— Да. Уморен и в мрачно настроение.

— Моят чай прави обичайните чудеса — каза с усмивка Мамът.

Крокъс изпръхтя, без да вдига очи.

— Може би. А може би не.

Мамът постави подноса на масичката между двата стола, седна и изпъшка.

— Както знаеш, имам малко скрупули, свързани с избраната от теб професия, Крокъс, тъй като поставям под въпрос всякакви права, включително правото на собственост. Дори привилегиите изискват отговорност, както съм се уморил да твърдя, а привилегията на собствеността изисква собственикът да бъде отговорен за това, което твърди, че притежава. Единственото ми притеснение, разбира се, е от рисковете, които се налага да поемаш. — Мамът се наведе над масичката и наля чай. — Момко, един крадец трябва да е сигурен в едно нещо — в своята съсредоточеност. Разсейванията са опасни.

Крокъс вдигна глава към чичо си.

— Какво пишеш през всички тези години? — изведнъж попита той и махна с ръка към бюрото.

Изненадан, Мамът вдигна чашата си и се отпусна в стола.

— Е, най-после искрен интерес към образованието. Най-сетне! Както винаги съм твърдял, Крокъс, засега поне ти проявяваш достатъчно интелигентност. И макар да съм само един жалък писач, моята дума ще ти отвори много врати в този град. Всъщност дори Градският съвет не е нещо недостижимо за теб, стига да предпочетеш тази посока. Дисциплина, момко. Съвсем същото изискване, което си усвоил добре като крадец.

Крокъс погледна Мамът с лукав блясък в очите.

— Колко време ще трябва, за да стана известен в такива кръгове?

— Ами — провлече Мамът, — важно е ученето, разбира се.

— Разбира се. — В ума на Крокъс обаче изплува образът на една спяща девица.

Мамът задуха в чашата си.

— При целодневни уроци и при твоя младежки жар за наука, бих заложил на около година. Повече или по-малко. Нужно ли е да се бърза?

— А, от младежкия жар ще да е. Все едно, така и не ми отговори. Какво пишеш, чичо?

— О. — Мамът погледна към бюрото и вдигна вежда към Моби, който беше отворил една мастилница и пиеше от нея. — Историята на Даруджистан. Тъкмо започвам петия том, с царуването на Екталм, предпоследния от кралете тирани.

Крокъс примигна.

— Кой?

Мамът се усмихна и отпи от чая си.

— Узурпатор на Летасти, бил е наследен от дъщеря си Сандъней, която докарала Времето на възхода и с него — края на века на тираните.

— Аха.

— Крокъс, ако намеренията ти наистина са сериозни, ще почнем уроците си тъкмо с историята на Даруджистан, но това не значи, че ще започнем с петия том. Трябва да се започне от самото начало.

Крокъс кимна и каза:

— Родено от мълва.

Моби изцвърка и се закашля. Мамът го стрелна с поглед и отново насочи вниманието си към Крокъс.

— Да, момче. Даруджистан е бил роден от мълва. — Замълча. — Ама ти си го чувал другаде. Наскоро ли?

— Някой ми го спомена — отвърна небрежно Крокъс. — Не си спомням кой. — Всъщност помнеше. Каза го убиецът, Ралик Ном.

— Знаеш ли какво означава това?

Крокъс поклати глава.

Мамът се отпусна в стола.

— Пий си чая, момко. — Старецът помълча малко, след което започна: — В Ранните цикли на това селение, за господство се борили три велики народа, никой от които не бил човешки в смисъла, който ние влагаме в думата „човешки“. От тази борба рано отпаднали Форкрул Ассаил, или както са известни днес — Крусаил. Не поради слабост, а… да го наречем, незаинтересованост. Останалите два народа продължили да се бият нескончаемо. След време единият паднал, защото били раса на индивидуалисти, биели се колкото срещу расовите си врагове, толкова и помежду си. Наричали са се Джагът, макар че името днес се е изродило до Джаг или Шърл. Макар да загубили войната, те не изчезнали напълно — твърдят, че някои Джагът били оцелели и до ден-днешен, макар че, за наше щастие, не и на Дженабакъз.

— И тъй… — Мамът хвана чашата си с две ръце, — Даруджистан се родил от един слух. Сред местните племена около хълма Джадроуби се породила легенда, че някъде из хълмовете има могила на един велик джагът. Джагътите впрочем били могъщи магьосници, създавали са Лабиринти и други неща, свързани с привличането на сила. С времето легендата на Джадроуби се разпространила отвъд хълмовете, в Дженабакъзкия север и в Катлин на юг, до царства, които днес са рухнали в прахта на изток и на запад. Все едно, търсачите се стичали към хълмовете, отначало на тънки струйки, след това — цели орди, цели племена, водени от жадуващи за мощ шамани и чародеи. Всички склонове на хълмовете се осеяли с окопи и ровове. От тези лагери и временни поселища, от хилядите прииждащи всяка пролет търсачи на съкровището се родил град.

— Даруджистан — промълви Крокъс.

— Да. Могилата така и не била намерена, а слухът отшумял — в днешно време малцина дори знаят за него, а тези, които знаят, са достатъчно благоразумни, за да не подновят търсенето.

— Защо?

Мамът се намръщи.

— Рядко нещо, построено от Джагът, е попадало в човешки ръце, но се е случвало и последствията неизбежно са били катастрофални. — Веждите на стареца се смръщиха още повече. — Урокът е съвсем ясен за тези, които предпочитат да го признаят.

Крокъс помисли.

— Значи Крусаил са изчезнали, а Джаг са били победени. А какво е станало с третия народ? Онези, които са спечелили? Защо не са те тук, вместо нас?

Мамът отвори уста да отговори, но спря и се умълча.

Крокъс присви очи. Зачуди се какво ли би искал да му разкрие Мамът и защо бе предпочел да го премълчи.

Мамът остави чашата си.

— Никой не знае какво точно е станало с тях, Крокъс, нито как са се превърнали в това, което са сега. Те съществуват, един вид, и са известни на всички, които са се сблъсквали с империята на Малаз, като Т’лан Имасс.

Сори си запробива път през гъстата навалица. Мъчеше се да не изпуска от погледа си дебелия мъж. Не че беше трудно да го проследи, но се бореше с буря в главата си, буря, предизвикана от една-единствена дума, изречена от сержант Уискиджак.

„Прорицател.“

Имаше чувството, че с тази дума нещо тъмно и свито в мозъка й е избухнало и сега се бори с всичко, което го заобикаля. Макар да се беше появило първоначално с почти смазваща сила, сега тя усещаше, че гасне. Онова, с което се бореше, като че ли печелеше битката. Все пак, макар и смътно, й се стори, че чува плач на дете.

— Аз съм Котильон — неволно промълви тя. — Покровителят на убийците, известен на всички като Въжето на Сянката. — Плачът заглъхна. — Прорицателката е мъртва.

Част от ума й проплака от това, а друга попита: „Каква прорицателка?“

— Аз съм вътре и в същото време — отвън. Стоя от дясната страна на Сенкотрон, а неговото име е Амманас и е Господарят на Сенките. Тук съм като ръката на смъртта. — Сори се усмихна и кимна на себе си. Каквото и да беше предизвикало това, вече го нямаше, отново беше заровено дълбоко вътре. Луксът да плаче, да се гневи или да изпитва страх не й беше присъщ. Никога не й беше принадлежал.

Тя вдиша дълбоко и съсредоточи сетивата си върху текущата задача. Дебелият дребен мъж беше опасен. С какво и защо — тези въпроси тепърва щяха да получат отговорите си, но цялата й сила просъскваше в тревога всеки път, щом го зърнеше сред тълпата. А всичко, което е опасно, напомни си тя, трябва да умре.

Под втората стена, при брега на езерото, пазарът по Солната улица беше в обичайния си разгар. Зноят се беше усилвал през целия ден по претъпканите булеварди и странични улички и вече бе стигнал връхната си точка. Запотени и уморени търговци сипеха ругатни към съперниците си над главите на купувачите. Тук-там на всеки няколко минути избухваха кавги, но постоянният наплив на тълпите разделяше биещите си много преди да се появят изнервените стражи.

Наклякали по рогозките си от суха трева, хората риви от равнината хвалеха неспирно конете си на носовото си, напевно наречие. По пресечките джадроубски пастири стояха сред блеещи кози и овце, а други бутаха каручки, натоварени със сирене и глинени делви, пълни с кисело мляко. Рибари от Дару обикаляха с пръти с нанизана сушена риба, около които кръжаха рояци мухи. Катлински тъкачи седяха зад високите си до кръста укрепления, издигнати от топове пъстроцветни платове. Селяни от Гредфалан стояха във фургоните си и продаваха горчиви плодове и сладки гулии. Продавачи на дърва караха сред тълпите волските си коли — децата им бяха вкопчени като маймуни в куповете вързани дърва за огрев. Мъже и жени от Калоуз в черни халати пееха хвалби за своите Хиляда секти на Д’рек, всеки вдигнал високо над главата си иконата на божеството на своята секта.

Круппе крачеше по улиците с игрива стъпка и ръцете му се мятаха насам-натам, сякаш по своя воля. Това движение обаче не беше просто преструвка: то прикриваше жестовете, нужни за правене на заклинания. Като крадец, Круппе на пръв поглед като че ли не беше особено придирчив. Крадеше храна — най-вече плодове и сладкиши, а точно това угаждане на желанията на небцето изостряше уменията му в магията.

Хаотичният танц на ръцете му бе пригоден така, че те да улавят хвръкнали от кошниците ябълки, подскочили в подносите сладкиши, извадени от везните череши с шоколадова глазура — всичко това се движеше толкова бързо, че отстрани приличаше на мъгла отскачаща от пътя на човешките тела. В широките му, припляскващи от движенията ръкави на палтото му имаше пришити джобове, едни по-големи, а други — по-мънички. Всичко, което попадаше в ръцете на Круппе, тутакси изчезваше в широките ръкави и се озоваваше в подходящия за размера му джоб. И Круппе продължаваше да крачи, вещ познавач на сладки деликатеси от сто различни култури, със светнало от кротко задоволство, леко зачервено кръгло лице.

Най-сетне, след една дълга обиколка из пазара, Круппе стигна до хана „Феникс“. Спря на стъпалата да побъбри с облегналия се на стената уличен катил и извади от ръкава си една захаросана ябълка. Отхапа, бутна вратата и изчезна вътре.

Сори спря до олющената стена на една сграда и скръсти ръце. Този дебел дребосък беше цяло чудо. Достатъчно беше погледала изкусния му танц, за да разбере, че е адепт. Но все пак се чувстваше объркана, защото умът зад фасадата му намекваше за качества, далеч надхвърлящи това, което се виждаше външно. Потвърждение, че в случая наистина ставаше дума за едно опасно същество.

Тя погледна хана от мястото, където беше застанала. Мъжът на входа като че ли оглеждаше всеки, който понечи да влезе, но в жестовете му не можа да долови нещо, което да издава навици на крадец. Думите, които разменяше с хората, бяха кратки, сигурно просто се поздравяваха като познати. Все пак тя смяташе да влезе в хана. Уискиджак беше изпратил Калам и Бързия Бен да намерят… свърталище на крадци, на побойници и убийци. Защо сержантът искаше да намерят точно такова място, беше подробност, която не споделиха с нея. Магьосникът и Калам хранеха подозрения към нея и тя чувстваше, че аргументите им започват да убеждават Уискиджак. Ако успееха, щяха да я държат настрана от всичко, но тя нямаше намерение да го допусне.

Прекоси улицата и се приближи до хана. Жаркият следобед вече се стапяше в гъст предвечерен здрач, натежал от миризмата на дъжд. Щом пристъпи към първото стъпало, катилът я погледна и се ухили.

— Круппе преследваме, а? — Поклати глава. — Все едно, момичетата не бива да носят саби. Надявам се, че не се каниш да влизаш вътре? Със сабя? Тц. Не и без придружител.

Сори отстъпи крачка назад и огледа улицата. Най-близкият пешеходец беше чак на следващата пресечка, вървеше в обратната посока. Тя придърпа късото си наметало около кръста.

— Пусни ме да вляза — каза тихо на мъжа. Как бе успял да я забележи дебелакът?

Мъжът пред нея се облегна на перилото.

— Всичко това май плаче за едно разговорче, най-приятелско. Какво ще кажеш да идем двамата с теб в уличката отзад? Ти оставяш сабята си, а аз ще съм добър. Иначе работите може да загрубеят и какво ще му е хубавото, ако…

Лявата ръка на Сори се стрелна напред. Блесна кама. Острието се заби в дясното око на мъжа и оттам — в мозъка. Той се изтърколи през перилото и тупна тежко до стъпалата. Сори се наведе и си прибра камата. Намести колана със сабята и огледа отново улицата. Не видя никой, който можеше да е забелязал, че става нещо, качи се по стъпалата и влезе в хана.

Спря се още на втората стъпка, когато се озова лице в лице с едно разплакано момче, увесено с главата надолу. Две грубовати жени се редуваха да го лашкат напред-назад. Щом се опиташе да се хване за въжето, момчето получаваше по един ритник в главата.

— Ей, ти! — подвикна едната жена, ухили се и хвана Сори за лакътя.

Сори се обърна и я изгледа хладно.

— Какво искаш?

Жената се наведе към нея, лъхна я на вкиснала бира и й прошепна:

— Ако влезеш в беля, само викни за Ирилта и Мийзи. Това сме ние, разбра ли?

— Благодаря.

Сори продължи навътре. Вече бе зърнала дебелия дребосък — как го беше нарекъл тъпакът отвън? Круппе. Седеше на една маса до отсрещната стена, под галерията. Тя пък можеше да се настани до тезгяха и да наблюдава. Тръгна натам.

След като Круппе явно знаеше за нея, тя реши да не прави усилия да се прикрива. Често неприкритото внимание най-добре прекършваше чуждата воля. В една война на търпението, усмихна се наум Сори, смъртният винаги е в по-неизгодна позиция.

Крокъс зави на ъгъла и се приближи до хана. Курсът, който му беше определил Мамът, го плашеше: образованието щеше да се разпростре далеч отвъд книгите, до етикета и изисканите маниери, до функциите на различните обществени длъжности, родословията и личните особености на определени особи — но той се беше заклел да го изкара до края. Целта му беше един ден да застане пред онази девица на Д’Арл в очакване да го представят официално.

И в същото време се надсмиваше вътрешно на това. Нашият Крокъс — учената глава, изисканият и обещаващ млад чаровник, крадецът. Прекалено нелепо изглеждаше. И все пак това го блазнеше и втвърдяваше решимостта му. Рано или късно щеше да го постигне. Но дотогава трябваше да свърши други неща, имаше неща, които трябваше да оправи.

Когато стигна до стъпалата на хана, видя под парапета загърната в сянка фигура и се приближи предпазливо.

Тъкмо когато Сори стигна до тезгяха, вратата се отвори с трясък. Тя се обърна с всички останали и видя застаналия на прага чернокос младеж.

— Убили са Черт! — изрева младият мъж. — Наръган е с нож!

Неколцина клиенти наскачаха и се втурнаха към вратата.

Сори отново се обърна към тезгяха, срещна погледа на кръчмаря и каза:

— Гредфаланска бира, моля. В калаена халба.

Жената, която Ирилта беше нарекла Мийзи, се появи до нея, тупна яките си ръце на тезгяха и изръмжа:

— Бързо обслужи дамата, Скърви. Има вкус тя. — После наведе глава към Сори и добави: — Добър вкус, отвсякъде. Черт си беше свиня.

Сори се вцепени. Ръцете й се шмугнаха под наметалото.

— Ей, ей, я по-кротко, момиче — тихо каза Мийзи. — Тук не си чешем езиците. Тук всеки първо гледа себе си и хич не ща нож в окото. Казахме, че ще се грижим за тебе, нали?

Бирата дойде веднага. Сори хвана дръжката на халбата и каза кротко:

— Гледай много-много да не се грижиш за мен, Мийзи.

От другата страна на Мийзи застана още някой. Сори го погледна и видя, че е чернокосият младеж. Лицето му беше пребледняло.

— По дяволите, Мийзи — изсъска той през зъби, — днес наистина имам лош ден.

Мийзи се изкиска и го прегърна през рамо.

— Скърви, я дай и на нас двамата тука по една от тая гредфаланска бира. Нашият Крокъс си спечели най-доброто в Даруджистан. — Обърна се отново към Сори и й прошепна: — Следващия път гледай много-много да не показваш такава класа. Не и тук, всеки случай.

Сори се намръщи над питието си. Наистина беше станала непредпазлива — да си поръча най-доброто в града. После отпи глътка.

— Чудесна е. Направо страхотна.

Мийзи се ухили и сръга Крокъс.

— Видя ли, дамата я хареса. Страхотна била.

Крокъс кимна на Сори с малко уморена, но топла усмивка.

Скърви им донесе двете бири.

Сори видя как очите на Крокъс се плъзнаха по тялото й, след което се спряха. Усмивката на младежа се стегна, а лицето му пребледня още повече. Когато сложиха халбата пред него, Крокъс извърна поглед и посегна към нея.

— А, това най-напред си го плати, пък тогаз ще го пиеш, Крокъс — измърмори Скърви. — Почваш да ставаш тарикат като Круппе.

Крокъс бръкна в джоба си и извади шепа монети. Докато се опитваше да ги преброи, няколко се изплъзнаха между пръстите му и подскочиха на тезгяха. От трите, които паднаха, две само издрънчаха и се спряха. Третата монета обаче се завъртя и продължи да се върти. Очите на Сори се взряха в нея, както и тези на Скърви и Мийзи. Крокъс посегна да си я прибере, но се поколеба. Монетата продължаваше да се върти със същата скорост.

Сори я зяпна и усети как в главата й отекна прилив на сила, като океански прибой. В отговор на това отвътре избликна също толкова мощна вълна. Скърви ахна, а монетата се затъркаля по тезгяха, подскочи високо във въздуха и се спря точно пред Крокъс.

Никой от четиримата не проговори. Освен тях никой не беше забелязал случилото се.

Крокъс протегна ръка, прибра монетата и процеди през зъби.

— Тази — не.

— Хубаво — отвърна със също толкова дрезгав глас Скърви и прибра с треперещи ръце другите монети, които Крокъс беше оставил на тезгяха.

Под тезгяха, Сори опипа дръжката на камата. Беше лепкава. Значи Крокъс беше видял кръвта. Налагаше се да го убие. Но знаеше, че няма да го направи.

— Крокъс, момчето ми! — извика някой.

Мийзи се обърна натам и измърмори:

— Пак оная вмирисана риба. Круппе те вика, момко.

Крокъс прибра монетата в джоба си, изсумтя и си взе халбата.

— Ще се видим после, Мийзи.

Значи беше намерила човека на Опонн — колко лесно. И той по някакъв начин беше свързан с този Круппе. Изглеждаше прекалено лесно и това събуди подозренията й.

— Добро момче — рече Мийзи. — Двете с Ирилта се грижим за него, ясно?

Сори гледаше халбата си. Тази част трябваше да я отиграе много внимателно. Избухването на магията на Сянка под влиянието на Монетата беше станало съвсем инстинктивно.

— Ясно, Мийзи. За него не се притеснявай.

Мийзи въздъхна.

— Добре. Я да пробваме от евтиното. Скърви? Сипи по една дарска тоя път. В глинени чаши, ако имаш.

Схлупената кръчма „При Куип“, обичайното свърталище за моряци и рибари, се намираше до Втората градска стена, откъм Крайезерна. Стените на кръчмата бяха от пясъчник и с времето цялата постройка се беше килнала назад, сякаш отстъпваше от крайбрежната улица. „При Куип“ се беше подпряла на Втората стена като повечето други околни съборетини, направени най-вече от изхвърлени от водата дървета или греди след поредното разбиване на някой кораб в скалите на Къртицата.

Вечерният здрач донесе в Даруджистан лек дъжд, чиито мъгли запълзяха от водата към брега. Далече над езерото просветваха мълнии, но гръмотевици не се чуваха.

Калам излезе от „При Куип“ тъкмо когато един Сиволик поднасяше горящия, натопен в катран прът към близката газова лампа, след като преди това беше отворил медните клапи. Лампата лумна с яркосин пламък, който бързо се успокои. Калам спря пред входа да погледа странния, загърнат в сив халат човек, който продължи надолу по улицата. После примижа към небето и тръгна нагоре. Стигна до последната съборетина, подпряна на една издатина на стената, и влезе.

Бързия Бен, който седеше със скръстени крака на пръстения под, вдигна очи към него.

— Извади ли късмет?

— Не — отвърна Калам. — Гилдията е потънала вдън земя, но защо — представа нямам. — Отиде до отсрещната стена и седна на одеялото си. Облегна гръб на стария ронлив камък и погледна приятеля си. — Мислиш ли, че Градският съвет може да е предприел действия срещу местните убийци?

Очите на Бързия Бен лъснаха в тъмното.

— Искаш да кажеш, да са се сетили, че може да се свържем с тях?

— Едва ли са идиоти. Не може да не знаят, че Малаз действа точно така. Предлагаш на Гилдията договор, който не могат да откажат, сядаш си на задника и гледаш как управителите падат като мухи без глави. Уискиджак предложи плана. Дужек го одобри. Тия двамата си говорят на езика на стария император, да го знаеш от мен, Бързак. Старецът сигурно се смее в ада.

Магьосникът потрепери.

— Неприятен образ.

Калам сви рамене и продължи:

— Все едно, всичко е на теория, ако не можем да намерим и един местен убиец. Където и да са се скрили, не е в Крайезерния квартал, в това мога да се закълна. Единственото име, което хванах, е някой си Змиорката. Обаче не е убиец. Нещо друго е.

— Тогава къде ще търсим? — попита Бързия Бен. — В квартал Джадроуби?

— О, не. Там са само селяни и овчари. По дяволите, само миризмата, която лъха от това място, е достатъчна, за да го зачеркнеш от списъка. От утре ще пробваме в Дару. — Калам замълча. — А твоите работи как вървят?

Бързия Бен наведе глава и отговори почти шепнешком:

— Почти съм готов.

— Уискиджак само дето не се задави, като чу предложението ти. Аз също де. Ще нагазиш в гнездо на усойници, Бързак. Сигурен ли си, че е необходимо?

— Не съм. — Бързия Бен вдигна глава. — Лично аз бих предпочел да зарежем всичко и да бягаме — далече от всичко това, от империята, от Даруджистан, от войната. Но опитай се да убедиш сержанта. Той, видиш ли, е верен на идеята, а такива е най-трудно да ги обърнеш.

Калам кимна.

— Чест, доблест, всичките тия скъпо струващи говна.

— Точно. За това го правим така, щото е единственият начин, който ни е останал. Лудостта на Хеърлок се превърна в пасив, но все още можем да го използваме, за последен път. Силата привлича сила и с малко късмет кончината на Хеърлок ще направи точно това. Колкото повече асценденти привлечем в свадата, толкова по-добре.

— Все си мислех, че точно това трябва да избегнем, Бързак.

Магьосникът се усмихна криво.

— Ще ми кажеш за това. Но точно сега колкото по-голям е хаосът, толкова по-добре.

— А ако Тайсхрен надуши?

Бързия Бен се усмихна широко.

— Тогава ще умрем по-скоро. Това е положението.

Калам се изсмя сухо.

— Да. Това е положението.

— Слънцето слезе зад хоризонта. Време е да почвам.

— Искаш ли да се махна оттук? — попита Калам.

Бързия Бен поклати глава.

— Не. Точно за тази работа искам да останеш тук. Ако не се върна, вземи трупа ми и го изгори на пепел. Пръсни пепелта по четирите ветрове и ме прокълни с цялото си сърце.

Калам замълча. После изръмжа:

— Колко да чакам?

— До заранта — отвърна Бързия Бен. — Разбираш, че бих помолил за това само най-близкия си приятел.

— Разбирам. Е, почвай тогава, в името на Гуглата.

Бързия Бен замаха с ръце. От земята лумна огнен кръг и го обкръжи. Магьосникът затвори очи.

Калам видя как приятелят му сякаш леко се сви — все едно че го напусна нещо, от което зависи животът му. Вратът на Бързия Бен изпука и брадичката му клюмна на гърдите, раменете му се смъкнаха и от устата му с бавно съскане излезе дъхът. Огненият кръг запращя, след това се смали и се стопи в смътно сияние върху пръстта.

Калам се намести, изпъна крака и скръсти ръце. И зачака.

— Прибират трупа — рече пребледнелият Мурильо и поклати глава. — Тоя, дето е убил Черт, е професионалист и е много гаден. Право през окото и…

— Стига! — ревна Круппе и вдигна ръце. — Круппе, между другото, е седнал да яде, Мурильо, и освен това Круппе, между другото, има деликатен стомах.

— Черт беше тъпак — продължи Мурильо, без да обръща внимание на Круппе, — но едва ли е от тоя тип, дето привлича толкова жестокост.

Крокъс си мълчеше. Беше видял кръвта по камата на тъмнокожата жена.

— Знае ли човек? — Круппе размърда вежди. — Може да е преживял някоя ужасна ужасия. Може да са го смачкали, както човек смачква някоя хлебарка с ботуша си.

Крокъс се огледа. Очите му се върнаха на жената, която стоеше до тезгяха с Мийзи. Облечена с кожени дрехи, с проста сабя на бедрото, тя му напомняше за времето, когато беше гледал като момче минаващата през града наемническа войска. Помнеше, че бяха от Пурпурната гвардия: петстотин мъже и жени, без нито една лъскава тока между тях.

Погледът му се спря на жената. Беше същата като наемниците. Убийца, отдавна престанала да изпитва ужас. Какво толкова беше направил Черт, че да си заслужи нож в окото?

Крокъс извърна глава и точно в този момент в кръчмата влезе Ралик Ном. Закрачи право към масата им, сякаш без да забелязва отдръпващите се от пътя му мъже.

Кол се изпречи срещу него, преди да е стигнал до масата, плесна го по гърба и залитна пиянски.

— Ном, копеле старо!

Ралик го прегърна през раменете и го поведе към масата.

Круппе вдигна глава.

— О, скъпи мои приятели! Круппе ви кани да се включите в дружеското ни събрание. — Махна с ръце към двата свободни стола и се заклати в своя. — Да ви въведа в текущите ни драматични дела. Нашият младеж Крокъс зяпа замечтано в празното, докато Мурильо и Круппе обсъждат последните клюки на уличните плъхове.

Кол остана прав; поклащаше се и мръщеше вежди. Ралик седна и взе каната с бира.

— Какви са клюките? — попита небрежно убиецът.

— Клюките са, че вече сме съюзници с Лунния къс — рече Мурильо.

— Глупости, разбира се — каза Круппе. — Да си видял нещо, което да го предполага?

Мурильо се ухили.

— Луната стои ли си на мястото? Стои си. Не само това, ами точно под нея са опънали шатра на Съвета.

Крокъс се намеси.

— Чух от чичо Мамът, че съветниците още не са успели да пратят съобщение до оня, който живее на Лунния къс.

— Нормално — отбеляза Мурильо и присви очи към Ралик.

— Всъщност кой живее там? — попита Крокъс.

Кол залитна и се подпря с ръце на масата, за да не падне. Заби червеното си лице в Крокъс и изрева:

— Пет черни дракона!

В Лабиринта на Хаоса Бързия Бен знаеше за безбройните подвижни пътеки, водещи към вратите. Макар да ги наричаше „врати“, всъщност те бяха прегради, поставени там, където Лабиринтите се допираха, струпвания на енергия, твърди като базалт. Хаосът докосваше всички селения с чворестите си пръсти, от които кървеше сила, а вратите бяха като вкоравени рани в плътта на други светове, на други пътища на магията.

Магьосникът беше съсредоточавал талантите си върху такива врати. Докато се намираше в Лабиринта на Хаос, се беше научил как да оформя енергията им. Измислил беше начини да променя преградите, да долавя какво има зад тях. Всеки магически лабиринт имаше своя миризма, всяко селение — своя тъкан и макар пътеките, които го водеха, да не бяха никога едни и същи с тези, по които бе вървял преди, той беше усъвършенствал начина да намира онези, които търсеше.

Сега пътуваше по една от тези пътеки, смътна следа в пустошта, затворена от струпванията на самия Лабиринт, извиваща се и гъмжаща от противоречия. На някои места напираше с волята си да продължи напред, а се оказваше, че се движи назад; стигаше до някой рязък завой надясно, последван от друг, после — от още един и още един — и всички в една и съща посока.

Знаеше, че силата на собствения му ум отваря пътеките, но в същото време те си имаха свои закони — а може би бяха негови, но без да ги познава. Какъвто и да беше източникът на оформянето им, беше си пълна лудост.

Стигна до последната врата, която търсеше. Преградата наподобяваше най-обикновен лъскав сив камък. Застанал пред нея, Бързия Бен прошепна заповед и духът му прие формата на собственото му тяло. Постоя така за миг, овладявайки трепета на призрачното си тяло, а след това пристъпи и опря ръце на вратата.

Ръбовете бяха твърди и топли. Към центъра ставаше още по-горещо и меко на допир. Повърхността бавно изгуби грапавината си под дланите на чародея и стана гладка като обсидиан. Бързия Бен затвори очи.

Никога досега не се беше опитвал да мине през такава врата. Не беше дори сигурен, че ще е възможно. А и да оцелееше в отвъдното, съществуваше ли изобщо път назад? И отвъд механиката на това, което вършеше, избуя последната му тревога: опитваше се да нахлуе в селение, където нямаше да е добре дошъл.

Бързия Бен отвори очи.

— Аз съм посока — промълви той. И опря рамене на преградата. — Аз съм силата на волята там, където се цени това и само това. — Напъна по-силно. — Аз съм допирът на Лабиринта. Нищо и никъде не е неподатливо пред Хаоса. — Усети, че вратата започва да поддава. Шибна зад себе си с ръка да отбие усилващия се натиск. — Само аз ще мина! — изсъска Бен. И изведнъж, със странно изтупване, се шмугна вътре и около тялото му запращяха искри енергия.

Магьосникът се олюля над грубата изсъхнала земя. Закрепи се на краката си и се озърна. Стоеше сред гола равнина, хоризонтът вляво от него бе изгърбен от ниски хълмове. Над главата му се беше изпънало небе с цвета на живак, с дълги разнищени облаци, които се движеха бързо точно над него, черни като мастило.

Бързия Бен седна, сгъна крака и прибра ръцете си в скута.

— Сенкотрон — промълви той. — Господарю на Сенките, дойдох в твоето владение. Ще ме приемеш ли, както се полага на един мирен гост?

От хълмовете отекна отговорът: вой на Хрътки.

12.

Тръгни със мен

по Пътя на крадците,

чуй песента му

под нозете си;

тъй чист е

тонът й —

щом сбъркаш стъпките,

изпява те

на две.

„Песента на Апсалар“

Дрисбин (р. 1135)

Свъсил вежди, Круппе четеше в кабинета на Мамът.

… а при Повика на земята Богът бил Сакат, та заради това бил Прикован на място. При Повика много земи покорени били от Божиите юмруци, и същества били родени, и твари били пуснати на воля. Прикован и Сакат бил този Бог.

Круппе вдигна глава от древния том и завъртя с досада очи.

— Краткост, Круппе моли за краткост! — Върна се отново на избелелия ръкопис.

… и боязън наплодил с разбулването на силите свои. Сакатият бог наплодил боязън, ала недостатъчно, и накрая силите на земята при него се стекли. Прикован бил Сакатият бог и тъй, прикован, бил унищожен. И на тая гробна могила, приковала Сакатия бог, мнозина се сбрали за подвига. Гуглата, сив скитник на Смърт, бил сред сбралите се, а тоже и Десембрий, Воинът на Гуглата — макар че точно тук и за първи път скъсал Десембрий оковите, с които го бил оковал Гуглата. Също тъй, сред сбралите се били…

Круппе прелисти страницата. Списъкът изглеждаше нескончаем, нелепо дълъг. В това изброяване очакваше да срещне едва ли не името и на собствената си баба. Най-сетне, след три страници, намери имената, които търсеше.

… и сред онези, що дошли от сребърните небеса, били Тайст Андий, обитателите на Мрака в Мястото преди Светлината, Черни дракони на брой пет, и в съюза им се носела и червенокрилата Силана, за която разправят, че живеела сред Тайст Андий в техния Зъбец на Мрака, спуснал се от сребърните небеса…

Круппе кимна и замърмори под нос. Спускащ се Зъбец на Мрака — Лунния къс? Дом на пет Черни дракона и един Червен дракон? Той потръпна. Как се е натъкнал Кол на това? Вярно, не беше изкарал целия си живот като пиян тъпак, но все пак Круппе не знаеше да е бил чак толкова ученолюбив.

Кой тогава бе проговорил с оцапаната му с вино уста?

— Това — въздъхна Круппе — ще трябва да почака за отговора. Важността обаче на изреваното от Кол твърдение се крие в собствената си очевидна истинност, както и в отношението му към сегашното положение. — Затвори книгата и стана. Чу зад себе си стъпки.

— Донесох ти билков чай — каза старецът, след като затвори вратата на тясната колкото килер стаичка. — Е, полезен ли се оказа „Компендиум на света“ на Аладарт, Круппе?

— Полезен, как не — отвърна Круппе и с благодарност прие поднесената му глинена чаша. — Круппе най-после разбра стойността на съвременния език. Такова хлевоусто бърборене, толкова обичайно за тези древни схолари, е цяло проклятие, и Круппе е благодарен, че е изчезнало в наше време.

— Аха — каза старецът, окашля се леко и извърна очи. — Е, имаш ли нещо против да те попитам какво точно търсеше?

Круппе вдигна глава и очите му леко се присвиха.

— Ни най-малко, Мамът. Мислех, че ще намеря упоменато името на баба ми.

Мамът се намръщи и кимна.

— Разбирам. Е, тогава няма да те питам дали си имал късмет.

— Недей, моля те — каза Круппе и ококори очи. — Късметът е ужасен спътник напоследък, след като всичко е тръгнало толкова накриво. Но ти благодаря, че разбираш необходимостта Круппе да е предпазлив.

— Ни най-малко — каза Мамът и махна с ръка. — Нямах предвид, да, всъщност имах. Любопитство, нали разбираш. Интелектуално.

Круппе се усмихна чаровно и отпи от чая.

— Е — каза Мамът, — дали да не се върнем в дневната и да се поотпуснем пред камината?

Отидоха в другата стая. Круппе се отпусна в мекото кресло и изпружи крака.

— Как върви писането ти?

— Бавно — отвърна Мамът. — Както може да се очаква, разбира се.

Мамът, изглежда, обмисляше нещо и затова Круппе зачака; мърдаше небрежно пръстите на краката си. Мина една минута, после старецът се окашля и заговори:

— Круппе, виждаш ли често скъпия ми племенник напоследък?

Круппе вдигна вежди.

— Преди много време Круппе даде обещание на един човек, тъй като човекът е чичо, загрижен за едно момче, което намира градските улици за много възбуждащо място за игри. М-да, момчето мечтаеше за боеве със саби и за тъмни подвизи, извършвани в задънени улички, в името на маскирани принцеси или нещо подобно…

Мамът кимаше, затворил очи.

— … и на тези обещания Круппе се посвети с цяло сърце, тъй като самият той обичаше момчето. И както е във всички начинания, оцеляването се измерва със способност, ето защо Круппе взе момчето под сребърното си крилце, с известен успех, нали?

Мамът се усмихна, без да спира да кима.

— И тъй, нека отговорим на въпроса на чичото. М-да, Круппе е виждал често момчето.

Мамът се наведе напред и прикова Круппе с напрегнатия си поглед.

— Да си забелязал нещо странно в поведението му? Имам предвид, да ти е задавал странни въпроси, да ти е искал нещо?

Круппе присви очи. Замълча, за да пийне от чая.

— Честно казано, да. Първо, пожела да върне едно великолепно ковчеже с накити, по лични причини — както сам се изрази. Лични причини. Круппе се учуди тогава, както се чуди и сега, но привидната искреност на момъка, не, съсредоточената му напрегнатост, порази Круппе като гръм от ясно небе.

— Точно така! Би ли повярвал, ако ти кажа, че Крокъс изрази желание да се образова? Това не мога да го разбера. Момчето определено е завладяно от нещо.

— Може би Круппе трябва да се заеме да го разбере?

— Благодаря ти — каза с облекчение Мамът. — Бих искал да знам откъде идва всичко това. Чак толкова амбиция отведнъж… боя се, че скоро може да се изчерпи. Но виж, ако можем да я подхранваме…

— На всяка цена — каза Круппе. — В края на краищата в живота има много по-възвишени неща от дребните кражби.

Мамът се усмихна широко.

— Виж ти! Круппе, изненадан съм, че го чувам точно от теб.

— Такива забележки е по-добре да си останат между теб и Круппе. Във всеки случай съм убеден, че Мурильо знае нещо по тази тема. Поне го намекна тази вечер, докато вечеряхме в хана „Феникс“.

— Мурильо добре ли е? — попита Мамът.

Круппе се усмихна.

— Мрежата около момчето си е непокътната. Първо, Ралик Ном е поел отговорността съвсем сериозно. Може пък да вижда у Крокъс нещо от собствената си изгубена младост. Честно казано, истинският характер на Ралик убягва на Круппе. Пламенно предан със сигурност и човек, който, добре знаеш, държи да връща дълговете си с такава енергия, че може да посрами всички около себе си. Освен Круппе естествено. И все пак, кръв ли тече в жилите му? Човек се чуди понякога.

Мамът сякаш се разсея.

Круппе се стегна. Въздухът замириса на магия. Той се наведе напред и се вгледа в лицето на стареца. Някой се беше свързал с Мамът и Лабиринтът, който пулсираше сега в стаята, беше познат на Круппе.

Отпусна се в креслото и зачака.

След малко Мамът тръсна глава и стана.

— Трябва да направя едно изследване — каза той разсеяно. — Колкото до теб, Круппе, майстор Барук желае да говори с теб веднага.

— Мисля, че усетих присъствието на алхимика — каза Круппе и стана с леко пъшкане. — Ах, как мира не ни дават грижите на тези обречени нощи. Е, до скоро, Мамът.

— Довиждане — каза намръщен книжникът и влезе в малкия кабинет, където Круппе беше прекарал предишния час.

Круппе оправи ръкавите на наметалото си. Каквото и да се беше случило, беше достатъчно, за да развали доброто възпитание на Мамът, а това само по себе си намекваше за потресаващи събития.

— Е — измърмори той, — най-добре ще е да не караме Барук да чака. Най-малкото — добави той, докато тръгваше към вратата, — не дълго. Приличието изисква Круппе да съхрани чувството си за достойнство. Ще върви бързо, м-да. Но ще върви, защото на Круппе му е нужно време да помисли, да планира, да скрои това-онова, да предвиди, с някои мисли да проследи всичко отпред назад, с други — да скочи напред, всичко нужно да направи. Първото и най-главното, Круппе трябва да разбере естеството на жената, която го преследваше и която уби Черт, и която забеляза, че Крокъс видя кръвта по оръжието й, и която забеляза, че Ралик Ном е убиец, още с появяването му. Тази жена като нищо може да се окаже ключът към всичко, и нещо повече, защото Монетата наистина обърна лицето си към нея, макар и само за миг. А това, смята Круппе, ще се върне върху всички нас, за добро или за зло. — Спря и се огледа, след което примигна. — Най-малкото — промърмори той — Круппе трябва да напусне стаята на Мамът. — Погледна през рамо към стаичката, в която беше влязъл Мамът. Отвътре се чуваше шумолене от бързо прелиствани страници. Круппе въздъхна с облекчение и напусна.

Старата разроши опърлените си пера и заподскача възбудено. Къде ли беше този алхимик? Още хиляда неща имаше да свърши, преди да е изтекла нощта, макар че всъщност не мислеше за нито едно от тях. Все едно, никак не обичаше да я карат да чака.

Най-после вратата на кабинета се отвори и Барук излезе, загърнал обемистото си туловище в дебел халат.

— Моля за извинение, но бях леко неразположен.

Старата изсумтя. От човека лъхаше магия на гъсти, лютиви вълни.

— Моят господар лорд Аномандър Рейк — заяви тя без предисловия — ми заповяда да ти кажа онова, което му разказах за приключенията си над равнината Риви.

Барук се приближи до масата-карта, по която крачеше Старата, и се намръщи.

— Пострадала си.

— Само гордостта ми, нищо повече. Чуй, прочие, моя разказ.

Барук повдигна вежда. Настроението на старата вещица очевидно беше мрачно.

— От север насам иде малка дървена кукла, творение на преместване на душа, създадено с магията на Лабиринта на Хаос — започна тя. — Силата на това създание е неизмерима, извратена и злокобна дори за Велики гарвани. То уби много от моите близки, докато се показваше и се шмугваше отново в Лабиринта си. Явно подобни действия му доставят удоволствие. — Старата щракна ядосано с клюна си и продължи: — Следва сила, до която аз не мога да доближа, и каквато и да е тази сила, сочи право към Хълмовете на Джадроуби — двамата с моя господар сме единодушни за това. Силата търси нещо сред тези хълмове, но за нас тази земя е чужда. Ето защо носим тази вест на теб, алхимико. Две сили се стичат към хълмовете на Джадроуби. Моят господар пита защо.

Лицето на Барук беше изгубило цвета си. Той бавно се обърна и отиде до един от столовете. Седна, събра длани пред лицето си и затвори очи.

— Империята на Малаз търси нещо, което не може да се надява, че ще държи под контрол, нещо, заровено в хълмовете на Джадроуби. Но дали една от тези две сили ще е способна да освободи това нещо, е друг въпрос. Търсенето все още не означава, че ще намериш, а намирането все още не означава успех.

Старата изсъска нервно.

— Кой е заровен там, алхимико?

— Един Джагътски тиран, затворен е там от самите Джагът. Поколения учени и чародеи са се мъчили да намерят тази гробница. Никой не е успял да намери дори някаква смътна следа. — Барук вдигна глава угрижен. — Знам един човек, тук в Даруджистан, който е събрал всичкото налично знание за тази гробница. Трябва да разговарям с него. Но ще кажа на твоя господар следното. В хълмовете на Джадроуби има един изправен каменен стълб — знам точното му местоположение. Той е почти невидим, но огладеният му от дъжд и вятър връх стърчи малко над земята, може би на една педя височина. Останалите двайсет стъпки са под земята. Около него могат да се видят останките от много ями и ровове — все напразни усилия. Защото макар този стълб да бележи началната точка, тя не е входът към гробницата.

— Къде е входът тогава?

— Виж, това няма да ти кажа. След като поговоря с моя колега, може би ще ти дам още някои подробности. Може би не. Но начинът, по който се влиза в тази гробница, трябва да остане в тайна.

— Това не ни води до нищо! Моят господар…

— Е изключително силен — прекъсна я Барук. — Но намеренията му не са никак ясни, нищо, че сме съюзници. Това, което се крие в гробницата, може да унищожи цял град — този град. Това няма да позволя да попадне в ръцете на Рейк. Ще получиш мястото на изправения камък, защото търсачите трябва да отидат първо там. Трябва да ти задам един въпрос. Тази кукла… сигурна ли си, че преследва въпросната друга сила?

— Да. И освен това се крие. Смяташ, че и двете сили са на Малаз. Защо?

Барук изпъшка.

— Първо, те искат Даруджистан. Готови са на всичко, за да го спечелят. Имали са достъп до огромни библиотеки по земите, които са завладели. Сама по себе си Джагътската гробница не е тайна. Второ, ти каза, че и двете сили идат от север. Могат да са само малазански. Защо едната се крие от другата, това не мога да разбера, макар че не бих се усъмнил, че са вероятно две фракции в империята — едно толкова голямо политическо тяло по принцип е обречено да се разкъсва от разногласия. Така или иначе, те представляват пряка заплаха за Даруджистан и следователно за желанието на твоя господар да попречи на империята Малазан да ни завладее. При условие, че предположението, че силите са малазански, е надеждно.

Недоволството на Старата бе очевидно.

— Ще те държа в течение за събитията в равнината Риви. Моят господар трябва да реши дали да пресрещне тези сили, преди да са стигнали до хълмовете Джадроуби. — Извърна сърдито око към Барук. — Той не получи много помощ от своите съюзници. Вярвам, че при следващата ни среща това положение ще бъде поправено.

Алхимикът сви рамене.

— Първата ми среща с Аномандър Рейк се оказа и единствената. Съдействието предполага общуване. — Тонът му се втвърди. — Уведоми своя господар, че настоящото неудовлетворение съществува и при нас точно толкова, колкото при него.

— Моят господар е зает със своята част от нещата — измърмори Старата и хвръкна на перваза на прозореца.

Барук изгледа готвещата се да си тръгне птица и попита навъсено:

— Зает ли? С какво точно?

— Всичко с времето си, алхимико — изграчи Старата. И след миг вече я нямаше.

Барук изруга и с гневен жест затвори прозореца и тръшна кепенците. Това, че го направи с магия, не го удовлетвори толкова, колкото ако го беше направил ръчно. Той изръмжа ядосано и отиде до полицата над камината. Наля си вино и се замисли. Преди по-малко от половин час беше призовал демон. Призивът не беше амбициозен: трябваше му шпионин, а не убиец. Но нещо му подсказваше, че скоро ще му се наложи да призовава много по-опасни създания. Той се навъси и отпи от виното.

— Мамът — прошепна Барук, като отвори Лабиринта си, — трябваш ми.

Усмихна се, щом в главата му се появи сцената със стаичката с каменната камина. В креслото срещу него седеше Круппе.

— Толкова по-добре. Трябвате ми и двамата.

Хрътката, която пристъпи срещу Бързия Бен, беше огромна и тежка, с млечнобяла козина. Очите й също бяха бели и без зеници. Съществото спря пред него и зачака.

Бързия Бен се поклони.

— Ти си Хрътката, наречена Блайнд[6] — заговори той, — самката на Барън и майката на Джиър. Не съм дошъл за нищо лошо. Бих искал да поговоря с твоя господар.

Чу до себе си ръмжене и замръзна. Бавно извърна глава и погледна надолу. На по-малко от една стъпка от десния му крак лежеше друга Хрътка, пъстрокафява, мършава и покрита с белези. Очите на звяра се бяха приковали в Блайнд.

— Барън. — Звярът кимна. Още едно ръмжене отвърна на Барън, този път зад магьосника. Той се извърна още и видя на десетина стъпки от себе си трета Хрътка, този път дългокрака и черна. Очите й бяха приковани в него и грееха, огненочервени. — И Шан — промълви Бен и отново се обърна към Блайнд. — Плячката ли си намерихте, или сте моят ескорт?

Барън бавно се надигна до него — раменете му стигнаха до кръста на Бен. Блайнд притича от лявата му страна. Спря се там и погледна назад. Ръмженето на двете подкани Бързия Бен да тръгне след тях.

Околността бавно се променяше, детайлите потъваха в сенки без видим източник и изникваха отново, изменени. Натам, където магьосникът смяташе, че трябва да е север, някаква сива гора се изкачваше по дълъг склон към нещо, приличащо на стена. Тази стена се издигаше на мястото на небето — може би беше небето, — но на Бързия Бен му изглеждаше необичайно близо, въпреки че гората се простираше на цели левги. Погледна нагоре, но това не му помогна нито да потвърди, нито да опровергае усещането, че това селение е оградено с магическа стена, тъй като сводът отгоре също изглеждаше близък, почти на ръка разстояние. И въпреки това ветровете тласкаха над него черни облаци, от които възприятията му се изкривяваха.

Към групата им се присъедини нова Хрътка. Беше мъжка, тъмносива, едното й око бе синьо, а другото — жълто. Макар да не ги приближи, Бързия Бен прецени, че е най-голямата от всички; движенията й намекваха за убийствена бързина. Знаеше, че името й е Доън, първородната на водача на глутницата Руд и неговата самка Палик.

Доън потича малко редом с Блайнд, а след това, когато излязоха на билото на едно малко възвишение, се втурна напред. Щом стигнаха билото, Бързия Бен видя накъде са се запътили и въздъхна. Точно като на образа, изваян на олтара в храмовете, посветени на Сенкотрон, Цитаделата на Сянката се издигаше от равнината като огромна буца черно стъкло, насечена на криви повърхности, огъната на места, някои ъгли блестяха в бяло като строшени. Най-голямата повърхност срещу тях — стена, предположи той — беше с убити цветове.

Прозорци не се виждаха, но много от гладките повърхности изглеждаха полупрозрачни и сякаш сияеха с вътрешна светлина. Доколкото Бързия Бен можеше да прецени, врата нямаше, нито портал или подвижен мост.

Стигнаха и магьосникът възкликна изненадан, когато Блайнд закрачи през камъка и изчезна. Самият той се поколеба и Барън за малко щеше да го подбутне с муцуната си да продължи. Бързия Бен пристъпи към пъстрия камък, протегна напред ръце и мина през него. Не усети нищо, премина през преградата без никакво усилие и се озова в един най-обикновен просторен коридор, какъвто човек можеше да види във всяко имение в реалния свят.

В коридора нямаше никакви препятствия — той водеше право напред и след петдесетина стъпки свършваше пред двукрила врата. Блайнд и Доън вече клечаха от двете й страни. Крилата се разтвориха сякаш сами.

Бързия Бен пристъпи в залата зад тях. Беше с купол. Точно пред него на леко издигнат подиум беше поставен прост трон, изсечен от обсидиан. По грубия, покрит с каменни плочи под нямаше никакви килими, а и стените бяха голи, освен факлите, редящи се през десет стъпки. Бяха четиридесетина и светлината им мигаше, сякаш се бореше с пълзящите наоколо сенки.

Отначало си помисли, че тронът е празен, но щом приближи, видя седящата на него фигура. Изглеждаше съставена от почти прозрачни сенки, със смътно човешки очертания; носеше гугла, изпод която не можеше да се види дори блясъкът на очите. Все пак Бързия Бен усети, че вниманието на бога е съсредоточено върху него, и едва успя да потисне трепета си.

Сенкотрон заговори, със спокоен и ясен глас:

— Шан ми казва, че знаеш имената на моите Хрътки.

Бързия Бен спря пред подиума и се поклони.

— Някога бях служител в твоя храм, Господи.

Богът помълча малко, после каза:

— Дали е разумно да се признава такова нещо, магьоснико? Благосклонно ли гледам аз на онези, които някога са ми служили, а после са ме изоставили? Кажи ми. Бих искал да чуя от теб какво проповядват моите жреци.

— Да тръгнеш по Пътя на Сянката и после да го оставиш се възнаграждава от Въжето.

— Тоест?

— Белязан съм за убийство от всички, които следват твоя път.

— И все пак си тук, магьоснико.

Бързия Бен отново се поклони.

— Бих искал да предложа сделка.

Богът се изсмя и вдигна ръка.

— Не, Шан. Остави го.

Бързия Бен се вкочани. Черната Хрътка пристъпи покрай него и се качи на подиума. Легна пред своя бог и загледа равнодушно магьосника.

— Знаеш ли защо току-що ти пощадих живота, магьоснико?

— Да, Господи.

Сенкотрон се наведе напред.

— Шан иска да ми кажеш.

Бързия Бен срещна огненоокия поглед на Хрътката.

— Сенкотрон обича сделки.

Богът каза:

— Служител, няма що. Е, добре, магьоснико, говори, докато все още можеш.

— Трябва да започна с един въпрос, Господи.

— Задай го.

— Джиър още ли е жив?

Очите на Шан лумнаха и хрътката почти се надигна да скочи, но ръката на бога я докосна по главата и я спря.

— Виж, този въпрос — заговори Сенкотрон — си го бива. Ти постигна нещо, на което малцина, уви, са способни. Магьоснико, любопитството ми е огромно. Затова ти отговарям: да, Джиър е жив. Продължи, на всяка цена.

— Господи, готов съм да предам в ръцете ти онзи, който оскърби твоята Хрътка.

— Как? Той принадлежи на Опонн.

— Не него, Господи. А онзи, който подмами Джиър в онази стая. Онзи, който се опита да вземе душата на Джиър и щеше да успее, ако смъртното оръжие на Опонн не му беше попречило.

— В замяна на какво?

Бързия Бен изруга наум. Нищо не можеше да отгадае от тона на бога и от това нещата ставаха още по-сложни.

— На моя живот, Господи. Искам наградата на Въжето да се вдигне от мен.

— Нещо друго?

— Да. — Той се поколеба, след което продължи: — Искам аз да избера времето и мястото. Иначе този, за когото говоря, ще се измъкне от Хрътките през своя Лабиринт на Хаоса. Единствен аз мога да предотвратя това. Това трябва да е част от сделката. Единственото, което трябва да направиш, е да накараш Хрътките да бъдат в готовност. Ще те призова в подходящия момент и ще ти дам точното местонахождение на съществото. Останалото ще зависи от Хрътките.

— Много добре си го замислил, магьоснико — каза Сенкотрон. — Поне засега не мога да измисля начин да убия и теб, и съществото. Поздравявам те. Как впрочем смяташ да ме призовеш? Разбира се, няма да влезеш отново в селението ми.

— С теб ще се свържат, Господи. Това го гарантирам, но повече не мога да кажа.

— А ако наложа силата си над теб още сега, магьоснико? Ако реша да изтръгна това, което се крие в твоя крехък мозък, как би могъл да ми попречиш?

— За да отговоря на това, Господи, първо ти трябва да отговориш на предложението ми.

Шан изръмжа и този път богът не направи усилие да го усмири.

Бързия Бен продължи припряно:

— Предвид това, че ще се стремиш да ме измамиш при всяка възможност, предвид това, че ще ме дебнеш за всяка слабост в моя план, предвид всичко това, бих приел думата ти, че ще изпълниш своята част от сделката, ако не успееш във всичко друго. Дай ми това и аз ще отговоря на последния ти въпрос.

Сенкотрон помълча дълго и накрая промълви:

— Е, добре. Хитростта ти е достойна за възхищение. Смаян съм и, трябва да призная, доволен от този дуел. Единственото ми съжаление е, че си изоставил Пътя на Сянката — щеше да се издигнеш високо. Добре. Имаш думата ми. Хрътките ще са в готовност. А сега ми кажи, защо да не разнищя мозъка ти тук и сега, магьоснико?

— Твоят отговор, Господи, се крие в собствените ти думи. — Бързия Бен вдигна ръце. — Аз наистина се издигнах високо, Сенкотрон, като служех на теб. — И той отвори Лабиринта си. — Няма да ме имаш, защото не можеш. — Бързия Бен изшепна думата за завръщане — дума, родена от Хаос. Сила лумна около него и той се почувства все едно, че гигантска длан се затваря около него. Когато тя го тласна назад през Лабиринта му, — чу писъка на Сенкотрон:

— Това си ти! Делат! Ти, местещ душата си кучи сине?

Бързия Бен се усмихна. Беше го направил. Беше недосегаем. Беше го направил — отново.

Круппе беше вкаран в кабинета на Барук без всичките онези бавения, които толкова обичаше да кълне. Леко разочарован, той седна и изтри челото си с кърпата, която извади от ръкава си.

Барук влезе и изръмжа:

— Не си бързал много да стигнеш тук. Все едно. Имаш ли някакви новини?

Круппе пусна кърпата в скута си и започна грижливо да я сгъва.

— Продължаваме да пазим Монетодържача, както ни заповядахте. Колкото до присъствието на малазански подривни елементи, не извадих късмет. — Лъжата беше дебела. Но необходима. — Трябва да ви предам едно съобщение — продължи той, — с много необичаен източник. Всъщност най-странното е, че го предадоха точно на Круппе.

— Казвай.

Круппе примижа. Барук беше в ужасно настроение. Въздъхна.

— Съобщение лично до вас, господарю. — Приключи със сгъването на кърпата и вдигна очи. — От Змиорката.

Барук се намръщи.

— Защо пък не? — измърмори той. — Този човек знае дори кои са агентите ми. — Погледът му се проясни и той се загледа в Круппе. — Чакам.

— Разбира се! — Круппе тръсна кърпата си и отри чело. — „Погледни по улиците и ще намериш, който ти трябва.“ Колко е просто. Донесено на Круппе от най-малкото детенце, което е виждал някога… — Млъкна и поклати глава. Не, чак такова преувеличение изобщо нямаше да мине, не и при толкова киселото настроение на Барук. — Все едно, малко си беше детето.

Барук гледаше с яд гаснещите въглени в камината; беше стиснал ръце зад гърба си и пръстите му шареха по една голяма сребърна гривна.

— Кажи ми, Круппе — промълви той умислено, — какво знаеш за Змиорката?

— Много малко, признава Круппе. Мъж, жена? Неизвестно. Произход? Загадка. Придържа се към статукво, описвано като ненавист към тиранията. Или така се говори. Влияние? Огромно. Дори да се пренебрегнат девет десети от слуховете, агентите на Змиорката би трябвало да наброяват стотици. Всички — отдадени на защитата на Даруджистан. Казват, че съветник Търбан Орр ги издирва, убеден, че са провалили всичките му замисли. Може и така да е, но за това всички ние би трябвало да изпитаме облекчение.

Барук нямаше вид на човек, който изпитва облекчение. На Круппе му се стори, че едва ли не чу как скръцна със зъби. Той обаче се обърна към Круппе и кимна.

— Имам задача. За нея ще трябва да събереш Мурильо, Ралик и Кол. И вземете със себе си Монетодържача, просто за да го пазите.

Круппе повдигна вежда.

— Извън града ли?

— Да. Най-важният е Монетодържача — пазете го никой да не го докосне. Колкото до вашата задача — ще наблюдавате. Нищо повече. Разбра ли ме, Круппе? Наблюдавай. Ако направите каквото и да било друго, ще рискувате Монетодържача да попадне в лоши ръце. След като е инструмент на Опонн, той също така е средство, чрез което друг асцендент може да се добере до Опонн. Война между боговете на терена на смъртните е последното нещо, което ни трябва.

Круппе се окашля.

— И за какво трябва да наблюдаваме, господарю?

— Не знам със сигурност. Може би някоя работна група пришълци, да копаят тук-там например.

Круппе се сепна.

— Като например… да поправят пътища?

Алхимикът се намръщи.

— Изпращам ви при хълмовете Джадроуби. Останете там, докато не дойде някой друг или не се свържа с теб за следващи указания. Ако дойде някой, Круппе, трябва да останете скрити. На всяка цена избягвай да ви засекат — използвай си Лабиринта, ако се наложи.

— Никой няма да намери Круппе и неговите ценни, верни другари — каза усмихнат Круппе и разшава пръсти.

— Добре. Е, това е всичко.

Изненадан, Круппе стана от стола.

— И кога трябва да тръгнем?

— Скоро. Ще те уведомя поне един ден предварително. Това достатъчен срок ли е?

— Да, приятелю Барук. Круппе смята, че този срок е повече от достатъчен. Ралик изглежда временно неразположен, но с малко късмет ще бъде на разположение.

— Стига да можеш, вземи го. Ако влиянието на Монетодържача се обърне срещу нас, убиецът е задължен да убие момчето. Той разбира ли това?

— Обсъждали сме го — отвърна Круппе.

Барук кимна и замълча.

Круппе изчака за миг, след което си тръгна.

По-малко от половин час, след като душата на Бързия Бен напусна тялото, седнало на пода на порутената къща, и отпътува в Селението на Сянката, то отново се размърда и оживя. С почервенели от изтощение и напрежение очи, Калам се надигна и зачака приятелят му да се съвземе.

Убиецът сложи ръце на двата си дълги ножа, просто за всеки случай. Ако Бързия Бен беше взет, онова, което го контролираше, като нищо можеше да извести пристигането си, нападайки всеки, който се окажеше наблизо. Калам затаи дъх.

Магьосникът отвори очи, съзнанието му се върна и погледът му закръжи из тъмната стая. Видя Калам и се усмихна.

Убиецът въздъхна облекчено.

— Стана ли? Успя ли?

— Да, и в едното, и в другото. Трудно е да се повярва, нали?

Калам усети, че се хили неудържимо. Пристъпи и помогна на Бързия Бен да стане. Магьосникът се облегна на него, също ухилен.

— Той разбра кой съм, точно когато напуснах. — Усмивката на Бързия Бен се разшири още повече. — Да можеше да чуеш писъка му.

— Какво, изненадан ли си? Колко Върховни жреци си палят халатите?

— Недостатъчно, мен ако питаш. Без всички тия храмове и жреци проклетата намеса на боговете нямаше да засяга селението на смъртните. Виж, това щеше да бъде истински рай, а, приятелю?

— Може би — отвърна му глас откъм вратата. Двамата се обърнаха и видяха Сори — стоеше на прага, загърнала тънкото си телце в късото си наметало. Беше прогизнала от дъжда и едва сега Калам забеляза водата, капеща от тавана. Убиецът се дръпна от Бързия Бен, за да освободи ръцете си.

— Какво търсиш тук? — попита той строго.

— За рай ли мечтаеш, магьоснико? Жалко, че не можах да чуя целия разговор.

— Как ни намери? — попита Бързия Бен.

Сори пристъпи вътре и смъкна качулката.

— Намерих един убиец. Веднага го разпознах. Той е в един хан, наречен „Феникс“, в квартала Дару. Интересува ли ви? — попита тя и изгледа двамата с мътни очи.

— Искам отговор — промълви Калам.

Бързия Бен се отдръпна към задната стена, за да направи място на убиеца и да подготви заклинанията си, ако потрябва — макар че точно в този момент не беше в достатъчно добра форма, за да привлече Лабиринта си. Нито пък, забеляза той, Калам търсеше на всяка цена кавга, не че щеше да позволи това да го спре. Точно в момента той беше в най-опасното си настроение — тонът му говореше достатъчно красноречиво.

Мъртвите очи на Сори се спряха върху Калам.

— Сержантът ме изпрати…

— Лъжа — тихо я прекъсна Калам. — Уискиджак не знае къде сме.

— Е добре. Усетих силата ти, магьоснико. Подписът беше достатъчно ясен.

Бързия Бен се стъписа.

— Но аз вдигнах щит около това място.

— Аз също бях изненадана, магьоснико. Обикновено не мога да те намеря. Изглежда, са се появили пукнатини.

Бързия Бен се замисли. „Пукнатини“, реши той, не беше подходящата дума — но Сори не знаеше това. Беше усетила местоположението му, защото беше точно това, което двамата подозираха — пионка на Въжето. Селението на сянката се беше свързало, макар и за малко, макар и едва доловимо, с неговата плът и кръв. Но никой друг освен слуга на Сянката не притежаваше необходимата чувствителност, за да улови тази връзка. Магьосникът пристъпи, застана до Калам и сложи ръка на рамото на едрия мъж.

Калам го погледна стъписано.

— Тя е права. Появили са се пукнатини, Калам. Тя очевидно има вроден талант по отношение на магията. Хайде, приятелю, момичето е намерило това, което търсехме. Да тръгваме.

Сори придърпа качулката над главата си.

— Няма да ви придружавам. Ще го познаете, щом го видите. Подозирам, че задачата му е да направи професията си очевидна. Може би Гилдията ви очаква. Все едно, потърсете хана „Феникс“.

— А ти какво си намислила, в името на Гуглата? — попита мрачно Калам.

— Имам да изпълня една задача за сержанта. — Тя се обърна и излезе от съборетината.

Калам отпусна рамене и въздъхна дълбоко.

— Тя е точно това, което мислехме — каза тихо Бързия Бен. — Дотук добре.

— С други думи — изръмжа убиецът, — ако я бях нападнал, щях да загина на място, така ли?

— Точно така. Ще я премахнем, когато му дойде времето. Но засега ни трябва…

Калам кимна.

— Ханът „Феникс“?

— Адски си прав. И когато отидем там, първото, което ще направя, е да си купя пиячка.

— Съгласен.

Когато плещестият мъж влезе в кръчмата, Ралик вдигна глава. Черната му кожа издаваше, че е южняк, което само по себе си не беше необичайно. Това, което привлече вниманието на Ралик обаче, бяха двата дълги ножа с рогови дръжки и сребърни предпазители, затъкнати зад тесния колан на мъжа. Тези оръжия бяха всичко друго, но не и южняшки, а и на предпазителите си личаха отпечатани кръстосаните черти, познати на всички в занаята като знака на професионалния убиец.

Мъжът закрачи с небрежна походка през салона все едно, че беше негов, и никой от клиентите, с които отъркваше рамене, не изглеждаше склонен да спори по този въпрос. Спря се при тезгяха и си поръча бира.

Ралик заби очи в халбата си. Човекът явно държеше да го забележат, особено от някой като Ралик Ном, убиец от Гилдията. Е, и каква беше стръвта? Нещо не се връзваше.

Оцелот, водачът на клана му, беше убеден, като всички останали в Гилдията, че имперските Нокти са влезли в града и вече водят война срещу тях. Ралик не беше толкова сигурен. Мъжът, застанал при тезгяха, спокойно можеше да е от Свободните градове, както и пътник от Калоуз. Имаше вид на човек от Малазанската империя. Нокът ли беше? В такъв случай защо му трябваше да се показва? Врагът до този момент не беше оставил никаква следа, нито един свидетел за появата си. Наглостта, която наблюдаваше сега, или не се връзваше, или показваше смяна на тактиката. Дали не беше я задействала заповедта на Воркан да се скрият?

В главата на Ралик закънтя тревожна камбана. Всичко това не изглеждаше никак нормално.

Мурильо се наведе към него.

— Нещо лошо ли, приятел?

— Проблеми на Гилдията — отвърна Ралик. — Жаден ли си?

Мурильо се ухили.

— Ако почерпиш, не бих отказал.

Хвърли насмешлив поглед към изпадналия в пиянски ступор Кол и стана от масата. Какви все пак бяха тези приказки за пет черни дракона? Тръгна към тезгяха. Докато се провираше през тълпата, сръга с лакът едно от момчетата, то изохка и тайно се шмугна през задната врата.

Ралик спря при тезгяха, повика Скърви и поръча още една кана. Макар да не погледна към непознатия, беше сигурен, че онзи го е забелязал. Не беше нищо повече от чувство, но можеше да разчита на него. Въздъхна, след като Скърви донесе покритата с пяна кана. Е, беше направил това, което Оцелот бе поискал от него, макар да подозираше, че водачът на клана му ще поиска още.

Върна се на масата и поприказва още малко с Мурильо. Той усети растящото му напрежение и се съобрази с него.

— Е, Круппе духна нанякъде, Крокъс — също. Нашият Кол отново е ни жив, ни умрял. Ралик, благодаря ти за бирата. Време е да си потърся някое топло легло. Хайде, до утре.

Ралик поседя сам още няколко минути, като само веднъж забърса с поглед чернокожия мъж при тезгяха. После стана и тръгна към кухнята. Подмина двамата готвачи и те се спогледаха многозначително. Той не им обърна внимание. Спря при вратата, оставена открехната, за да лъхне вътре по-хладен въздух. Уличката беше мокра, въпреки че дъждът бе отминал. От една потънала в сянка ниша в отсрещната стена пристъпи позната фигура.

Ралик отиде при Оцелот.

— Стана работата. Твоят човек е едрият черньо, дето набляга на бирата при тезгяха. Две ками, с кръстния знак. Изглежда опасен и не бих искал да си имам вземане-даване с него. Твой е, Оцелот.

Сипаничавото лице на Оцелот се изкриви в гримаса.

— Още ли е вътре? Добре. Върни се там. Постарай се да те забележи на всяка цена, Ном.

Ралик скръсти ръце.

— Вече ме забеляза.

— Трябва да го измъкнеш навън и да го заведеш в склада на Тарлоу — при товарителниците. — Оцелот се озъби. — Заповед на Воркан. И като го поведеш, направи го през предната врата. Никакви грешки, никакво хитруване.

— Този човек е убиец — изръмжа Ралик. — Ако не хитрувам, ще разбере, че е капан, и ще ми скочи веднага.

— Ще направиш каквото иска Воркан, Ном. Хайде, връщай се!

Ралик изгледа навъсено шефа си, за да изрази възмущението си колкото може по-недвусмислено, след което се върна в кухнята. Двамата готвачи му се ухилиха, но само за миг — физиономията на Ралик беше такава, че можеше да убие всякакво настроение, и те се приведоха отново над работата си като сръгани с остен волове.

Ралик влезе в салона и се закова на място.

— Проклятие — промърмори той. Черньото го нямаше. Сега какво? Сви рамене. — Значи през предната. — И закрачи през тълпата.

В една задна уличка, оградена от едната страна с висока каменна стена, Крокъс беше подпрял гръб на мокрите тухли на къщата на някакъв търговец и гледаше, без да мига, един прозорец. Там, на третия етаж, отвъд стената и зад затворените капаци, имаше една стая, която познаваше отблизо.

През по-голямата част от двата часа, през които беше стоял тук, отвътре струеше светлина, но последните петнайсет минути стаята бе тъмна. Изтръпнал от умора и изтерзан от съмнения, Крокъс придърпа по-плътно наметалото около себе си. Зачуди се, при това не за първи път, какво търси тук. Цялата му решимост сякаш се беше изцедила в шахтите заедно с дъжда.

Дали пък не беше заради тъмнокосата жена в хана „Феникс“? Тя ли го беше уплашила толкова много? Кръвта по камата й недвусмислено показваше, че не би се поколебала да го убие, само за да остане тайната й неразкрита. А може би беше заради онази въртяща се монета, която толкова го смути. Нищо не изглеждаше естествено в цялата тази история.

Какво толкова нередно имаше в мечтата му да го представят на девицата на Д’Арл? Тя нямаше нищо общо с онази жена убиец в кръчмата.

— Нищо — изломоти той и се намръщи. Ето, че започваше и сам да си говори.

И тогава през главата му мина една мисъл, която го накара да се намръщи още повече. Всичко бе започнало в нощта, когато обра девицата. Само ако не беше се спрял, само ако не беше погледнал гладкото й, кръгло, толкова мило лице.

Изохка неволно и размърда крака. Благородничка. Това беше същинският проблем, нали?

Сега всичко вече му се струваше толкова глупаво, толкова нелепо. Как беше успял да се самоубеди, че такова нещо като запознанство с нея изобщо е възможно? Тръсна глава. Все едно. Вече го беше замислил и сега бе моментът да го направи.

— Не мога да повярвам — измърмори той и закрачи по уличката. Ръката му забърса кесията, вързана на кръста му. — Отивам да връщам откупа на една девица.

Стигна до каменната стена, към която бе гледал, и започна да се катери. Вдиша дълбоко. „Добре, давай да го свършваме.“

Камъкът беше мокър, но той бе изпълнен с толкова решителност, че беше способен да изкачи планина. Закатери се и не се подхлъзна нито веднъж.

13.

Тук има паяк,

в този ъгъл или в онзи —

очите му три

шарят из мрака,

осемте му крака

ми лазят по гръбнака,

повтаря той и се присмива

на стъпката ми боязлива.

Тук има паяк,

за мен той всичко знае,

живота ми от край до края

той в паяжина вплел е.

Тук някъде, из тази странна стая

дебне паяк

и ме чака

обзет от ужас да побягна в мрака…

„Заговорът“

Галън Слепия (р. 1078)

Щом убиецът от Гилдията напусна салона, Калам пресуши последните глътки бира, плати си и се качи по стълбите. От перилото на галерията огледа хората долу и след като се увери, че никой не му обръща особено внимание, продължи по коридора до последната врата вдясно.

Затвори вратата и я заключи. Бързия Бен седеше на пода, в средата на кръг от разтопен восък. Магьосникът се беше присвил, гологръд, със затворени очи, и по лицето му се стичаха капки пот. Въздухът около него лъщеше като лакиран.

Калам заобиколи восъчния кръг и отиде до леглото си. Свали кожената торба от куката на стената и я сложи на сламения дюшек. Отвори я и изсипа съдържанието й. Само след минута вече бе подредил механизмите на арбалета. Металните части на оръжието имаха синкав цвят, тясното дървено стебло беше напоено в катран и изтрито с черен пясък. Бавно и тихо Калам започна да го сглобява.

Бързия Бен зад него проговори:

— Готово. Когато си готов, приятелю.

— Той излезе през кухнята. Но ще се върне — каза Калам и стана, с арбалета в ръце. Закачи му кожения ремък и го метна през рамо. После се обърна към магьосника. — Готов съм.

Бързия Бен също стана и изтри челото си с ръкав.

— Две заклинания. Ще можеш да летиш, да контролираш всяко спускане. Другото би трябвало да ти осигури възможност да забелязваш всичко магическо — е, почти всичко. Ако някой Върховен маг ни се оплете в краката, няма да имаме този късмет.

— А ти? — попита Калам, докато оглеждаше колчана си.

— Мен няма да ме виждаш пряко, само аурата ми — отвърна ухилен Бързия Бен, — но ще съм с теб през цялото време.

— Е, дано мине гладко. Свързваме се с Гилдията, предлагаме договора на империята, те приемат и ни премахват всяка по-сериозна пречка в града. — Загърна се в наметалото и придърпа качулката над главата си.

— Сигурен ли си, че не можеш просто да слезеш по стъпалата, да отидеш направо при човека и да му обясниш нещата?

Калам поклати глава.

— Не става така. Ние сме го разпознали, той нас — също. Вероятно току-що се е свързал с шефа си и ще подредят работите както на тях им харесва. Сега нашият човек ще ни поведе към мястото на срещата.

— Няма ли да се набутаме в засада?

— Повече или по-малко. Но първо ще поискат да разберат какво искаме ние. А след като стане това, съмнявам се, че Майсторът на Гилдията ще е заинтересован да ни убие. Готов ли си?

Бързия Бен вдигна ръка към Калам и измърмори под нос няколко думи.

Калам усети как вътре в него се вля лекота, надигна се до порите на кожата му и излъчи хладен въздух, който го обгърна като пухена възглавница. А пред очите му фигурата на Бързия Бен се обкръжи от синьо-зелен нимб, съсредоточен в дългите пръсти на магьосника.

— Ето ги пак — усмихна се убиецът. — Двамата стари приятели.

Бързия Бен въздъхна.

— Да, ето, че го правим отново. — Срещна погледа на приятеля си. — Гуглата е по петите ни, Кал. Усещам дъха му във врата си напоследък.

— Не си само ти. — Калам се обърна към прозореца. — Понякога — сухо каза той — имам чувството, че империята иска да загинем. — Отиде до прозореца, отвори го и опря ръце на перваза.

Бързия Бен пристъпи до него и отпусна ръка на рамото му. Двамата се загледаха в тъмното, обзети за кратко от обичайното неспокойство.

— Много неща преживяхме — промълви Бързия Бен.

— Гуглата да ме лъхне дано — изръмжа Калам, — защо го правим всичко това, между другото?

— Може би ако империята получи каквото иска — Даруджистан. — Ще ни пуснат да се махнем.

— Е, да, но кой ще убеди нашия сержант да зареже империята?

— Ще му покажем, че няма друг избор.

Калам се качи на перваза.

— Добре, че не съм вече Нокът. Само войник, нали?

Зад него Бързия Бен сложи ръка на гърдите си и изчезна. Безтелесният му глас съдържаше насмешка.

— Да. Приключиха игрите с плаща и наметалото за стария Калам.

Убиецът се подаде навън, обърна се с лице към стената и започна да се катери към покрива.

— Да, винаги съм ги мразел.

Гласът на Бързия Бен вече беше до него.

— Край на коварните убийства.

— Край на шпионирането — добави Калам, докато посягаше към стряхата.

— Край на маскиращите заклинания.

Калам се изкатери горе и залегна.

— Край на ножовете в гърба — прошепна той, надигна се и огледа близките покриви. Не видя нищо: никакви странно присвити фигури, никакви ярки магически аури.

— Слава на боговете — прошепна над него Бързия Бен.

— Слава на боговете — повтори Калам и надникна над ръба на покрива. Едно светло петно очертаваше входа на гостилницата. — Ти поеми задната врата. Аз оставам на тая.

— Добре.

Още докато магьосникът отговаряше, Калам се стегна и изсъска:

— Ето го! Още ли си с мен?

Бен потвърди.

Двамата загледаха отгоре Ралик Ном, който влезе в някаква пресечка.

— Тръгвам след него — каза Бързия Бен.

Около чародея лумна синьо-зелено сияние. Той се издигна във въздуха, прелетя плавно над улицата и забави, щом стигна пресечката. Калам се изправи и застъпва безшумно покрай ръба на покрива. Щом стигна до ъгъла, погледна към покрива на съседната сграда и скочи.

Спусна се бавно, все едно че потъваше във вода, и се приземи без никакъв звук: Вдясно от него и успоредно се движеше магическата аура на Бързия Бен. Калам мина по покрива на следващата сграда. Човекът им отиваше към пристанището.

Калам продължи след сиянието на Бързия Бен, от един покрив към следващия, понякога със скачане, понякога — с катерене. В действията му липсваше каквато и да било изтънченост: там, където други щяха да прилагат финес, той разчиташе на силата си. Това го правеше да изглежда неподходящ за убиец, но той се беше научил да го използва като предимство.

Вече навлизаха в пристанищния район, с едноетажни големи сгради, с оскъдно осветени улици, освен около тежките двукрили врати на складовете, около които се мотаеха обичайните пазачи. Нощният въздух миришеше на отходни канали и риба.

Най-сетне Бързия Бен спря над вътрешния двор на един склад, после бързо се върна при Калам, който изчакваше на покрива на близката къща.

— Изглежда, е тук — рече Бързия Бен; рееше се на няколко стъпки над Калам. — Сега какво?

— Искам добра видимост към двора.

— Ела с мен.

Бързия Бен го поведе към друга сграда. Човекът им вече се виждаше присвит на покрива на склада и насочил вниманието си към двора долу.

— Кал, случайно да надушваш нещо лошо?

Калам изсумтя.

— Какво лошо, в името на Гуглата! Само проклети рози. Заеми позиция, приятел.

— Ясно.

Ралик Ном беше залегнал на покрива, с глава над ръба. Под него беше дворът на склада — плосък, сив и пуст. Сенките бяха непроницаеми. На лицето му беше избила пот.

Долу от сянката се чу гласът на Оцелот:

— Той видя ли те?

— Да.

— И не предприе нищо?

— Не. Слушай, сигурен съм, че са повече от един. Щях да разбера, ако ме беше проследил, но след мен нямаше никой. Намирисва ми на магия, Оцелот, а знаеш много добре какво мисля за магията.

— По дяволите, Ном. Ако беше започнал да използваш онова, което ти даваме, щеше да се издигнеш до най-добрите. Е, нищо. Имаме следачи и освен ако тук няма някой много добър магьосник, ще засечем всяка магия. Приеми го. — В гласа на Оцелот се прокрадна злобна нотка. — По-добър е от теб. Вече те е проследил. Сам.

— И сега какво? — попита Ралик.

Оцелот се изкиска.

— В този момент затваряме кръга. Ти си свърши работата, Ном. Тази нощ войната между убийци приключва. След пет минути ще можеш да се прибереш вкъщи.

Високо над града един демон плющеше с жилавите си криле и зелените му змийски очи оглеждаха покривите долу със зрение, способно да засече магия толкова лесно, колкото и топлина. Въпреки че демонът не беше по-голям от куче, силата му беше огромна, почти равна на тази на човека, който го бе призовал и оковал тази нощ. На покривите той видя две аури, близо една до друга, едната на човек, над когото беше хвърлено заклинание, а другата на магьосник — много добър магьосник. В разкъсан кръг около тези двамата по покривите се придвижваха мъже и жени — някои ги издаваше телесната им топлина, други — предмети, наситени с магия.

До този момент демонът се рееше нависоко, отегчен и обиден на своя господар. Най-обикновена наблюдателска мисия за такава сила! Но ето че сега изпита жажда за кръв. Само господарят му да беше малко по-слаб, за да можеше да разкъса веригите и да се спусне над покривите, щеше да настане истинска касапница.

Демонът тъкмо се беше унесъл в тези свои сладки мисли, приковал очи в сцената долу, когато петата на един ботуш се заби в тила на малката му кръгла глава. Съществото се завъртя рязко, после се изви, за да срещне нападателя си, и от черепа му изригна гняв.

И само след миг вече се биеше за живота си. Фигурата, която бе влязла в битка с него, беше обкръжена с ослепителна магическа аура. Бушуващите им енергии се вкопчиха като пипала. Фигурата усили атаката си и демонът с всички сили се помъчи да надмогне свирепата болка. Изпепеляващ студ изпълни черепа му, студ непонятен и невъобразим със своя дъх на сила, толкова чужд, че демонът не можеше да намери начин как да му се противопостави.

Двете същества бавно се спуснаха надолу — продължаваха двубоя си в абсолютна тишина, със сили, невидими за обитателите на града, а около тях към склада се спускаха други фигури, с изпънати като криле във въздуха плащове, с арбалети в ръце и скрити под качулки глави, с лица, скрити под черни маски. Бяха единадесет на брой и подминаха демона, както и неговия нападател. Никоя от тях не им обърна внимание и щом осъзна това, демонът изпита чувство, което до този момент му беше напълно непознато. Страх.

Демонът отново насочи мислите си към битката за оцеляване и се изтръгна от съкрушителната прегръдка на нападателя. Нададе писък и бързо полетя нагоре.

Нападателят не продължи след него, а догони другите в безшумното им спускане към града.

Когато загърнатите в мрак силуети се снишиха към кръга от мъже и жени долу, всички грижливо се прицелиха с арбалетите и касапницата започна.

Калам се вторачи в легналия на покрива убиец и се зачуди какво да прави. Нима чакаха той да влезе в контакт? От гърлото му се изтръгна тихо ръмжене. Нещо не беше както трябва. Усещаше го с костите си.

— По дяволите, Бързак! Давай да се махаме оттук!

— Почакай! — отвърна му безтелесният глас на Бързия Бен. — О, проклятие! — добави той тихо.

Точно пред Калам две обкръжени от ярко сияние фигури се спуснаха към покрива и се приземиха зад техния човек.

— Какво става, в името на Гуглата?

И в този момент усети как плоските каменни плочи под ръцете му леко потреперват. Превъртя се на гръб и чу как една стрела изсвистя покрай главата му. Някаква фигура беше застанала на покрива, само на трийсетина стъпки от него. След като стрелата не улучи, фигурата се спусна напред. Зад първата кацна друга, близо до отсрещния ръб на покрива.

Калам запълзя заднешком и се смъкна от ръба.

Бързия Бен се понесе над него. Магията за отклоняване, с която се беше загърнал, беше от Висш порядък и той бе сигурен, че ще остане невидим за нападателите. Видя как приближаващата се фигура забави хода си и запристъпва предпазливо покрай ръба на покрива, където се беше спуснал Калам. С блеснали в двете му облечени в тежки ръкавици ръце ками, убиецът стигна до ръба и се присви. Надникна надолу и Бързия Бен затаи дъх.

Калам беше там. Държеше се за стрехата. Когато нападателят се показа и скри звездите зад себе си, убиецът се надигна на една ръка, а с другата замахна и стисна шията на убиеца с все сила. Дръпна го надолу и в същото време изрита нагоре с коляно. Увитото в черна кърпа лице на нападателя се блъсна в коляното му и изпука. Калам, стиснал стряхата с едната си ръка, разтърси вече отпусналия се в ръката му убиец и го запокити надолу към улицата.

Покатери се отново на покрива. Видя как вторият убиец в другия край на покрива се обърна вихрено, изръмжа, скочи и хукна към него.

Непознатият убиец отстъпи, сякаш стъписан, после смъкна надолу ръката си и тутакси изчезна.

Калам се закова на място, присвит, изпънал ръце настрани.

— Виждам я — изшепна Бързия Бен.

Калам изсъска, завъртя се в пълен кръг и отскочи встрани.

— А аз — не.

— Тя влага енергия в това — каза Бързия Бен. — Непрекъснато я губя. Почакай, Кал. — Магьосникът замълча.

Калам се заоглежда при всеки приглушен звук. Ръцете му трепереха. Да чака? От гърдите му се изтръгна тихо ръмжене. Какво да чака? Нож в гърлото?

И изведнъж нощта се взриви от грохот и пламъци. Нападателят изригна пред очите му, точно пред него, и една кама блесна към гърдите му. От нея се сипеха дим и искри, но тя се движеше като недосегаема за тях. Калам се изви на една страна, за да избегне оръжието. Камата разпра ризата му под ребрата, заби се дълбоко и отцепи встрани. Той усети топлината на бликналата кръв и юмрукът му се стовари в слънчевия сплит на жената. Тя изохка, залитна и капки кръв се плиснаха от камата в дясната й ръка. Озъбен, без да обръща внимание на ножа в ръката на убийцата, Калам отново стовари юмрука си в гърдите й. Изпращяха ребра. Другата му ръка я удари саблено в челото. Убийцата се просна по гръб на плочите на покрива. Не помръдваше.

Калам се смъкна на колене и вдиша на пресекулки.

— Да почакам, викаш? Проклятие! Какво ти става, в името на Гуглата, Бързак? — Отпра парцал от ръкава на ризата си и го натика в раната под гръдния си кош. — Бързак?

Отговор не последва. Той се напрегна, после се обърна и огледа по-ниските покриви. Тук-там се виждаха безжизнени тела. Покривът на склада, където беше видял двете фигури да кацат зад техния човек, беше пуст. Той простена тихо и се смъкна на колене.

С атаката на жената беше чул нещо сред бляскащите пламъци. Гръм. Не, по-скоро два, един след друг. Затаи дъх. Трети убиец ли имаше тук? Магьосник? Бързия Бен беше поразил този, но някой друг бе поразил Бързия Бен.

— О, проклета да е Гуглата дано! — прошепна той и се огледа с гняв.

Първото запознанство на Ралик с грозящата го опасност беше един рязък удар между плешките му. Дъхът излезе от дробовете му и отнесе със себе си и способността му да реагира. Гърбът му запулсира и той веднага разбра, че е ударен със стрела, но джезърейнтската му броня под ризата беше издържала на удара — острието беше пронизало желязото, но стрелата беше изгубила силата си, за да продължи. През бученето в ушите си успя да чуе стъпките, приближаващи се към него.

От сенките долу се чу гласът на Оцелот:

— Ном? Какво става?

Стъпките зад Ралик спряха и се чу тихото изщракване на зареждащ се арбалет. Той се стегна. Собственото му оръжие лежеше до него, готово.

— Ном?

Зад него и вляво се чу тиха стъпка. С едно движение Ралик се превъртя по гръб, сграбчи арбалета, надигна се рязко и стреля. Убиецът, на по-малко от петнайсет стъпки от него, беше отхвърлен от удара на стрелата и оръжието изхвърча от ръцете му.

Ралик се надигна на лакът и едва сега забеляза втория нападател, много зад първия. Фигурата се присви и стреля с арбалета си. Стрелата го забърса в дясната част на гърдите, отплесна се покрай главата му и изчезна в тъмното. От удара дясната му ръка изтръпна. Той се изправи, олюля се, измъкна ножа от канията и кривото острие блесна синьо в нощта.

Убиецът срещу него пристъпи предпазливо напред, после отстъпи към отсрещния ръб и се сниши.

— Проклет дъх на Гуглата — чу се гласът на Оцелот до Ралик.

Той се обърна, но не видя никого.

— Оня ми видя магията — каза Оцелот. — Браво за първия, Ном. Може би ще успеем най-сетне да разберем кои са тези.

— Съмнявам се — каза Ралик, приковал поглед в неподвижното тяло. Около него вече кръжаха нишки нажежена светлина.

Тялото изчезна и Оцелот изруга.

— Някакъв вид отзоваваща магия. — Изведнъж водачът на клана се появи пред Ралик. Лицето му беше разкривено от яд. — Ние поставихме капана, но пак ние загиваме.

Ралик не отговори. Издърпа стрелата от тялото си и я захвърли настрана. Вярно, заложилите капана сами се бяха оказали в него, но той беше убеден, че човекът, който бе тръгнал след него, няма нищо общо с новодошлите. Зяпна към покрива, където беше заел позиция преследвачът му. Пред очите му блесна червена и жълта светлина, последвани от двоен гръм, и в този миг Ралик успя да зърне контурите на фигурата на ръба на покрива — бранеше се от връхлитащия нападател. Блясъкът угасна и остави след себе си пълен мрак.

— Магия — прошепна Оцелот. — Много мощна при това. Да се махаме оттук.

Двамата бързо се спуснаха в двора на склада.

След като ги беше белязала, Сори можеше без никакво усилие да проследи както дебелия дребосък, така и Монетодържача. Когато остави Калам и Бързия Бен в съборетината, беше решила отначало да проследи този Круппе, но вместо това нещо я привлече към момчето. Подозрение, усет, че неговите действия са — поне засега — по-важни от скитосванията на Круппе.

Монетодържача беше последният под влиянието на Опонн и най-съдбоносният играч на бога. Дотук тя се беше справила добре с премахването на други потенциални играчи — хора като капитан Паран, сътрудник при това на адюнктата и следователно — слуга на императрицата. Плюс водача на Нокътя в Пейл, когото бе удушила. По пътя й към Мостоваците бяха отстранени и други, но само когато се наложеше.

Знаеше, че момчето трябва да умре, и все пак нещо вътре в нея като че ли се бореше с това заключение и тази част от нея й беше напълно непозната. Беше взета, родена бе като убиец преди години на един крайбрежен път. Тялото, което обитаваше, беше удобно, небелязано от драматични житейски превратности — тяло на младо момиче, младо момиче, чийто ум не можеше да надмогне силата, която го бе завладяла и заличила.

А дали наистина го беше заличила? Какво бе докоснала в нея онази монета? И чий беше гласът, който говореше с такава сила и решимост в главата й? Беше й се случило вече веднъж, когато Уискиджак изрече думата „прорицател“.

Тя се напрегна да си спомни каквото и да било вземане-даване с прорицател през последните две години, но нищо не й дойде наум.

Придърпа плътно наметалото около раменете си. Откриването на момчето се беше оказало лесно, но виж, по-труден оставаше въпросът с какво се бе заловило то. Външно приличаше на най-обикновен обир. Крокъс беше стоял в една задна уличка, загледан в един осветен прозорец на третия етаж на едно имение, и изчака, докато светлината угасне. Тя се беше загърнала в неземните си сенки и той не я беше забелязал, когато се закатери по хлъзгавите камъни на стената, на която се беше облегнала. Катереше се с впечатляваща гъвкавост и умение.

След като я подмина и се скри от погледа й, тя си намери друго удобно за наблюдение място, което й осигури пълна гледка към терасата на стаята и плъзгащите се врати. Беше се наложило да проникне в градината на имението. Стражът вътре се бе оказал само един. Беше го убила без усилие и сега стоеше под едно дърво и гледаше към терасата.

Крокъс вече се беше качил на нея, свалил беше резето и бе влязъл в стаята. Длъжна бе да признае, че е доста добър. Но кой крадец щеше да прекара половин час в стая, която иска да обере? Половин час — и продължаваше. Не беше чула тревожни викове, не бе видяла светлини да светват зад никой от прозорците, нищо, което да покаже, че става нещо лошо. Какво тогава правеше Крокъс вътре?

Сори се стресна. В друга част на Даруджистан беше изригнала магия и миризмата й бе позната. Тя се поколеба, неспособна да вземе решение. Да остави момчето и да проучи това ново, смъртно опасно изригване? Или да остане, докато Крокъс отново се появи или не бъде разкрит?

После зърна нещо зад плъзгащите се врати на терасата и то сложи край на нерешителността й.

Пот се стичаше по лицето на Крокъс. Беше заобиколил новопоставените алармени устройства — едното на терасата, както и жицата, прикрепена към резето на вратата — и сега пристъпваше към нощната масичка. Щом стигна до нея, замръзна, неспособен да помръдне. „Какво правя тук?“

Вслуша се в тихото й равномерно дишане зад себе си — „като дъха на дракон“ — и беше сигурен, че лъха право във врата му. Вдигна очи и се взря в отражението си в огледалото. Какво му ставаше? Ако не се махнеше скоро… Започна да вади съдържанието на кесията. Когато приключи, погледна отново към лицето си… и видя зад него още едно — кръгло бяло лице, което го гледаше от леглото.

Момичето проговори.

— Щом си решил да ги връщаш, бих искала да ги подредиш правилно. Бурканчето ми с пудрата стои вляво на огледалото — зашепна тя. — Четката за коса да отиде вдясно. И обеците ли ми носиш? Тях остави на дрешника.

Крокъс простена. Беше забравил дори да скрие лицето си.

— Не викай — изръмжа той. — Върнах ти всичко и сега си отивам. Ясно?

Момичето се загърна в одеялото си и седна в леглото.

— Заплахите ти не вършат работа, крадецо — каза тя. — Само един писък и командирът на стражата на баща ми ще е тук. Би ли кръстосал камата си с неговата сабя?

— Не — отвърна Крокъс. — Но мога да я забия в гърлото ти. Като те взема за заложница, като се озовеш между мен и пазача, ще размаха ли сабята си срещу мен? Едва ли.

Момичето пребледня.

— Като крадец, най-много да ти отсекат едната ръка. Но като похитител на благородна особа Високите бесилки са ти в кърпа вързани.

Крокъс се опита да свие небрежно рамене. Погледна към терасата да прецени колко бързо може да изскочи навън. Ох, новоизпънатата жица беше доста неприятна.

— Не мърдай — заповяда момичето. — Ще запаля лампата.

— Защо? — попита притеснено Крокъс.

— За да те видя по-добре — отвърна тя и в стаята светна.

Той се намръщи. Тя проваляше плановете му още в движение.

— Какъв смисъл има да ме виждаш по-добре? — изръмжа Крокъс. — Просто извикай проклетите си пазачи и да ме арестуват. Да се свършва. — Измъкна копринения тюрбан изпод ризата си и го хвърли на масата. — Ето, това беше всичко.

Момичето погледна тюрбана и сви рамене.

— Щеше да е част от костюма ми за Празненството. Само че си намерих по-хубав.

— Какво искаш от мен? — изсъска той.

При това негово отчаяно избухване на лицето й за миг пробяга страх, но след това тя се усмихна.

— Искам да разбера защо един крадец, който е успял да обере всичките ми скъпоценности, ги връща. Никак не е обичайно за крадците.

— Имам си причини — измърмори той, повече на себе си, отколкото на нея. Пристъпи към нея и спря, щом тя се дръпна назад, с ококорени очи. Вдигна ръка. — Извинявай, не исках да те уплаша. Само… Искам да те видя по-добре. Само това.

— Защо?

Отговорът много го затрудни. В края на краищата не можеше да й каже, че се е побъркал от любов по нея.

— Как се казваш? — изломоти Крокъс.

— Чалис Д’Арл. А ти?

„Чалис.“

— Естествено — изсумтя той. — Нещо такова ще те нарекат, как иначе. — Погледна я с яд. — Мойто име? Не е твоя работа. Крадците не се представят на жертвите си.

Тя вдигна вежди.

— Жертва? Но аз вече не съм жертва, нали? Ти го поправи с връщането на нещата ми. Струва ми се — лукаво добави тя, — че повече или по-малко си задължен да ми кажеш името си, предвид това, което правиш. Явно си човек, който се отнася сериозно към задълженията си, колкото и странни да изглеждат те.

Крокъс се намръщи. За какво му говореше тя? Откъде знаеше как гледа той на задълженията? И защо все пак му се струваше, че е права?

— Името ми — въздъхна той, победен, — е Крокъс Младата ръка. А ти си дъщерята на благородника Д’Арл и многобройните ти ухажори се редят на дълга опашка, за да ти се представят. Но един ден ще ме видиш на тази опашка, Чалис, и само ти ще знаеш къде си ме видяла за последен път. Представянето ще бъде официално и ще ти поднеса подарък, както се полага. — Зяпна я, ужасен от собствените си думи.

Широко отворените й очи задържаха неговите, блеснали от чувство — чувство, което той не можеше и да се надява, че ще разбере — след което Чалис прихна. Но веднага затисна устата си с ръка и скочи от леглото.

— По-добре си тръгвай, Крокъс. Някой сигурно ме е чул. Бързо! И се пази от телта!

Крокъс закрачи вдървено към вратата на терасата. Смехът й бе поставил последната точка на всичките му мечти. Чувстваше се мъртъв отвътре, ако не се броеше циничният кикот, който можеше и да е негов, предвид странния поглед, който му хвърли Чалис. Одеялото й се беше смъкнало на пода и тя отново беше гола. И някак отдалече Крокъс се удиви, че тя като че ли изобщо не забелязва това.

Зад вратата към коридора се чуха гласове.

— Побързай, глупчо! — изсъска момичето.

В главата му изкънтяха тревожни камбани и го събудиха. Трябваше да се маха, и то бързо. Прекрачи изпънатата тел и отвори вратата. Спря, погледна я през рамо и се усмихна, като видя как се загърна в одеялото си чак до шията. Е, тук поне беше спечелил.

На другата врата се почука.

Крокъс изскочи на терасата и се прехвърли през парапета. Погледна надолу към градината и едва не падна. Пазача го нямаше. На негово място стоеше жена — и макар да беше загърната в наметало, нещо прещрака в ума му. Жената от кръчмата — при това гледаше точно към него с черните си очи, които сякаш го пронизваха дълбоко.

Вратата на стаята се отвори и Крокъс тръсна глава. „Все едно, Гуглата да я вземе дано! Да ги вземе и двете!“ Хвана се здраво за стрехата над главата си, метна се нагоре и изчезна.

Калам се беше присвил в средата на покрива, с по един нож във всяка ръка. Около него цареше тишина, нощният въздух бе изпълнен с напрежение. Изтекоха няколко дълги минути. На моменти се убеждаваше, че е съвсем сам, че Бързия Бен и другият чародей са напуснали покрива; че се бият някъде в небето горе или из улиците долу, или на някой друг покрив. Но след това чуваше нещо — може би вдишване, може би отъркване на плат в кожа… или пък вятър забърсваше бузата му в тази безветрена нощ.

После тъмнината внезапно се пръсна. Над покрива надвиснаха две фигури. Убиецът беше намерил Бързия Бен — нападна го с огнена мълния, която като че ли зашемети магьосника, после бързо скъси разстоянието между двамата.

Калам се втурна напред, за да го пресрещне. Бързия Бен изчезна и отново се появи зад убиеца. Силният блясък на енергия, изригнал от дланите му, порази владеещия магия убиец в гърба. Дрехите му лумнаха в пламъци и мъжът се превъртя надолу във въздуха.

Бързия Бен се извърна към Калам.

— Хайде. Какво чакаш?

Калам затича с приятеля си, понесе се във въздуха до него. Щом стигнаха до ръба на покрива, погледна през рамо. Убиецът маг беше успял някак да потуши пламъците по дрехите си, залитна и се изправи. Появиха се и двама от другарите му.

— Скачай — каза Бързия Бен. — Аз ще ги задържа.

— С какво? — попита навъсено Калам.

Вместо отговор Бързия Бен извади някакво мускалче, превъртя се във въздуха и го хвърли. Калам изруга и скочи.

Мускалчето се удари в плочите на покрива и се пръсна с тънък звън. Тримата убийци спряха. Бързия Бен остана на място, с очи приковани в белия дим, вдигащ се от стъклените парченца. Сред пушека се оформи смътна фигура и започна да набъбва. Формата й беше почти безтелесна, струйките дим се изпъваха като нишки на места и се къдреха като вълна на други. Виждаха се само очите на съществото — две черни цепки, които се извърнаха към Бързия Бен.

— Ти — проговори то с детски гласец — не си господарят Тайсхрен.

— Така е — обясни Бързия Бен. — Но съм в неговия легион. Ти продължаваш да служиш на империята. — Посочи към другия край на покрива. — Онези тримата са врагове на империята, демоне. Тайст Андий. Дошли са тук, за да се опълчат на империята Малазан.

— Казвам се Бисер — тихо промълви демонът Корвалах и се обърна към тримата убийци. — Но те не бягат — добави Бисер малко изненадано.

Бързия Бен изтри с ръкав потта от челото си. Погледна надолу. Калам се беше превърнал в смътна сянка, чакаща в тъмната уличка.

— Знам — каза той тъжно. Това наблюдение беше изнервило и него. Един Корвалахрай на Тайсхрен можеше да срине цял град до основи, ако му хрумнеше.

— Те приемат предизвикателството ми — каза Бисер и отново се обърна към Бързия Бен. — Трябва ли да ги съжаля?

— Не — отговори той. — Просто ги убий и да приключваме.

— И се връщам при господаря Тайсхрен.

— Да.

— Ти как се казваш, магьоснико?

Той се поколеба, после отвърна:

— Бен Адефон Делат.

— Но ти май трябваше да си мъртъв — каза Бисер. — Така е белязано името ти в свитъците на Върховните магове, паднали пред империята в Седемте града.

Бързия Бен погледна нагоре.

— Идат още, Бисер. Чака те битка.

Демонът вдигна очи. Над тях се спускаха бляскави фигури, пет отпред и една отзад. Последният излъчваше такава сила, че Бързия Бен се присви и кръвта му се смрази. На гърба на фигурата беше пристегнато нещо дълго и тънко.

— Бен Адефон Делат — тъжно каза Бисер, — виж последния, който идва. Ти ме изпрати на смърт.

— Знам — прошепна Бързия Бен.

— Бягай тогава. Ще ги задържа, колкото да осигуря бягството ти. Повече не мога.

Бързия Бен се спусна от покрива.

Преди да се скрие от погледа му, Бисер проговори отново.

— Бен Адефон Делат, ще скърбиш ли за мен?

— Да — извика той, обърна се и бързо се спусна в мрака.

Ралик пристъпи в средата на улицата. От двете страни на широкия коридор се издигаха колони, от които стърчаха газови факли и мятаха кръгове синкава светлина по влажните плочи на каменната настилка. Лекият дъждец се беше върнал и загръщаше всичко в лъскаво сияние. Вдясно от него и отвъд жилищните сгради от тази страна на улицата на фона на тъмносивото небе проблясваха светлите куполи на Върховния Талантай.

Храмът беше една от най-старите постройки в града, каменните блокове на основите му датираха отпреди две хиляди години. Монасите на Талантай бяха дошли, като мнозина други, понесени от крилете на мълвата. За тази история Ралик знаеше по-малко, отколкото Мурильо и Кол. Вярваше се, че сред хълмовете е погребан някой от Древните народи, личност с огромно богатство и сила — дотолкова стигаха знанията му.

Но с този слух бяха свързани много последствия. Ако не бяха хилядите шахти, изкопани дълбоко в земята, пещерните кухини пълни с подземния газ, изобщо нямаше да бъдат намерени. И макар много от тези шахти да се бяха срутили или да бяха забравени през столетията, други все още оставаха, вече свързани с мрежа от тунели.

В един от тези многобройни тунели, нашарили като кошер терена под храма, чакаше Воркан, Майсторът на Гилдията на убийците. Ралик си представи как Оцелот се спуска, обременен от вестта за погрома, и на мършавото му лице се изписа усмивка. Никога не беше се срещал лице в лице с Воркан, но Оцелот изглеждаше подходящ за тези катакомби — поредният градски плъх, щъкащ сега някъде под краката му.

Някой ден, знаеше Ралик, той самият щеше да стане водач на клан, щеше да се срещне лице в лице с Воркан някъде долу. Зачуди се как ли щеше да го промени това и мислите му се изпълниха с неприязън.

Нямаше избор. Някога, мислеше си той, докато се приближаваше към карето с хана „Феникс“, много отдавна, имаше възможности, между които можеше да избере и които щяха да го отведат по друг път. Но онези дни бяха мъртви, а бъдещето се състоеше само от нощи, протежение от мрак, водещо надолу към вечната тъма. Рано или късно щеше да се срещне с Воркан и щеше да обрече живота си на Майстора на Гилдията, и толкова — щеше да се затръшне и последната врата.

И гневът му към несправедливостите, към световната поквара щеше да повехне в неосветените тунели под Даруджистан. В занаята на убийците последната жертва щеше да е самият той.

И това повече от всичко друго превръщаше замисъла на двамата с Мурильо в последния акт на човещина, който щеше да извърши някога. Измяната беше най-голямото престъпление за Ралик, защото отнемаше на човек всичко човешко и го превръщаше в гърчеща се от болка плът. Пред лицето на това дори убийството беше изход: ставаше бързо и слагаше край на мъката и отчаянието от безнадеждния живот. Ако всичко се осъществеше така, както бе замислено, лейди Симтал и онези, които бяха заговорничили с нея в измяната към съпруга й, лорд Кол, щяха да умрат. Можеше ли това да поправи злото, можеше ли да изравни везните на възмездието? Не, но можеше да върне на един човек живота и надеждата му.

Колкото до самия Ралик, такива дарове отдавна бяха изгубени и той не беше от онези хора, които ще ровят в пепелищата. Жарава не бе останала, пламъците не можеха да се разгорят отново. Животът принадлежеше на други хора и единствената му претенция към него беше властта му да им го отнема. Нито щеше да познае надеждата, ако някога го споходеше. Твърде много се бе отчуждил, твърде дълго бе живял като призрак.

Щом наближи входа на хана, Ралик зърна младия крадец да се приближава по улицата. Забърза се и подвикна:

— Крокъс!

Момчето трепна, но като видя, че е Ралик, спря и го изчака.

Ралик го хвана под мишницата и го поведе мълчаливо в една от страничните улички. След като потънаха в сенките, го стисна още по-здраво и го обърна към себе си.

— Чуй ме! — изсъска той, само на педя от стъписаното лице на момчето. — Тази нощ бяха избити най-добрите на Гилдията. Това не е игра. Да не си стъпил на покривите. Разбра ли ме?

Крокъс кимна.

— И кажи това на чичо си. В града има Нокът.

Момчето се ококори.

— И — продължи Ралик — има и още някой. Някой, който идва от небето и избива всичко наоколо.

— А чичо Мамът?

— Просто му кажи. А сега ме слушай внимателно, Крокъс. Това, което ще ти кажа, е между теб и мен, на четири очи, разбрано?

Крокъс отново кимна. Лицето му беше пребледняло.

— Останеш ли на този път, загиваш. Пет пари не давам колко възбуждащо изглежда всичко това — това, което е възбуждащо за теб, е отчаяние за други. Престани да се храниш с кръвта на града, момко. Нищо геройско няма в това да изсмукваш другите. Ясен ли съм?

— Да — прошепна Крокъс.

Ралик пусна ръката му и отстъпи назад.

— Върви. — Бутна Крокъс на улицата и изчака, докато момчето се скрие зад ъгъла. После вдиша дълбоко и се изненада, като видя, че ръцете му треперят, докато разкопчават яката на наметалото.

От сенките излезе Мурильо.

— Не съм сигурен, че ще подейства, приятелю, но опитът беше добър. — Сложи ръка на рамото на убиеца. — Майстор Барук има работа за нас. Круппе настоява да вземем и Крокъс.

Ралик се намръщи.

— Да го вземем? Значи ще напускаме Даруджистан?

— Боя се, че да.

— Вървете без мен. Кажете на Барук, че не сте ме намерили. Всичко е на ръба — в това число и нашият план.

— Още нещо ли е станало, Ном?

— Чу ли съобщението, което предадох на Крокъс за чичо му?

Мурильо поклати глава.

— Закъснях за сценката. Видях само как го мъкнеш към уличката.

— Добре — каза Ралик. — Ела да влезем. Тази нощ е такава, че може да накара и Гуглата да се усмихне, приятел.

Излязоха от уличката. Светлината на ранното утро се прокрадваше през ситната мъгла на дъжда.

В средата на покрива лежеше купчина пепел и кости, които изпукваха тихо и мятаха със съсък по някоя искра. Аномандър Рейк тикна ядосано меча си в ножницата.

— Пратих дванайсет от вас — изръмжа той на фигурата в черната пелерина, застанала до него. — Какво стана, Серрат?

Жената Тайст Андий явно беше на ръба на силите си.

— Потрудихме се здраво, господарю…

— Подробностите! — сряза я Рейк.

Серрат въздъхна.

— Джекарал е със счупен врат и три счупени ребра. Лицето на Борулд е размазано — счупен нос, счупена скула, счупена челюст…

— С кого са се били? — възкликна Рейк и се обърна стъписан към лейтенанта си. — Да не би Майсторът на Гилдията да е изпълзял от леговището си?

— Не, Господарю. И Джекарал, и Борулд бяха повалени от един човек. Не беше градската Гилдия.

Очите на Рейк блеснаха опасно.

— Нокът?

— Вероятно. Придружаваше го един Върховен маг. Същият, който ни остави този Корвалах да си поиграем с него.

— Тук намирисва на империята — измърмори Рейк и погледът му се спря на димящото петно, което бе започнало да пълзи по покрива. — Някой от фокусите на Тайсхрен, предполагам. — По устните му пробяга дива усмивка. — Колко жалко, че разстроихме съня му тази нощ.

— Даштал бе поразен с отровна стрела — каза Серрат. — Направи го един от убийците на Гилдията. — Тя се поколеба за миг. — Господарю. Много бяхме притиснати в кампанията на Бруд. Имаме нужда от отдих. Тази нощ имаше грешки. Някои от Гилдията успяха да се измъкнат и ако не се бяхте отзовали на молбата ми, щяхме да дадем повече жертви, докато унищожим този демон.

Рейк огледа утринното небе и въздъхна.

— Ех, Серрат. Не мисли, че съм безчувствен. Но Майсторът на Гилдията трябва да бъде изкаран от скривалището му. Тази Гилдия трябва да бъде затрита. — Изгледа лейтенанта си. — Този Нокът, на който сте се натъкнали — смяташ ли, че се е подготвяла среща?

— Не среща — отвърна Серрат. — Капан.

Рейк кимна.

— Добре. — Замълча и тъмновиолетовите му очи се вгледаха в очите на Серрат. — Връщайте се на Лунния къс. Върховната жрица лично да се погрижи за Джекарал.

— Благодаря, господарю. — Серрат се обърна и даде знак на другите.

— А, още нещо. — Рейк повиши глас, за да го чуе отделението му убийци-магове. — Вие се справихте добре, изключително добре. Заслужихте си почивка. Три дни и три нощи. Можете да ги прекарате както намерите за добре.

Серрат отново се поклони.

— Ще ги прекараме в траур, господарю.

— Траур?

— Отровната стрела уби Даштал. Отровата беше направена от алхимик. При това много способен. Съдържаше паралт.

— Разбирам.

— Ще се върнете ли с нас?

— Не.

Лейтенантът се поклони за трети път. Осемте Тайст Андий вдигнаха като един ръце нагоре и изчезнаха.

Рейк погледна към съскащото петно точно когато то долази до края на покрива и се смъкна в мрака. Отдолу се чу смътен трясък. Лорд Аномандър Рейк извърна отново очи към небето и въздъхна.

Сержант Уискиджак се люшна на стола си и го подпря на порутената стена. Мръсната стаичка вонеше на урина и влага. Две единични легла — дървени рамки с ушити от зебло, пълни със слама дюшеци — се опираха до стената вляво. Другите три паянтови стола бяха сбутани около единствената маса в средата на стаята. Над масата висеше фенер — светеше над Фидлър, Хедж и Малът, насядали да играят карти.

Бяха си свършили работата още преди да падне здрач. Допреди съюза с Морант малазанските сапьори не бяха нищо повече от прославили се в обсади подривници, копачи на тунели и рушители на градски порти. Морантската алхимия бе запознала империята с всевъзможни взривни прахове, които избухваха, щом се изложат на въздуха. Бавнодействаща киселина разяждаше неизпечените глинени обвивки. Саботажът се бе превърнал в изкуство, точното съотношение между дебелината на глината и силата на киселината беше сложна работа и малцина оживяваха, за да се поучат от грешките си.

Според Уискиджак Хедж и Фидлър бяха ужасни войници. Беше му доста трудно да си спомни кога за последен път са изваждали мечовете си от ножниците. Всякакво чувство за дисциплина, усвоено по време на основното им обучение, се беше разпаднало след дългите години, изкарани на бойното поле. И все пак, стигнеше ли се до саботажа, двамата нямаха равни.

С присвити очи, Уискиджак загледа тримата насядали около масата мъже. Беше изтекло доста време, откакто някой от тях бе направил някакъв жест или казал някоя дума. Една от поредните игри на Фидлър, реши сержантът. Той все измисляше нови игри, импровизираше правилата всеки път, щом го ядосаха. И въпреки безкрайните спорове никога не му липсваха играчи. „Какво ли не може да направи скуката“, каза си той наум. Но не, не беше само скуката. Очакването глождеше, особено когато ставаше дума за приятели. Доколкото знаеха, Бързия Бен и Калам сега можеха да лежат мъртви в сенките на някоя задна уличка. И това правеше чакането още по-тежко.

Погледът на Уискиджак се плъзна към едното от леглата, на което лежаха бронята му и дългият му меч. Ръжда беше покрила съдраната плетена ризница като суха кръв. На някои места халките липсваха, на други бяха разкъсани. Споменът за тези дупки беше останал в костите и в мускулите му: всяка рана, всеки удар го измъчваше с болката си, поздравяваха го всяка сутрин като стари бойни другари. Мечът, с обикновената му, увита с кожа дръжка и кръгъл предпазител лежеше в ножницата си от дърво и кожа, коланът бе метнат до него на леглото.

Оръжието бе попаднало в ръцете му след първата битка, беше го намерил на бойното поле. Тогава все още носеше по ботушите си варовика от каменоломната на баща си и обещанието за един нов свят се вееше пред него на знамената на империята. Мечът бе попаднал в ръцете му бляскав, без една драскотина дори по наточеното острие, и той го бе взел като лична награда.

Погледът му се замъгли. Умът му беше навлязъл в сивите кални коловози на младостта му, където крачеше по позната пътека, изгубен и заслепен от неопределима тъга.

Вратата рязко се отвори и в стаята нахлу студен влажен въздух, а след него — Тротс. Черните като въглен очи на баргаста срещнаха погледа на сержанта.

Уискиджак скочи, отиде до леглото и взе меча си. Тримата около масата останаха погълнати в играта си — само лекото помръдване в столовете издаде безпокойството им. Сержантът отиде при Тротс, притвори вратата и надникна навън. От другата страна на улицата се бяха присвили две фигури, едната облегната на другата. Той изсумтя и подвикна през рамо:

— Малът!

Лечителят се намръщи и внимателно остави картите си.

Двете фигури прекосиха улицата. Ръката на Уискиджак се плъзна към дръжката на меча.

— Кой? — попита Малът; вече оправяше одеялата на едното легло.

— Калам — отвърна сержантът. Двамата мъже стигнаха до вратата и той я отвори широко, за да влязат, след което я затръшна. Махна на Тротс и войникът отиде до мръсното перде на прозореца, дръпна леко единия му край и започна да наблюдава улицата.

Калам беше пребледнял, увиснал на рамото на Бързия Бен. Тъмносивата риза на убиеца беше подгизнала от кръв. Малът пристъпи да помогне на магьосника и двамата пренесоха Калам до леглото. Щом го сложиха да легне, лечителят махна на Бързия Бен да се отдръпне и започна да смъква ризата на Калам.

Бързия Бен поклати глава и седна в стола на Малът.

— Каква е играта? — попита той, взе картите на Малът и ги изгледа намръщено.

Нито Хедж, нито Фидлър му отговориха.

— Представа нямам — каза Уискиджак, застанал зад Малът. — Просто си седят така и зяпат.

Бързия Бен се ухили.

— Аха. Игра на изчакване. Нали, Фид? — Намести се удобно на стола и изпружи крака.

Малът хвърли поглед сержанта и каза:

— Ще трябва да полежи. Раната е чиста, но е изгубил много кръв.

Уискиджак огледа мъртвешки бледото лице на убиеца. Погледът на Калам беше ясен, съсредоточен в очите на сержанта.

— Е? — попита Уискиджак. — Какво стана?

— Посбихме се с един маг — отвърна зад него Бързия Бен.

Калам кимна за потвърждение.

— И? — запита Уискиджак, изправи се и впи поглед в магьосника.

Бързия Бен се отпусна леко в стола си.

— Работата се закучи. Трябваше да пусна един имперски демон, за да се измъкнем живи.

Всички притихнаха. Тротс се обърна и направи предпазния жест на племето си — прокара пръсти по татуировките на лицето си.

— Значи сега върлува из града? — тихо попита Уискиджак.

— Не — отвърна магьосникът. — Умря.

— С кого сте се били тогава? — ревна Уискиджак.

— Не сме съвсем сигурни — отвърна спокойно Бързия Бен. — Не знам какво беше, но се погрижи за демончето за по-малко от минута. Чух предсмъртния му вик, когато бяхме само на една пресечка. Убийци-магове, сержанте, дойдоха от небето. Изглеждаха решени да изметат градската Гилдия.

Уискиджак се смъкна в стола си. Дървото изскърца жално.

— От небето? Тайст Андий.

— Да — измърмори Бързия Бен. — Помислихме си го. Магията беше точно с такъв мирис. Стара, тъмна и леденостудена. Куралд Галайн.

— От това, което видяхме — добави Калам, — се справиха адски добре. Контакт не беше установен, сержанте.

— Значи тук действа Лунният. — Уискиджак помълча, после удари с юмрук по страничната облегалка на стола. — Още по-лошото е, че Лунният господар е с един ход пред нас. Съобразил е, че ще се опитаме да се свържем с Гилдията — и какво прави?

— Премахва Гилдията — каза Калам. — И това ако не е наглост…

— Колкото и наглост да има — отвърна с гримаса Уискиджак, — заслужена е. Признавам му го. Чудя се колко ли е добър Майсторът на Гилдията на този град — дали е достатъчно добър, за да се справи с Тайст Андий? Едва ли.

— А колкото до другото — каза Бързия Бен, — стана.

Сержантът го погледа замислено пет-шест секунди, после кимна.

— Освен това се сблъскахме със Сори — каза Калам и изохка, щом Малът пипна раната му. Лечителят замърмори под нос.

— О? Аз я пратих след един дебелак, за когото смяташе, че е важна фигура. Как се е натъкнала на вас?

Бързия Бен беше вдигнал вежди.

— Значи ни е казала истината все пак. Не знаем как ни намери, но беше намерила човека, когото търсехме — и ни го предаде.

Малът вдигна ръката си. На мястото на раната вече имаше само един розов белег. Калам изпръхтя благодарно и се надигна.

Уискиджак потупа с пръсти по облегалката на стола.

— Ако знаехме поне кой управлява този проклет град, можехме да се опитаме сами.

— Ако почнем да избиваме членовете на градския съвет, може би ще измъкнем истинските управители от леговищата им — изсумтя убиецът.

— Идеята не е лоша. — Сержантът се намръщи и стана. — Поработи по това. След появата на тоя демон Лунният господар вече знае, че сме тук. Ще трябва да действаме бързо.

— Можем да гръмнем палатата „Величие“ — предложи Фидлър и се ухили на Хедж.

— Имате ли достатъчно муниции, за да го направите? — попита Уискиджак.

Лицето на Фидлър помръкна.

— Ами, хм, имаме колкото за едно имение средна ръка. Но ако измъкнем част от мините, които поставихме…

Уискиджак въздъхна.

— Това започва да става нелепо. Не. Оставяме нещата, както са. — Загледа се в несъществуващата игра на карти. Като че ли включваше пълна неподвижност. Сдържаност. Очите на сержанта се присвиха. Дали хората му не се опитваха да му подскажат нещо?

Оранжеви и жълти светлини изпълваха хоризонта на изток и мятаха бронзовото си сияние над града. По улиците се чуваше само капещата вода, макар че само след минути щяха да се появят първите минувачи. Скоро селяните, разпродали снощи стоката си — зърно, плодове и зеленчуци — щяха да запрегнат колите си и да напуснат града. Дюкяните и сергиите щяха да отворят, за да хванат първата вълна купувачи.

Из цял Даруджистан Сиволиките се подготвяха да затворят клапите към факлите, осветяващи главните булеварди. Движеха се на малки групи, събираха се на пресечките и се пръскаха със звъна на първата дневна камбана.

Сори гледаше как Крокъс уморено се качва по стъпалата на жилищната сграда. Беше се скрила в сенките на улицата, които сякаш не искаха да си идат въпреки усилващата се светлина на настъпващия ден.

Преди малко бе усетила смъртта на имперския демон — тя я порази почти физически, все едно че я удари дълбоко в гърдите. Обикновено демоните бягаха в своите селения, след като им се нанесеше достатъчно сериозно поражение, за да разкъсат оковите на призоваването. Но корвалахът не просто беше посечен или принуден да избяга. В неговия край имаше някаква окончателност, която я беше разтърсила. Истинска смърт. Още си спомняше безмълвния му, отчаян вопъл, прокънтял в главата й.

Цялата двойственост, обкръжаваща Монетодържача, беше изчезнала, изтеглена някъде. Сега тя вече знаеше, че ще го убие. С това трябваше да се приключи колкото се може по-скоро. Единственото, което оставаше, преди да го направи, бе да разгадае странните му действия. До каква степен Опонн използваше момчето?

Тя знаеше, че я е видял в градината на Д’Арл, малко преди да избяга по покрива на имението. След като видя светлината зад плъзгащите се врати на терасата, окончателно бе решила да продължи да го следи. Родът Д’Арл беше много влиятелен в Даруджистан. Предположението, че момчето може да е в тайна любовна връзка с дъщерята, изглеждаше скандално, но какво друго можеше да заключи? Така че оставаше въпросът: дали Опонн действаше пряко чрез момчето, домогвайки се до странно влияние в Градския съвет? Какви сили на влияние притежаваше тази млада девица?

Само въпрос на положение, на възможен скандал. Но какво все пак беше политическото положение на съветника Истрайсиън Д’Арл? Сори си даваше сметка, че макар да е научила доста за политическата арена в Даруджистан, все пак не знае достатъчно, за да предвиди ходовете на Опонн. Съветник Д’Арл беше основният противник на Търбан Орр в историята с прокламацията за неутралитет — но какво значение имаше това? На империята Малазан й беше все едно. Освен ако прокламацията не беше нищо повече от лъжлива маневра. Дали Търбан Орр не се опитваше да положи основите на подкрепен от империята преврат?

Отговорите на тези въпроси щяха да дойдат бавно. Тя разбираше, че ще трябва да прояви търпение. Търпението, разбира се, беше най-доброто й качество. Беше се надявала, че като се покаже за втори път на Крокъс, там, в градината, ще предизвика у момчето паника — или най-малкото ще обезпокои Опонн, ако контролът на бога наистина беше толкова пряк.

Сори беше гледала от сенките, с които се бе загърнала, и как убиецът Ралик бе възложил някаква задача на момъка. Задържала се беше също така, за да подслуша разговора между Ралик и Мурильо. Момчето, изглежда, си имаше покровители, при това доста странна пасмина, при положение че дебелото човече, Круппе, се падаше нещо като техен водач. Чу, че се канят да изведат Крокъс от града по нареждане на техния „шеф“ — и това правеше цялата ситуация още по-интригуваща.

Разбираше, че много скоро ще трябва да се задейства. Предполагаше, че защитата, осигурена от Круппе и този Мурильо, няма да й попречи особено. Въпреки че Круппе със сигурност бе нещо повече, отколкото изглеждаше, насилието едва ли беше основното му умение.

Щеше да убие Крокъс после, извън града. Веднага щом разбереше естеството на мисията им и кой е техният „шеф“. Веднага щом всичко си отидеше на мястото.

Сержант Уискиджак трябваше да почака още малко, докато се върне. Сори се усмихна на тази мисъл — знаеше много добре какво облекчение ще изпитат всички от взвода, че я няма. Колкото до цялата тази работа — заплахата от страна на Бързия Бен и Калам, — какво пък, всичко с времето си.

Жестоката мигрена на алхимика Барук утихваше. Злокобното присъствие, развихрило се над града, си бе отишло. Той седеше в креслото си, притиснал на челото си увитото в кърпа парче лед. Беше магия. Сигурен беше в това. Миазмите й воняха на демонство. Но имаше и още нещо. В мига преди присъствието да изчезне, Барук бе изпитал душевен гърч, който за малко щеше да го доведе до безсъзнание.

Беше преживял последния смъртен писък на създанието, собственият му врясък отекна по коридора и накара стражите до вратата на спалнята му да се развикат.

Дълбоко в себе си Барук изпитваше чувство за грехота, сякаш душата му беше разбита. За една-единствена, много кратка секунда беше погледнал в свят на абсолютен мрак и от този мрак идеха звуци, скърцане на дървени колела, дрънчене на вериги, стоновете на хиляди оковани души. После този свят изчезна и той се озова седнал в стола си, а Роалд бе коленичил до него, с ведро с лед от мазето.

Сега седеше в кабинета си, сам, и ледът, притиснат до челото му, беше топъл в сравнение с онова, което изпитваше в сърцето си.

На вратата се почука и Роалд влезе. Лицето му беше угрижено.

— Господарю, имате гост.

— Нима? В този час? — Надигна се едва-едва. — И кой е той?

— Лорд Аномандър Рейк. — Роалд се поколеба. — И… още един.

Намръщен, Барук махна с ръка.

— Доведи ги.

— Да, господарю.

Рейк влезе, стиснал за врата едно голямо колкото куче същество. То се гърчеше и съскаше, после обърна изпълнените си с жал очи към Барук.

— Това нещо ме следеше по пътя ми дотук — каза Рейк. — Твое ли е?

Стъписан, Барук кимна едва-едва.

— Така си и мислех — каза Рейк, пусна демона и той прехвърча из стаята и кацна в обутите с чехли крака на алхимика.

Барук го зяпна. Демонът трепереше.

Рейк отиде до едно от креслата, седна и изпружи дългите си крака.

— Тежка нощ.

Барук махна с ръка, демонът каза „пльок“ и изчезна.

— М-да — каза той твърдо. — Моят слуга бе изпратен със задача. Представа нямах, че тя ще включи и вас. — Стана и се изправи пред Тайст Андий. — Защо се озовахте сред една война между убийци?

— А защо не? — отвърна Рейк. — Аз я започнах.

— Какво?!

Лунният господар се усмихна.

— Не познаваш империята толкова добре като мен, Барук.

— Моля, обясни ми. — Лицето на алхимика беше почервеняло.

Рейк помълча, после заговори:

— Кажи ми следното, Барук. Кой в този град най-вероятно знае за вашия таен съвет? И кой би могъл да се облагодетелства от вашето премахване? И най-важното — кой в този град е способен да ви убие?

Барук не отговори веднага. Бавно отиде до масата, на която беше опъната нова карта, и се наведе над нея.

— Подозираш, че императрицата може да търси Воркан. За да предложи договор.

— Засягащ теб и останалите Върховни магове — каза Рейк. — Императрицата е изпратила тук свой Нокът не толкова защото я притеснява отбраната на града, колкото за да установи контакт с Майстора на убийците. Не бях напълно сигурен, че съм прав за това, но бях решил на всяка цена да предотвратя такъв договор.

Погледът на Барук бе прикован в червеното петно на картата.

— И затова си изпратил своите убийци да пометат Гилдията. За да я изкараш от леговището й. — Обърна се към Рейк. — И после какво? Ще я убиеш? Всичко това заради някакви твои подозрения?

— Тази нощ — заговори спокойно Рейк — ние попречихме на Нокътя да сключи този договор. Донесението на твоя демон ще потвърди това. Освен това не твърдиш, че смъртта на Воркан и съкращаването на броя на наемните убийци в града е толкова лошо, нали?

— Боя се, че е. — Барук закрачи из стаята; мъчеше се да потисне надигащия се в него гняв. — Може да не познавам империята толкова добре като теб, Рейк — през зъби заговори той, — но този град го познавам — много по-добре, отколкото ти ще го познаваш някога. — Изгледа с яд Тайст Андий. — За теб Даруджистан е поредното бойно поле за личната ти война с императрицата. Пет пари не даваш как оцелява този град — как е съумял да оцелее цели три хиляди години.

Рейк сви рамене.

— Тогава ме осветли.

— Градският съвет си има своята функция, жизненоважна при това. Всички те са онова, което движи града. Вярно, палатата е място, където цари дребнавост, поквара, непрестанни препирни, но въпреки всичко тя е мястото, където се вземат всички важни решения.

— Какво общо има всичко това с Воркан и убийците?

Барук отвърна с гримаса.

— Като всеки натежал под товара си фургон, колелетата имат нужда от смазка. Без риска от убийство по поръчка благородните фамилии отдавна щяха да са се унищожили взаимно и да погубят целия град в гражданска война. Второ, ефикасността на Гилдията осигурява някаква степен на контрол над вендетите, противоречията и прочие. Тя е гарантираната алтернатива на кръвопролитията, а кръвопролитията са мръсни. Обикновено твърде мръсни за изтънчената чувствителност на знатните.

— Любопитно — каза Рейк. — Все пак не мислиш ли, че Воркан би се вслушала много внимателно в едно предложение от страна на императрицата? В края на краищата, Ласийн е създала прецедент в предаването на управлението на завладян град в ръцете на убиец. Всъщност поне една трета от сегашните й Върховни юмруци произлизат от тази професия.

— Пропускаш главното! — Лицето на Барук бе потъмняло. — Ти не се посъветва с нас и това няма да се търпи.

— Не ми отговори — отвърна Рейк с кротък и много леден глас. — Щеше ли Воркан да приеме контакта? Щеше ли да устои? Толкова ли е добра тя, Барук?

Алхимикът извърна очи към тавана.

— Не знам. Това е отговорът ми и на трите въпроса.

Рейк впери очи в него.

— Ако наистина не беше нищо повече от прост алхимик, може би щях да ти повярвам.

Барук се усмихна кисело.

— Какво те кара да мислиш, че съм нещо повече?

Този път беше ред на Рейк да се усмихне.

— Малцина биха спорили с мен, без да се разтреперят. Не съм свикнал да се обръщат към мен като към равен.

— Към асцендентството има много пътища и някои са по-изтънчени от други. — Барук отиде до лавицата над камината, взе една кана, после се върна при рафта зад бюрото си и извади два кристални бокала. — Тя е Върховен маг. Всички тук разполагаме с магически защити, но срещу нея… — Напълни бокалите с вино.

Рейк отиде при алхимика, взе поднесената му чаша и я вдигна.

— Извинявам се, че не те уведомих. Всъщност изобщо не ми хрумна, че може да се окаже важно. До снощи действах по предположения, нищо повече. Не помислих за вълнението, което може да предизвика една притисната към земята Гилдия.

Барук отпи от виното си.

— Аномандър Рейк, кажи ми нещо. Тази нощ в града ни имаше някакво присъствие — демонско.

— Един от демоните Корвалах на Тайсхрен — отвърна Рейк. — Освободен от магьосник Нокът. — Отпи глътка и се усмихна със задоволство. — Вече го няма.

— Няма ли го? — попита тихо Барук. — Къде е?

— Недостижим е за Тайсхрен — отвърна с нещо като усмивка Рейк. — И за всеки друг.

— Твоят меч — промълви Барук и едва потисна трепета си, понеже споменът за последното видение се върна в ума му. Скърцането на колела, дрънченето на вериги, стоновете на хиляди изгубени души. И мрак.

— О, да — каза Рейк и доля бокала си. — Получих главите на двамата магьосници от Пейл. Както ми обеща. Възхитен съм от твоята ефикасност, Барук. Те възразиха ли?

Барук пребледня.

— Обясних им другата възможност — отвърна той тихо. — Не, изобщо не възразиха.

Тихият смях на Рейк смрази кръвта в жилите му.

Далечният звук събуди Круппе. Малкият огън пред него пращеше буйно, но топлината му сякаш бе станала по-малка.

— Ех — въздъхна Круппе, — ръцете на Круппе са почти изтръпнали, но виж, слухът му си е остър, както винаги. Чуй този смътен звук, идещ някъде от най-дълбоките недра на сегашния му сън. Знае ли Круппе кой е източникът му?

— Може би — каза К’рул до него.

Сепнат, Круппе се обърна и вдигна вежди.

— Круппе мислеше, че отдавна си си отишъл, Древни. Все едно, той ти е благодарен за компанията.

Скритият под гуглата си бог кимна.

— С детето Татърсейл всичко е наред. Ривите я пазят и тя расте бързо, както се полага за соултейкън. Сега я е приютил един могъщ боен главатар.

— Хубаво — каза с усмивка Круппе. Шумовете в далечината отново привлякоха вниманието му. Той се вторачи в тъмното, но не видя нищо.

— Кажи ми, Круппе — заговори К’рул, — какво чуваш?

— Като да минава някой голям фургон, или нещо такова — отвърна той намръщен. — Чувам колелетата му, чувам и вериги, и стонове на роби.

— Името му е Драгнипур — каза К’рул. — И е меч.

Круппе се намръщи още повече.

— Как може един фургон и няколко синджира роби да бъдат меч?

— Изкован в мрак, той е оковал души на света, съществували преди идването на светлината. Круппе, владетелят му сега е сред вас.

В ума на Круппе се появи Драконовата колода. И той видя един получовек-полудракон — Рицаря на Върховен дом Мрак, известен също като Сина на Тъмата. Мъжът държеше високо над главата си черен меч, от който като струи дим се виеха синджири.

— Рицарят е в Даруджистан? — попита той уплашено.

— В Даруджистан — отвърна К’рул. — Около Даруджистан. Над Даруджистан. Присъствието му е магнит за силата и превелика е опасността. — Древният бог се обърна към Круппе. — Той е в съюз с майстор Барук и с Кабала Т’орруд — тайните управители на Даруджистан са намерили двояк съюзник. Тази нощ Драгнипур вкуси душата на демон, Круппе, във вашия град. Той никога не остава жаден задълго и преди да се е спрял, ще изпие още кръв.

— Може ли някой да му устои? — попита Круппе.

К’рул сви рамене.

— Когато е бил изкован, в началото, никой не е можел, но това е било отдавна, преди моето време дори. За настоящето не мога да отговоря. Но имам още малко информация за теб, Круппе, съвсем, малко, боя се.

— Круппе слуша.

— Пътуването, на което ви праща майстор Барук, на хълмовете Джадроуби. Там отново покълва Древна магия, след толкова време. Тя е Телланн — от Имасс, — но онова, което докосва, е Омтоуз Феллак — Древната магия на Джагът. Круппе, стой настрана от тях. И на всяка цена опази Монетодържача. Онова, което ще се появи там, е по-смъртно опасно и от Рицаря и неговия меч, и също толкова древно. Стъпвай предпазливо, Круппе.

— Круппе винаги стъпва предпазливо, Древни.

Пета книга

Хълмовете Джадроуби

Зад тънките стени от кожа

седи дете, по избелялата

коприна пред детето

Колодата е подредена.

Не може още да говори

и гледките преди да бъде

тя нивга не е виждала.

И детските очи се спират

на картата

на Обелиска, на гранита сив

усеща тя грапавината.

Стои заровен Обелискът сред тревата,

в могилата е като пръст,

подал се от пръстта и минало, и бъдеще.

И ококорени са детските очи

от ужаса, че виждат пукнатини

по камъка на камъните; и знае тя:

трошенето е почнало.

„Сребърната лисица“

Съгледвач Хърлочъл, Шеста армия

14.

Видях ги на бреговете,

черните ями на очите им,

втренчени в безсмъртна рат

срещу спокойната въздишка

на Джагътските морета…

„Безумието на Готос“

Готос (р. ?)

907 г. в Третото хилядолетие

Сезонът на Фандърей в Годината на Петте бивни

По Малазанското летоброене, 1163 г. от Съня на Бърн

По летоброенето на Т’лан Имасс, Годината на Събирането, Пробуждането на Телланн

Дните отминаваха и адюнкта Лорн усещаше как остротата на ума й се възвръща, а умората и потиснатостта отшумяват. Мисълта, че може толкова лесно да изпадне в безгрижие, я беше потресла, а това чувство не й беше особено присъщо. Не знаеше как да се справи с него и това я изваждаше от равновесие и се чувстваше несигурна.

С появата на хълмовете Джадроуби, първо на юг, а сетне и на запад, тя изпита отчаяна потребност да възвърне самоувереността си. Мисията се приближаваше до критичната си точка. Успехът с гробницата на Джагът можеше да осигури успеха на всичко останало.

От заранта беше яздила с все сила, за да не наруши графика си, след като бе пътувала толкова бавно първите дни. И двата коня имаха нужда от почивка, затова сега тя вървеше пред тях, завързала юздите на колана си. А зад нея крачеше Туул.

Подканян от нея, имасецът говореше често и за много удивителни неща, но отклоняваше всичките й усилия да заговори за неща, засягащи империята, както и за това колко дълго ще задържи Ласийн властта си. Всичко като че ли се свеждаше до клетвите, които бе положил при последното Събиране. За имасеца като че ли предстоеше нещо съдбоносно. Тя се чудеше дали не е свързано по някакъв начин с освобождаването на този Джагътски тиран. И тази мисъл я безпокоеше.

Все пак нямаше да позволи никаква двойственост да застраши мисията й. В нея тя беше ръката на Ласийн и тази ръка се насочваше не от волята на самата Лорн, а от императрицата. Дужек и Тайсхрен добре се бяха постарали да й припомнят тази истина. По този начин тя не играеше никаква роля в случващото се — не и като жената с името Лорн. Как можеше изобщо да е отговорна за нещо?

— През времето, което прекарах сред човешки същества — каза Туул, — се научих да забелязвам издаването на чувства в движенията на тялото и в израженията на лицето. Адюнкта, от два дни сте намръщена. Това важно ли е?

— Не — сопна се тя. — Не е. — Прочистването на мислите от личните чувства никога не й се беше струвало толкова трудно, колкото сега — дали това не беше някакъв остатъчен ефект от намесата на Опонн? Навярно Туул щеше да може да я отърве от него. — Туул — заговори тя, — важното, както ти се изрази, е, че все още не зная достатъчно за това, което правим. Търсим един изправен камък, белега на гробницата. Е, ако приемем, че може да бъде намерен, защо тогава не е бил намерен толкова дълго? Защо за толкова хиляди години този камък не е бил открит?

— Изправения камък ще го намерим — отвърна спокойно Туул. — Той наистина маркира могилата, но могилата не е там.

Адюнктата се навъси. „Пак гатанки.“

— Обясни ми.

Имасецът помълча около минута, след което заговори.

— Аз съм роден от древен Лабиринт, адюнкта, известен с името Телланн. Той е нещо повече от извор на магия. Той също така е време.

— Да не би да намекваш, че гробницата съществува в друго време? Така ли смяташ да стигнеш до нея — като използваш Лабиринта Телланн?

— Не, паралелно време, различно от това, което ни е познато, не съществува. Онова време е свършило, минало е. По-скоро става въпрос за миризма. Адюнкта, може ли да продължа?

Устните на Лорн се стегнаха в тънка черта.

— Джагътите, които погребаха Тирана, бяха родени в друг Древен Лабиринт. Но терминът „Древен“ е съотносим само към съществувалите в онзи век Лабиринти. Джагътският Омтоуз Феллак не е Древен в сравнение с Телланн. Те са едни и същи, с една и съща миризма. Дотук ясен ли съм, адюнкта?

„Нравоучителен кучи син“, каза си тя.

— Ясен си, Туул.

Имасецът кимна и костите му изхрущяха.

— Гробницата не е била открита досега точно защото представлява Омтоуз Феллак. Намира се в Лабиринт, който вече е изгубен за света. Да, аз съм Телланн. Моят Лабиринт докосва Омтоуз Феллак. Мога да стигна до него, адюнкта. Всеки Т’лан Имасс би могъл. Но аз бях избран, защото не принадлежа към никой клан. Сам съм във всяко отношение.

— Защо това трябва да е важно? — попита Лорн и усети, че стомахът й се свива.

Туул я погледна.

— Адюнкта. Това, което се стремим да постигнем, е освобождаването на един Джагътски тиран. Такова същество, ако се измъкне от властта ни или се противопостави на предписанията ни, е в състояние да унищожи този континент. Може да пороби всяко живо същество на него и ще го направи, ако му се позволи. Ако вместо мен Логрос беше избрал някой Хвърляч на кости; и ако тиранът беше освободен, то Хвърлячът на кости щеше да бъде поробен. Един Джагътски тиран сам по себе си е опасен. Един Джагътски тиран с Хвърляч на кости от Имасс на своя страна е неудържим. Те биха могли да предизвикат боговете и да избият повечето от тях. Освен това аз съм без клан и по този начин моето поробване — ако изобщо ме сполети — не би поробило кръвните ми близки.

Лорн се взря в имасеца. Какво си мислеха императрицата и Тайсхрен? Как бе възможно да се надяват, че ще удържат такова нещо?

— Искаш да кажеш, Туул, че си пожертван?

— Да, адюнкта.

„Както и самата аз“, осъзна тя.

— Какво ще спре тирана? Как ще го удържим?

— Няма да го удържаме, адюнкта. Точно това е рискът, който поемаме.

— И какво означава това?

Туул сви рамене — ясно доловимо трополене на кокали под гнилите кожи.

— Господарят на Лунния къс, адюнкта. Няма да му остане друг избор, освен да се намеси.

— Той способен ли е да спре тирана?

— Да, адюнкта. Способен е, макар че това ще му струва скъпо, ще го отслаби. Нещо повече, той е способен да наложи единственото наказание, от което Джагътският тиран се бои. — Туул се вгледа в Лорн и очните му кухини за миг проблеснаха. — Поробване, адюнкта.

— Искаш да кажеш, че Лунният господар ще принуди тирана да воюва на негова страна?

— Не, адюнкта. Поробването ще е от ръката на господаря, но също така — извън неговата власт. Виждате ли, императрицата знае кой е господарят и какво притежава.

Лорн кимна.

— Той е Тайст Андий и Върховен маг.

Туул отвърна с хриплив смях.

— Адюнкта, той е Аномандър Рейк, Синът на Тъмата. Носителят на Драгнипур.

Лорн се намръщи.

Туул, изглежда, забеляза объркването й, защото обясни:

— Драгнипур е меч, роден от Века преди Светлината. А Тъмнината, адюнкта, е Богинята на Тайст Андий.

Едва след няколко минути Лорн успя да промълви:

— Императрицата знае как да подбира враговете си.

И тогава Туул я порази с поредното си разкритие.

— Сигурен съм — каза имасецът, — че Тайст Андий съжаляват за идването си на този свят.

— Дошли са в този свят? Откъде? Как? Защо?

— Тайст Андий бяха от Куралд Галайн, Лабиринта на Тъмнината. Куралд Галайн си беше сам, недосегаем. Богинята, тяхната майка, познаваше самотата… — Туул помълча. — Тази история едва ли е много вярна, адюнкта.

— Продължавай — промълви Лорн. — Моля те.

— В своята самота Богинята е подирила нещо извън себе си. Така била родена Светлината. Чедата й, Тайст Андий, приели това като измяна. Отхвърлили я. Според някои тя ги прогонила, според други — те оставили майчината й прегръдка по свой избор. Макар Тайст Андий все още да използват Лабиринта на Куралд Галайн, те вече не са от него. А някои са прегърнали друг Лабиринт, Старвалд Демелайн.

— Първия Лабиринт.

Туул кимна.

— На кого е принадлежал Лабиринтът Старвалд Демелайн?

— Той беше домът на драконите, адюнкта.

Мурильо се обърна назад и спря мулето насред прашния път. После погледна напред. Круппе и Крокъс вече бяха стигнали кръстопътя Уори. Попи потта от челото си с мекия сатен на бурнуса и отново погледна назад. Кол се беше навел от седлото и повръщаше закуската си.

Мурильо въздъхна. Удивително беше, че го вижда трезвен, но това, че бе настоял да ги придружи, граничеше с чудото. Замисли се дали пък Кол не подозира нещо за плановете им с Ралик… но не, нали само намек ако беше уловил за това, с което се бяха захванали, щеше да налети да се бие.

Тъкмо гордостта на Кол го беше докарала до сегашното му окаяно състояние и пиянството с нищо не оправяше работата. Всъщност — даже напротив. Кол дори беше надянал разбойническите си доспехи, чак до ръчните предпазители и наколенниците. На бедрото му висеше тежък меч и с плетената метална шапчица и шлема си той приличаше от глава до пети на същински рицар. Единственото изключение бе зеленикавият цвят на лицето му. Освен това той беше единственият, който си беше намерил кон вместо тези проклети мулета, които Круппе беше изкрънкал кой знае откъде.

Кол се изправи в седлото, усмихна се вяло на Мурильо и пришпори коня си. Двамата продължиха напред в тръс, докато догонят останалите.

Както обикновено, Круппе редеше надуто:

— Не повече от няколко дни, уверява ви Круппе, старият пътешественик из пустините отвъд бляскавия Даруджистан. Няма причини да си толкова мрачен, момко. Приеми го като едно велико приключение.

Крокъс се обърна към Мурильо и вдигна ръце.

— Приключение? Та аз дори не знам къде отиваме! Няма ли да ми каже някой? Не мога да повярвам, че се съгласих на това!

Мурильо се ухили.

— Е, хайде стига, Крокъс. Безброй пъти си проявявал любопитство за пътуванията ни извън града. Е, сега всичките ти въпроси скоро ще намерят отговор.

Крокъс се намръщи.

— Казахте ми, че всички работите като агенти на някакъв си търговец. Какъв търговец? Никакъв търговец не виждам. И къде са ни конете? Как стана така, че Кол е единственият с кон? Защо никой не ми даде меч или нещо подобно? Защо?

— Стига! — Мурильо се засмя и вдигна ръка. — Стига, моля те! Наистина сме агенти на търговец. Но търговията, която въртим, е доста необичайна.

— Пък и търговецът е доста необичаен, добавя с топла усмивка Круппе. Момко, ние събираме информация в полза на своя работодател, който е не кой да е, а Върховният алхимик Барук!

Крокъс го зяпна.

— Барук! И той не може да си позволи да ни даде коне?

Круппе се окашля.

— М-м, да. Получи се малко неразбирателство между достойния и честен Круппе и коварния вероломен коняр. Все едно, Круппе получи пълно обезщетение и спести по този начин цели единайсет сребърника за нашия господар.

— Които той никога няма да види — измърмори Мурильо.

Круппе продължи невъзмутимо:

— Колкото до меч, че за какво ти е той, момко? Ти го остави нашия развилнял се Кол, виж го, че целият е зелен. Превземки са това неговото. Колкото до рапирата на Мурильо, тя не е нищо повече от контешка дрънкулка, макар че той несъмнено ще започне да те убеждава, че всичките рубини и смарагди, отрупани по дръжката й, са за да се постигне точният баланс или друга там някоя военна хитрост. — Круппе се усмихна блажено на Мурильо. — Не, момко, истинските търсачи на информация нямат нужда от разни калъчки; всъщност ние ги презираме.

— Добре де! — изръмжа Крокъс. — Каква информация търсим тогава?

— Всичко, което онези гарвани горе в небето могат да видят — каза Круппе и махна с ръка във въздуха. — Други пътници, други усилия сред хълмовете Джадроуби, все мливо за мелницата на майстор Барук. Наблюдаваме, обаче без нас да ни наблюдават. Научаваме, като обаче оставаме загадка за всички. Изкачваме се към…

— Ще млъкнеш ли? — изстена Кол. — Вода взехте ли?

Мурильо се усмихна, откачи глинената стомна в конопената мрежа от седлото си и му я подаде.

— Сюнгер — рече Круппе. — Сюнгер, натикан в броня. Вижте го само как гълта скъпоценната ни вода, вижте как веднага избива солена и мръсна по сбръчканата му кожа. С какви отрови си се насмукал пак? Круппе тръпне пред тази мисъл.

Без да му обръща внимание, Кол подаде стомната на Крокъс.

— Дай го по-весело, момко. Плащат ти, и при това адски добре. С малко късмет, няма да имаме неприятности. Вярвай ми, в работа като тая възбудата е последното нещо, което търсим. Все пак — той погледна сърдито към Мурильо — щях да се чувствам много по-добре, ако и Ралик беше с нас.

Крокъс настръхна.

— А аз съм само жалък негов заместител, нали? Мислиш, че не го знам ли, Кол? Мислиш, че…

— Не ми казвай какво мисля — избоботи Кол. — Изобщо не съм казвал, че си му заместител. Ти си крадец, а в тоя занаят се иска много повече ловкост, отколкото имам аз. Също и Мурильо. Колкото до Круппе, неговият талант се свежда до търбуха и с каквото там намери да го натъпче. Двамата с Ралик имате много повече общо, отколкото си мислиш, и затуй ти си компетентният човек тука.

— Като оставим настрана необходимия мозък, разбира се — рече Круппе, — което е същинското ми умение… макар че Кол нивга няма да разбере тези качества, щото са му чужди.

Кол се наведе към Крокъс.

— Чудиш се защо я нося тая броня — прошепна той, но така, че да го чуят всички. — Щото ни води Круппе. Когато ни води Круппе, не се чувствам в безопасност, ако не съм подготвен като за война. Стигне ли се до това, момко, аз съм този, дето ще ни измъкне живи. — Изправи се и се загледа право напред. — Правил съм го и преди. Така ли е, Круппе?

— Абсурдни обвинения — измърмори Круппе.

— Е — попита Крокъс, — и за какво точно ще гледаме все пак?

— Ще разберем, като го видим — каза Мурильо. И кимна към хълмовете на изток. — Ей там.

Крокъс помълча малко, после присви очи.

— Хълмовете Джадроуби. Мълва ли търсим, Мурильо?

Мурильо не отговори. Отвърна му Круппе:

— Точно тъй, момко. Браво за умното заключение. Ей, къде отиде тая проклета стомна? Че Круппе нещо много ожадня.

Сори излезе през портата Джамът спокойно, без да бърза. Проследяването на Монетодържача се оказа проста работа — не беше нужно момчето да остава в полезрението й. Усещаше Крокъс и Круппе в компанията на още двама, по пътя на една левга отвъд село Уори. Изглежда, не бързаха много.

Каквато и да им беше задачата, беше ясно, че е свързана с благополучието на Даруджистан. След като си помисли за това, Сори се убеди, че мъжете в тази група трябва да са шпиони и най-вероятно — много способни в работата си. Контето Мурильо можеше да се движи из знатните кръгове с лекота, съчетана с привлекателна сдържаност — съвършеното съчетание за шпионин. Ралик, въпреки че не беше с тях сега, беше очите и ушите в Гилдията на убийците, с което покриваше друг властови кръг. Светът на Круппе беше светът на крадците и отрепките, където слуховете избуяваха като плевели в мокра пръст. Третият мъж явно беше военен и несъмнено бе въоръжена охрана на групата.

На пръв поглед — съвсем подходяща група да пази Монетодържача, макар и недостатъчна, за да й попречи да го убие — особено след като убиецът беше останал в града.

Все пак нещо глождеше ума й, някакво смътно подозрение, че групата е тръгнала към опасност — опасност, застрашаваща и нея самата. След като подмина Уори, тя ускори ход. И щом излезе на пътя, отвори своя Лабиринт на Сянката и пое по бързия му коловоз.

Адюнктата не можеше да види нищо особено в хълма, към който се приближаваха. Покритият му с гъста трева връх беше засенчен от другите хълмове наоколо. От едната страна по склона се редяха чворести, изкривени от вятъра дъбове сред поломени скали. Билото бе почти плосък кръг, по който тук-там изпод земята стърчаха камънаци.

Високо горе кръжаха гарвани, черни петънца в натежалото сиво небе. Лорн погледна Туул, който крачеше пред нея към хълма. Бе потисната и съкрушена. Обедният зной бе изцедил силите й, умората се прокрадваше и в мислите й — тя знаеше, че това поне не е дело на Опонн. Беше просто проникващ в сетивата страх, чувството, че това, което правят, е грешно, ужасно грешно.

Да хвърлят този Джагътски тиран в ръцете на най-големия враг на империята, да разчитат, че този Тайст Андий Аномандър Рейк ще го унищожи, при това на огромна цена за самия себе си — и да отвори по този начин пътя на малазанските чародейства на свой ред да убият Сина на Тъмата, — това вече й се струваше необмислено и абсурдно амбициозно.

Туул стигна до основата на хълма и я зачака да дойде при него. Още отдалече Лорн видя до увитите му с кожа крака една сива скала, стърчаща на трийсетина пръста от земята.

— Адюнкта — каза имасецът, — това е белегът на гробницата, който търсим.

Тя повдигна вежди.

— Та тук почти няма почва. Искаш да кажеш, че този изправен камък е ерозирал до сегашните си размери?

— Камъкът не е ерозирал — отвърна Туул. — Стоял е тук още преди времето, през което ледените кори са покривали тази земя. Стоял е тук, когато равнината Риви е била вътрешно море, много преди водите да се оттеглят до днешното Лазурно езеро. Адюнкта, камъкът всъщност е по-висок от нас двамата, взети заедно, а това, което мислите, че е скална основа, са глинести шисти.

Лорн се изненада от гневната нотка, прокраднала се в гласа му. Слезе от седлото и почна да връзва конете.

— Колко дълго ще останем тук?

— Докато мине вечерта. Утре призори ще отворя пътя, адюнкта.

До ушите й стигна смътният крясък на гарвани. Лорн вдигна глава и се загледа в петънцата, кръжащи високо над двамата. Бяха ги следвали неотлъчно дни наред. Необичайно ли беше това? Не знаеше. Сви рамене и разседла конете.

Имасецът стоеше неподвижен, приковал поглед в камъка.

Лорн почна да приготвя бивака. Под дъбовете намери дърва за огъня. Бяха сухи и едва ли щяха да вдигат много пушек. Не че очакваше компания, но предпазливостта й беше станала навик. Преди да падне здрач, намери един близък хълм, по-висок от околните, и се качи на него. От върха му се разкриваше гледка на много левги във всички посоки. Хълмовете продължаваха на юг и полека се снишаваха към степите на югоизток. Точно на изток от тях се простираше равнината Катлин, съвсем безлюдна, доколкото можеше да се види.

Обърна се на север. Гората, която бяха заобиколили преди няколко дни, все още се виждаше — тъмна ивица, удебеляваща се на запад към планините Тахлин. Седна и зачака да падне нощта. Едва тогава щеше да може да забележи огньове от биваци, ако имаше такива.

Дори и с идването на нощта топлината си оставаше потискаща. Лорн обиколи по билото, за да се разтъпче. Намери доказателства за предишни разкопки, ровове и ями в глината. Останали бяха и свидетелства за присъствието на джадроубските пастири, още от времето, когато си бяха правили каменни сечива. По южния склон на хълма земята беше изровена, не в търсене на гробница, а за каменна кариера. Изглежда, под глинената шиста имаше кремък, шоколадовокафяв, с остри ръбове и покрит с бяла креда.

Обзета от любопитство, тя зарови по-надълбоко в кухината. Основата на ямата беше покрита с каменни парчета. Тя се наведе и вдигна парче кремък. Оказа се връх на копие, оформен съвършено.

Ехото от тази технология можеше да се види в меча на Туул с цвят на халцедон. Не й трябваха повече доказателства за твърденията на имасеца. Хората наистина бяха наследници на чужд свят.

Империята беше част от самите тях, наследство, течащо като кръв през човешките мускули, кости и мозък. Но на такова нещо лесно можеше да се погледне и като на проклятие. Дали не бяха обречени един ден да се превърнат в човешкия вариант на Т’лан Имасс? Нима само войната съществуваше на този свят? Щяха ли да й се преклонят в безсмъртна служба, предназначени за нищо друго, освен да бъдат носители на смърт?

Лорн седна и се облегна на ръбестия, изровен от дъжд и влага камък. Имасс бяха водили война за изтребление в продължение на стотици хиляди години. Кои или какво са били Джагът? Според Туул те бяха изоставили идеята за управление, бяха обърнали гръб на империи и армии, на цикли на възход и упадък, на пожарища и прераждане. Живели бяха сами, с презрение към собствения си вид, с пренебрежение към общността, стремили се бяха към цели, по-велики от самите тях.

Те, реши тя, едва ли са могли да започнат война.

— О, Ласийн — промълви тя и в очите й бликнаха сълзи. — Вече разбирам защо се боиш от този Джагътски тиран. Защото той се е превърнал в човек, станал е като нас, заробвал е, унищожавал е и го е правил много по-добре от нас. — Сведе глава. — Ето от това се боим.

А след това се смълча и сълзите потекоха по бузите й, закапаха между пръстите и затекоха на вадички по китките. Кой плачеше от тези очи? Лорн ли беше, или Ласийн? Или този плач беше заради расата им? Имаше ли значение? Такива сълзи бяха проливани и преди, щяха да се проливат тепърва — от други като нея и не като нея. А ветровете щяха да ги пресушат.

Капитан Паран погледна спътника си и попита:

— Имаш ли някакво правдоподобно обяснение на това?

Ток-младши се почеса по белега.

— Проклет да съм, ако знам, капитане. — Вторачи се отново в черния опърлен гарван, лежащ на земята пред тях. — Но ги броя. Това е единайсетата печена птица за последните три часа. И освен ако не покриват цялата равнина Риви като проклет кървав килим, изглежда, сме тръгнали по нечии следи.

Паран изсумтя.

— И този някой трябва да е много гаден — продължи Ток. — Гарваните като че ли са се взривили отвътре навън. По дяволите, даже мухите ги отбягват.

— С други думи — магьосничество — изръмжа Паран.

Ток примижа към хълмовете на юг. Бяха хванали една просека през леса Тахлин, съкращавайки по този начин няколко дни от пътуването си. Но щом отново излязоха на търговския път, се натъкнаха на гарваните, а също така и на следи — от два коня и от мокасини. Бяха само отпреди няколко дни.

— Не мога да разбера защо адюнктата и имасецът се движат толкова бавно — замърмори Ток; повтаряше думите, които беше изрекъл поне десетина пъти от началото на деня. — Смяташ ли, че не знае, че нещо я следи?

— Тя е самоуверена — каза Паран и опипа дръжката на меча си. — А и имасецът е с нея. Защо да се притеснява?

— Силата привлича сила — рече Ток и пак се почеса по белега. Жестът предизвика поредния блясък светлина в главата му; но тази светлина беше всеки път различна. Понякога му се струваше, че вижда образи и сцени в нея. — Проклетите му седемградни суеверия! — изръмжа той.

Паран го погледна учудено.

— Каза ли нещо?

— Не.

Ток се наведе към врата на коня си. Капитанът прекалено бързаше. А това бързо изтощаваше силите им; въпреки резервния кон животните бяха почти свършили. А и една мисъл го глождеше. Какво щеше да стане, след като догонеха адюнктата? Паран явно смяташе да настигне Лорн и имасеца, пришпорен от жаждата си за отмъщение, надмогнала всичките му предишни намерения. Ако Лорн загинеше или плановете й бъдеха осуетени, хората на Паран щяха да са в безопасност. И той спокойно щеше да може да се присъедини към взвода на Уискиджак. Ако все още бяха живи, разбира се.

Ток можеше да посочи поне хиляда слабости в плановете на капитана. Първото и най-важното беше този Т’лан Имасс. Дали мечът на Паран щеше да се справи с него? В миналото срещу имаските воини беше хвърляна магия с ярост, породена от отчаяние. Нищо не бе действало. Единственият начин да унищожиш имасец бе да го накълцаш на парчета. Ток не смяташе, че оръжието на капитана, колкото и да е докоснато от бог, ще свърши работа, но пък беше невъзможно да убеди Паран в каквото и да било.

Натъкнаха се на поредния гарван, с разрошени от вятъра опърлени пера и издути от слънцето вишневочервени вътрешности. Ток потърка отново белега си и едва не падна от седлото, когато в главата му разцъфтя образ, този път съвсем ясен и чист. Видя някаква малка фигурка, която се движеше бързо като мъгла. Зацвилиха коне и въздухът се раздра. Самият той беше разтърсен, сякаш го удари нещо голямо и тежко, а раздраното зейна и мракът зад него се завихри. Ток чу уплашеното цвилене на собствения си кон. После всичко свърши и той осъзна, че е стиснал с все сила седлото.

Паран продължаваше да язди напред, явно нищо не забелязал, с изправен гръб и вторачил поглед на юг. Лявата му ръка леко почукваше по меча му.

Ток тръсна глава, наведе се на една страна и се изплю. Какво беше видял току-що? Това раздиране — как бе възможно самият въздух да се съдере така? Отговорът веднага го осени. „Лабиринт, отварянето на Лабиринт може да направи това.“ Той пришпори коня си и догони Паран.

— Капитане, пред нас има засада.

Паран извърна рязко глава. Очите му блестяха.

— Тогава се приготви.

Ток отвори уста да възрази, но я затвори, без дума да каже. Каква полза? Изпъна лъка си и разхлаби ятагана в ножницата, после зареди стрела на тетивата. Погледна към Паран, който беше извадил меча си и го беше положил на коленете си.

— Ще дойде от Лабиринт, капитане.

Паран не намери за нужно да оспорва твърдението му. Изглеждаше едва ли не жаден за битка.

Ток се загледа в меча — Шанс. По лъскавото острие като вода проблясваше мътна светлина. Странно защо му се стори, че мечът също е жаден.

15.

Кръв капе от шпорите, когато Джагът

възседнат душите си в щурма гръмовен

несекващ;

здравите възли сред грохота

свирепо кънтят, леден устрем,

понесъл възмездие…

сражават се Джагът със здрача

сред поле от скършени кости…

„Джагът“

Фишър (р. ?)

Бързия Бен седеше в колибата, опрял гръб в древния камък на градската стена. Пред него се издигаха петте пръчки, свързващи го с Хеърлок. Червото, което свързваше пръчките, се беше изпънало. Срещу магьосника, близо до покрития с кожа вход, седеше Тротс.

Калам все още не беше се съвзел достатъчно, за да придружи Бързия Бен или да го пази, както правеше сега Тротс. Магьосникът познаваше баргасткия воин от много години, сражавал се беше с него в безброй битки и неведнъж единият от двамата бе спасявал кожата на другия. И все пак Бързия Бен си даваше сметка, че знае за Тротс твърде малко. Ала единственото, което знаеше за него, беше достатъчно, за да го успокои. Баргастът беше свиреп, брутален воин, годен да мята брадвите толкова, колкото и да върти дългия меч, който сега беше сгушил в скута си. И беше неустрашим пред магията, предпазен от своите фетиши, навързани по дългата му плитка, и от татуировката си, изписана от ръката на шамана на неговия клан.

Предвид това, което предстоеше да им се струпа на главите, тези защити можеха да се окажат съвсем на място.

Баргастът се беше вторачил в чародея с равнодушен, безизразен поглед, нетрепващ на смътната светлина.

Бързия Бен се наведе и огледа овързаните пръчки.

— Хеърлок се е свил в Лабиринта си — рече той. — Не се движи. Изглежда, изчаква. — Изправи се, извади камата си и я заби в отъпканата пръст. — Значи и ние чакаме. И гледаме.

— Какво гледаме? — попита Тротс.

— Все едно. — Бързия Бен въздъхна. — Онова парче от одеялото у тебе ли е?

Тротс извади парцала от ръкава си. Пристъпи — заобикаляше пръчките повече, отколкото беше необходимо — и го тикна в ръката на магьосника.

Бързия Бен го сложи вляво от себе си. Измърмори няколко думи и прокара дланта си над него.

— Седни си на мястото. И си приготви меча в случай, че работата тръгне на зле.

След това затвори очи и посегна към своя Лабиринт. Пред него се оформи образ, който го накара да подскочи от изненада.

— Какво в името на Гуглата търси Хеърлок в равнината Риви?

Единственото, което изпитваше Паран, бе нажеженият до бяло огън на мъстта, изпълващ ума му и искрящ през тялото му. Опонн бе решил да го използва. Сега той щеше да използва Опонн, Близначната сила, онова страховито острие на унищожението, идващо с асцендентството. И също като боговете, можеше да е съвсем хладнокръвен в тази употреба, дори това да означаваше, че ще накара Опонн да зарита и запищи сред тази равнина пред лицето на това, което го чакаше.

Прониза го предупредителен съсък, може би на собствената му съвест. Ток-младши беше негов приятел, може би единственият приятел, който му беше останал. Не беше защитен от бог и шансът му да оцелее бе повече от нищожен. Нима можеше да навлече на съвестта си поредната невинна смърт? Но той бе тук, за да отмъсти за убийството на Татърсейл. Адюнктата го бе научила колко ценно е да не се колебае. „А Татърсейл на какво те научи?“

— Ако стане много напечено — каза той, — измъквай се, Ток. Бягай към Даруджистан. Намери Уискиджак.

Съгледвачът кимна.

— Ако падна…

— Чух те, капитане.

— Добре.

Двамата се смълчаха. Единственият звук бе тропотът на копитата и воят на горещия западен вятър, шепнещ над камъка.

Смътни очаквания изпълниха главата на Паран. Дали адюнктата ги очакваше? Ако ги познаеше, нямаше да има причина да ги нападне. Доколкото тя знаеше, капитанът беше убит. А Ток беше Нокът. Засада нямаше да има. Адюнктата щеше просто да излезе на открито и да го поздрави, несъмнено изненадана от появата му, но едва ли изпълнена с подозрение.

А щом се приближеше, Шанс щеше да запее. Щеше да се свърши, а ако се наложеше, след това щяха да се справят с имасеца. Надяваше се, че имасецът просто ще се махне, след като мисията му се провали. Без адюнктата всичко щеше да се провали.

Така поне се надяваше. Шанс беше може би вълшебен, но Т’лан Имасс бяха древни създания, родени от магии, пред които Опонн изглеждаше жалко бебенце.

Паран стисна здраво дръжката на меча. Ръката чак го заболя и усети пот между пръстите си. На допир Шанс не се различаваше с нищо от никое друго оръжие. Трябваше ли да очаква нещо повече? Не помнеше много за последния път, когато го беше използвал срещу Хрътката. Но ако в оръжието се криеше някаква сила, не трябваше ли да може да я усети? На допир Шанс беше студен, все едно че стискаше парче лед, което отказва да се стопи в шепата му. И беше някак неудобен, все едно че той беше новак и не го държеше както трябва.

Все пак какво бе предизвикало този негов внезапен прилив на увереност? „Привличане на асцендент в битката… ще мога ли да го направя добре? Разбира се, ако Опонн е нетърпелив като последния път…“ Може би беше нещо повече от напрежението, породено от очакването нещо да се случи. Дали Ток не грешеше? Обърна се към мъжа до себе си и отвори уста да проговори.

Спря го някакъв силен, безумен кикот. Паран дръпна рязко юздите. Конят му изцвили и се изправи на задните си крака. Повя студен вятър. Капитанът вдигна меча си и изруга. Конят отново изцвили, този път от болка, и рухна под него все едно, че костите му станаха на прах. Мечът на Паран изхвърча от ръката му, а земята се втурна до го посрещне. Конят рухна до него, претърколи се и затисна краката му.

Тетивата на Ток изсвистя и стрелата се пръсна в нещо твърдо.

Паран се надигна на лакът и погледна нагоре.

Куклата Хеърлок летеше на двайсет стъпки над тях. Втора стрела я улучи пред очите на капитана и също се пръсна.

Хеърлок отново се изсмя и извърна обезумелия си поглед към Ток. После махна с ръка.

Паран извика, извърна се и видя как Ток изхвърча от коня си. Нокътят се запремята из въздуха, който се раздра пред него. Паран отново извика в безпомощен ужас, а Ток-младши се гмурна в разлома и изчезна сред вихрещите се отвъд мъгли. Раздраното се затвори с трясък, без да остави и следа от спътника на Паран.

Хеърлок бавно се спусна на земята, спря, за да оправи раздърпаните си дрешки, после закрачи към Паран.

— Помислих, че може да си ти — изкиска се Хеърлок. — Не е ли мъстта по-сладка от медец, а, капитане? Твоята смърт ще е дълга, ще се ниже бавничко и ще е много, много болезнена. Представи си удоволствието, което ще изпитвам, докато те гледам!

Паран се измъкна изпод коня, надигна се, взе меча си и се изправи.

Хеърлок го изгледа с явна насмешка и тръгна към него.

— Това оръжие не е за мен, капитане. Та то дори не може да ме пореже. Така че… — куклата продължаваше да се приближава, — почвай воплите.

Паран вдигна меча и го обля вълна на отчаяние.

Хеърлок изведнъж спря, килна глава, извърна се на север и изръмжа:

— Невъзможно!

И чак сега Паран чу това, което Хеърлок вече бе чул: воя на Хрътките.

Бързия Бен сащисан наблюдаваше засадата. Какви ги вършеше Паран? Къде беше Татърсейл?

— Пътя на Гуглата да хвана дано! — прошепна той ядосано. — Изгубил се бил!

Все едно, всичко се случи толкова бързо, че той не можа да предотврати загубата на едноокия спътник на капитана.

Очите му рязко се отвориха и ръката му сграбчи парчето плат.

— Сори — изсъска Бен. — Сори! Чуй ме! Познавам те. Знам коя си. Котильон, Покровителю на убийците, Въжето, призовавам те!

Усети нахлулото в ума му присъствие, последвано от мъжки глас.

— Браво, Бързак.

— Имам съобщение за теб, Въже — каза магьосникът. — За Сенкотрон. — Напрежението в главата му се усили. — Сключена е сделка. Хрътките на твоя господар са гладни за мъст. Сега нямам време да ти обяснявам всичко — остави го за Сенкотрон. Ще ти дам местоположението на оня, когото Сенкотрон търси.

Долови киселата насмешка в гласа на Въжето.

— Аз осигурявам връзката, така ли? Начина да останеш жив във всичко това. Поздравявам те, Бързак. Малцина смъртни са успявали някога да избегнат склонността на моя господар към измамата. Изглежда, си го надхитрил. Добре тогава, разкрий ми това местоположение. Сенкотрон ще го получи незабавно.

Бързия Бен описа точното местоположение на Хеърлок в равнината Риви. Можеше само да се надява, че Хрътките ще пристигнат навреме. Много въпроси имаше към Паран и искаше капитанът да остане жив, за да им отговори, но беше длъжен да признае, че шансовете са нищожни.

Единственото, което му оставаше, бе да попречи на куклата да се измъкне. Той се усмихна отново. Чакал беше отдавна този миг.

Онос Т’уулан клечеше пред изправения камък още от съмване. През това време Лорн обикаляше из околните хълмове и се бореше със себе си. Знаеше със сигурност, че това, което правят, е грешно, че последствията от него далеч надвишават дребнавите усилия на една земна империя.

Т’лан Имасс действаха в продължение на хилядолетия, преследваха своите си цели. И все пак тяхната безкрайна война се бе превърнала в нейната безкрайна война. Империята на Ласийн бе сянка на Първата империя. Разликата беше в това, че Имасс извършваха геноцид срещу друг вид. Малаз избиваше своите. Човечеството не се беше извисило след тъмния век на Имасс: спуснало се беше по спиралата надолу.

Слънцето бе застинало по средата на пътя си. За последен път беше погледнала към Туул преди час. Воинът не беше помръднал. Лорн заизкачва поредния хълм, вече на четвърт миля от стоящия камък. Надяваше се да зърне Лазурното езеро на запад.

Стигна до билото и се озова няма и на трийсет стъпки от четирима пътници. Трудно беше да се определи кой бе по-изненадан, но адюнктата се задвижи първа, мечът изсъска в ръцете й и тя скочи напред.

Двама бяха по същество невъоръжени — едно момче и един нисък дебел мъж. Те, както и още един, контешки облечен, който в момента вадеше от ножницата рапирата си, яздеха мулета. Но този, който прикова вниманието на Лорн, беше последният. В пълни бойни доспехи и яхнал кон, той пръв реагира на нападението й. Изрева, пришпори коня покрай другите трима и бързо измъкна тежкия си меч.

Лорн се усмихна, когато дебелакът се опита да отвори Лабиринт и не успя. Отатаралският й меч за миг се обви в пара, преди от него да се излее леден въздух. Опуленият дебелак се килна назад в седлото си, прекатури се през задницата на мулето и тежко тупна в прахта. Момчето скочи на земята и спря, разколебано дали да се притече на помощ на дебелака, или да извади камата от колана си. След като мъжът в доспехите изтрополи покрай него, най-после взе решението си и затича към дебелия. Онзи с рапирата слезе от мулето си и тръгна след воина.

Очите на Лорн уловиха всичко това за миг. Воинът вече връхлиташе, замахнал с меча си към главата й.

Адюнктата не си направи труда да парира. Сниши се пред коня и се озова от лявата страна на ездача, далече от ръката с меча. Конят се изправи на задните си крака. Лорн се втурна покрай него и посече мъжа в бедрото, над плочестия наколенник. Отатаралското острие с лекота се вряза в железните халки на ризницата, в кожата под нея и в плътта.

Воинът изпъшка, облечената му в желязна ръкавица длан стисна раната и конят го изхвърли от седлото.

Лорн го заряза и се зае с дуелиста, с намерението да избие тънката рапира от ръката му и да му влезе отблизо. Но мъжът се оказа добър и ловко успя да избегне опита за избиване. Замахът на меча я извади от равновесие, преди тя да успее да убие инерцията, предшестваща удара отдолу, и в този момент дуелистът изпъна рапирата.

Движението й напред я постави пред върха на оръжието и тя изруга наум. Острието се промуши през връзките на ризницата и проникна в лявото й рамо. Болката я жегна по ръката като огън. Разгневена, тя замахна дивашки към главата му. Плоското на оръжието го удари право в челото и той се просна по гръб като парцалена кукла.

Лорн погледна бързо през рамо към воина, който все още се мъчеше да спре швирналата от раната в бедрото му кръв, след това се обърна вихрено и се озова лице в лице с последните двама. Момчето стоеше пред дебелия мъж, който лежеше на земята в безсъзнание. Макар лицето му да беше пребледняло, момъкът стискаше тънка кама в лявата си ръка и по-голям нож в другата. Гледаше я твърдо, без да трепва.

Чак сега със закъснение й хрумна, че не беше нужно да напада тези хора. Носеше наемническо облекло, а имасецът дори не се виждаше оттук. Няколко думи щяха да постигнат същия резултат, а и тя изобщо не обичаше да пролива ненужно кръв. Е, за това вече бе късно. Тръгна бавно напред.

— Не искахме да ви направим нищо лошо — заговори момчето на дару. — Оставете ни.

Лорн се поколеба. Предложението я изненада. Защо не?

— Съгласна — отвърна му на същия език. — Събирай си приятелите и да ви няма.

— Ще си тръгнем обратно за Даруджистан — каза момчето, не по-малко изненадано. — Ще си направим тук бивак, за да се съвземем, и ще си тръгнем утре.

— Ако го направите това, ще останете живи. Опитате ли нещо друго, ще ви избия всички. Ясно?

Момчето кимна.

Лорн отстъпи няколко крачки и зави на север. Щеше да продължи още малко в тази посока, после щеше да обърне на изток и да се върне при Туул. Представа нямаше какво е довело тези хора сред хълмовете, но не подозираше, че може да има нещо общо с нея, да не говорим с гробницата. След като се отдалечи достатъчно, се обърна и видя, че момчето тича към воина. Все едно, реши тя, в групата им не беше останало нещо, което да й причини неприятности. Дуелистът не беше мъртъв, но щеше да се събуди с главоболие. Колкото до воина — пиши го взел-дал. Видяла беше, че му изтече много кръв. Дебелият можеше да си е счупил врата, а и като магьосник се беше оказал съвсем безвреден в близост до нея. С което оставаше момчето, но кога се беше бояла от едно момче?

След смайващото съобщение от Бързия Бен Сори се свърза със Сенкотрон. Господарят на Сенките се поразпени, а след като съобщи на Въжето, че Бен Адефон Делат е някогашен върховен жрец на Сянката, Сори усети, че ядът на Сенкотрон не й е чужд. От Бързака щеше да си плати за многобройните си хитрини.

Хрътките на Сенкотрон наистина се оказаха готови и тя бе сигурна, че в този момент се приближават към плячката си.

Когато поднови пътя си през своя Лабиринт, се натъкна на усилваща се съпротива — странен натиск, който ставаше все по-силен с всяка стъпка, която направеше на изток. Най-сетне тя се предаде и излезе сред хълмовете Джадроуби. Беше обед и на половин миля напред по пътя яздеше групата на Монетодържача. Тя бързо преодоля разстоянието и когато се оказа едва на стотина крачки зад тях, започна да сбира около себе си сенки — макар че и това се оказваше все по-трудно. Което можеше да означава само едно: наблизо имаше Т’лан Имасс.

Към какво и към кого яздеше Монетодържача? Дали не се беше заблудила? Дали пък това не бяха агенти на империята Малазан? Такава възможност противоречеше на влиянието на Опонн, но й беше трудно да стигне до друго заключение.

„Интересен ще се окаже този ден“, каза си тя.

Групата беше вече на петдесет крачки и се изкачваше по склона на хълма. Стигнаха билото и се скриха от погледа й. Тя ускори ход и само след няколко мига чу шум от битка горе — битка, в която се беше завихрил отатарал.

Прониза я гняв. С отатарал беше свързан един спомен, много личен спомен. Тя предпазливо затърси удобно място, от което да вижда по-добре.

Схватката се беше оказала бърза и групата на Монетодържача беше като че ли почти пометена. Всъщност самият той все още стоеше на крака срещу някаква висока жилава жена, държаща отатаралски меч.

Сори веднага позна адюнкта Лорн. На мисия, несъмнено, за своята скъпа императрица, мисия, включваща и един Т’лан Имасс, който не се виждаше, но беше наблизо. Успя да улови разговора им. След като хората с момчето не бяха агенти на империята, то може би господарят им в Даруджистан бе усетил присъствието на имасеца тук и ги беше изпратил да проучат.

По-късно щеше да разбере каква точно е мисията на адюнктата. Точно сега бе най-подходящият момент да убие Монетодържача. А близостта на Имасс правеше успеха още по-сигурен. Дори силите на Опонн не можеха да надмогнат влиянието на Лабиринта Телланн. Убиването на момчето щеше да е лесно. Сори изчака, след това се усмихна, щом адюнкта Лорн тръгна на север.

Само след няколко минути Монетата на Опонн щеше да е в ръцете й. И в този ден един бог навярно щеше да умре.

Щом Лорн се отдалечи достатъчно, Крокъс затича към воина. Сори бавно се надигна, присви се и тръгна безшумно, стиснала гаротата.

Хрътките завиха отново и жадният им вой доехтя от всички страни. Хеърлок се присви, разколебан, и се обърна към капитана.

— Ще трябва да изчакаш още малко, преди да умреш, капитане. Нямам намерение да претупвам нещата. О, не, държа да се насладя на скръбната ти кончина.

Паран сви рамене, стиснал Шанс в запотените си ръце. За негова собствена изненада, наистина му беше все едно. Ако Хрътките пристигнеха само за да разберат, че Хеърлок е избягал, сигурно щяха да си изкарат яда на него, и толкова.

— Ще съжалиш за пропуснатата възможност, Хеърлок. Магията на този меч може и да не е предназначена за тебе, но се канех да те насека на трески. Магията ти по-силна ли е от моята омраза? Би било добре да го проверим.

— О, какъв внезапен изблик на храброст! Какво знаеш ти за омразата, капитанче? Като се върна, ще ти покажа съвсем точно какво може да постигне омразата. — Дървената фигурка махна с ръце и на десетина стъпки от тях във въздуха се разтвори нова цепнатина, и от нея лъхна зловоние. — Тъпи и упорити некадърници — измърмори Хеърлок. — До скоро, капитане. — И дървеното човече заситни към процепа.

Бързия Бен се ухили свирепо, измъкна камата с дясната си ръка, с едно-единствено плавно движение сряза изпънатото черво, свързващо пръчките, и изсъска:

— Сбогом, Хеърлок!

Куклата се пльосна по корем и Паран се облещи. Миг след това Хеърлок изврещя.

Капитанът присви очи.

— Някой, изглежда, е срязал конците ти, Хеърлок.

Хрътките приближаваха. Само след няколко мига щяха да се нахвърлят върху тях.

— Животът ти, капитане! — изрева Хеърлок. — Хвърли ме в Лабиринта и животът ти си е твой, кълна ти се!

Паран се подпря на меча си и не отвърна.

— Жалък слуга на Опонн — озъби се Хеърлок. — Бих те заплюл, ако можех! Душата ти бих заплюл!

Земята затътна и изведнъж се появиха огромни фигури, стесняваха кръга около неподвижната кукла. Паран позна Джиър, Хрътката, която бе ранил. Усети как мечът в ръката му отвърна на предизвикателството с жаден трепет, който премина по ръцете му. Джиър бе извърнала глава към него, докато го подминаваше, и Паран прочете заканата в очите на звяра. Капитанът се усмихна. „Ако нещо изобщо може да привлече Опонн, то това ще е скорошната битка.“

Хеърлок изврещя за последен път, после Хрътките се нахвърлиха върху него.

Една голяма сянка мина по хълма. Паран погледна нагоре и видя кръжащия над тях Велик гарван. Птицата грачеше гладно.

— Жалко — каза Паран. — Съмнявам се, че останките ще са вкусни.

Три от Хрътките започнаха да се боричкат над дървените трески — единственото, което бе останало от Хеърлок. Останалите четири, предвождани от Джиър, се обърнаха към Паран. Капитанът надигна меча и се присви за бой.

— Е, хайде. През мен — към бога, който ме използва, само веднъж да попадне отново това оръжие в ръцете на Близнаците. Хайде, Хрътки, нека напоим тази земя с кръв.

Зверовете се развърнаха в полукръг, с Джиър в центъра. Паран се усмихна широко. „Хайде, Джиър. Омръзна ми да ме използват и смъртта май вече не ме плаши. Хайде да свършваме.“

Нещо тежко го притисна надолу, сякаш ръка се бе протегнала от небето и се опитваше да го натика в земята. Хрътките се дръпнаха подплашени. Паран се олюля, останал без дъх, внезапна тъмнина стесни кръгозора му. Земята под него простена, прежълтелите треви полегнаха като стъпкани. След това натискът се вдигна и леден въздух отново изпълни дробовете му.

Капитанът се обърна.

— Стой настрана — каза му един висок чернокож среброкос мъж и пристъпи, и застана срещу Хрътките. Паран едва не изтърва меча си. Тайст Андий?

На гърба на мъжа беше привързан огромен двуръчен меч. Той стоеше пред Хрътките, без да посяга към оръжието. Вече и седемте се бяха подредили пред него, но пристъпваха нервно и го поглеждаха с боязън.

Тайст Андий погледна Паран и му каза на малазански:

— Не знам как си привлякъл вниманието на боговете, но не е било разумно.

— Май така и няма да ми дойде умът — отвърна капитанът.

Тайст Андий се усмихна.

— Значи двамата с теб си приличаме много, смъртни.

„Смъртни?“

Хрътките ръмжаха и се зъбеха. Тайст Андий ги изгледа, после заговори:

— Стига сте се месили. Хайде, Руд — обърна се той към една от Хрътките, мръснокафява, покрита с белези и жълтоока. — Вземи си глутницата и се махайте. Кажи на Сенкотрон, че няма да търпя намесата му. Моята битка с Малаз си е лична. Даруджистан не е за него.

Руд бе единствената Хрътка, която не изръмжа. Блестящите й очи пронизваха лицето на Тайст Андий.

Тайст Андий килна глава, после бавно се обърна към капитана и каза:

— Джиър иска смъртта ти.

— Това е цената за проявената от мен милост.

Тайст Андий вдигна вежда. Паран сви рамене.

— Виждаш ли й белега?

— Това е било грешката ти, смъртни. Трябва да довършваш, каквото си започнал.

— Следващия път. Сега какво правим?

— Засега, смъртни, мисълта да убият мен им се струва по-приемлива от това да убият теб.

— А имат ли шанс?

— Отговорът на това е виден в колебанието им, не мислиш ли, смъртни?

Хрътките нападнаха по-бързо от всичко, което Паран можеше да си представи. Същинска вихрушка връхлетя другия мъж и сърцето на Паран заби бясно. Капитанът отстъпи назад и един невидим юмрук от мрак се взриви зад очите му, придружен от грохота на огромни вериги и скърцането на грамадни дървени колелета. Той стисна очи от зашеметяващата болка, после отново ги отвори и видя, че битката е свършила. Тайст Андий държеше меча си с двете си ръце. Черното острие бе станало хлъзгаво от кръвта — кръв, която кипеше и бързо се превръщаше в пепел. Лъхна вятър и зимният му дъх прекоси полето на битката със стон, от който тревите потръпнаха.

Една Хрътка бе почти обезглавена, друга беше прерязана през широките гърди — не приличаше на смъртоносна рана, но очите на съществото, едното синьо, а другото — жълто, се взираха безжизнено към небето.

Руд изскимтя и останалите отстъпиха назад.

Паран усети в устата си вкус на кръв. Изплю я, след това вдигна ръка и опипа ушите си. И от тях се стичаше кръв. Болката в главата му намаляваше. Вдигна очи тъкмо когато Тайст Андий пристъпи и се взря в него. Прочел гибел в очите на непознатия, Паран отстъпи и надигна меча си, но усилието му отне цялата сила. Объркан и безпомощен, видя как Тайст Андий поклати глава.

— За миг си помислих, че… Не, вече не виждам нищо.

Паран примига да махне парещите сълзи от очите си, след което отри лицето си с ръка. Сепна се, щом видя, че сълзите по ръката му са с цвят на кръв.

— Ти току-що уби две Хрътки на Сянката!

— Другите се оттеглиха.

— Кой си ти?

Тайст Андий не отговори, вперил отново поглед в Хрътките.

Зад тях във въздуха се завихряше облак от сянка и се сгъстяваше в центъра. Миг след това се разсипа и на негово място вече стоеше черна, присвита, полупрозрачна фигура, с пъхнати в ръкавите ръце. Лицето под гуглата тънеше в сенки.

Тайст Андий сниши върха на меча си към земята.

— Бяха предупредени, Сенкотрон. Искам да се разберем за едно нещо. Сигурно ще ми се опреш, особено ако и Въжето се навърта наблизо. Но ти обещавам — ще се лее кръв, а и ще се намерят такива, които ще отмъстят за мен. Твоето съществуване, Сенкотрон, може да стане доста неудобно. Хайде, докато още не съм си изтървал нервите. Изтегли влиянието на своето селение от тукашните дела и ще спра дотук.

— Не бях замесен — отвърна спокойно Сенкотрон. — Хрътките ми си намериха плячката, която търсеха. Ловът приключи. — Главата на бога се обърна и огледа двете мъртви твари. — Свършиха за вечни времена Доън и Ганрод. — Сенкотрон вдигна очи. — Няма ли избавление за тях?

— Никакво. Нито за тези, които биха потърсили мъст.

От скритото под гуглата божие лице се изтръгна въздишка.

— Е, добре. Както казах, не съм замесен. Въжето обаче е.

— Отзови го — заповяда Тайст Андий. — Веднага.

— Той ще бъде ужасно разочарован, Аномандър Рейк. Плановете му стигат далече отвъд Даруджистан. Той иска да стигне до самия трон на Малаз.

„Аномандър Рейк…“ Паран си спомни твърденията на Татърсейл, след като бе гадала над своята Драконова колода: Рицарят на Върховен дом Мрак, Синът на Тъмата, лордът с черния меч и неговите гибелни вериги. Владетелят на Лунния къс — или поне тя така смяташе. Бе видяла това негово идване. Точно този момент, сблъсъка между Сянка и Тъмнина, пролятата кръв…

— Аз водя личните си битки — изръмжа Рейк. — И бих предпочел да си имам работа с Ласийн на Малазанския трон, вместо с един слуга на Сянка. Отзови го.

— А, не — каза Сенкотрон и изпод тъмната гугла се изтръгна кикот. — Не поемам никаква отговорност за действията, които Въжето би могъл да предприеме срещу теб.

В тона на Рейк се долови усмивка.

— Убеди го да е по-благоразумен, Сенкотрон. Няма да търпя игрите ви. Ако се окажа принуден, било от теб, от Хрътките или от Въжето, разлика няма да правя. Ще нападна самото Владение на Сянката, а ти се опитай да ме спреш.

— Липсва ти всякакъв финес — въздъхна богът. — Е, добре. — Замълча и сенките се завихриха около него. — Отзован е. Насила беше извлечен, впрочем. Полето отново е твое, Аномандър Рейк. Империята Малазан изцяло е твоя, както и Опонн — добави Сенкотрон.

— Опонн? — Главата на Рейк бавно се обърна и капитанът отново видя тъмните му леденосини очи. Духът му отпадна. Погледът на Тайст Андий се спря на меча, после отново се върна на Сенкотрон. — Да те няма — каза Рейк. — Въпросът е приключен.

Сенкотрон сведе глава.

— Засега. — Богът вдигна ръце нагоре и сенките около него се струпаха. Оцелелите Хрътки се сбраха, оставяйки мъртвите си събратя. Сенките се сгъстиха, станаха непроницаеми и съвсем ги скриха. Когато се разпръснаха, бога и неговите Хрътки ги нямаше.

Паран изгледа вече обърналия се към него Тайст Андий и сви рамене.

Рейк вдигна вежда.

— Това ли е? До това ли се свежда коментарът ти? Нима говоря пряко с Опонн? Преди малко ми се стори, че усетих присъствието му, но когато се вгледах по-внимателно… нищо. — Рейк стисна меча си. — Криеш ли се в него, Опонн?

— Не, доколкото усещам — отвърна Паран. — Явно Опонн спаси живота ми или по-скоро ме върна към живота. Представа нямам защо, но ми казаха, че съм се превърнал в инструмент на Опонн.

— Ти за Даруджистан ли пътуваш?

Паран кимна.

— Може ли да се приближа? — попита го Рейк, докато прибираше меча си.

— Защо не?

Тайст Андий пристъпи към него и сложи ръка на гърдите му. Паран не почувства жестът да е злонамерен.

— Опонн може да е бил в теб доскоро, но изглежда, че Близнаците са се оттеглили набързо — каза Рейк. — Виждам следите им, но богът вече не те контролира, смъртни. — Замълча. — Отношението им към теб е било… невежливо. Ако Каладън Бруд беше тук, можеше да го изцери… Ти вече не си инструмент на Опонн. — Очите на Тайст Андий останаха сини, но бяха светнали с цвета на небето. — Но мечът ти е.

Чу се грак, двамата се обърнаха и видяха Великия гарван, кацнал на едно от телата на Хрътките. Птицата клъвна едното око и го изгълта. Паран едва се сдържа да не повърне. Грамадната проскубана птица заситни към тях.

— Боя се, господарю — проговори гарванът, — че мечът на този човек е инструмент не само на Опонн.

Паран поклати глава, изненадан единствено от това, че нищо вече не можеше да го изненада, и прибра меча си в ножницата.

— Продължавай — заповяда Рейк на птицата.

Гарванът килна глава към Паран и попита:

— Тук ли, господарю?

Рейк се намръщи и каза:

— Може би не. — Обърна се отново към капитана. — Пази това оръжие, докато късметът не ти изневери. Когато това стане и ако все още си жив, счупи го или го дай на най-големия си враг. — По лицето му премина усмивка. — Дотук късметът ти, изглежда, държи.

Паран се поколеба.

— Може ли да си тръгвам?

Лорд Аномандър Рейк кимна.

Капитанът се огледа, после тръгна да подири оцелелите коне.

След няколко минути мисълта, минала през ума му, го стъписа и го накара да падне на колене. Ток си беше отишъл завинаги. Беше го помъкнал със себе си в своята непреклонна, безумна гонитба из равнината. Паран вдигна глава. Очите му не виждаха нищо. Беше обявил Хеърлок за свой враг. Беше обявил смъртта на Лорн за своя крайна цел. Сякаш тези две неща можеха да облекчат терзанието, да изцерят болката от загубата. „Що за демон ме е обсебил?“

Опонн бил проявил невежливост… Какво искаше да каже Рейк? „Твои собствени ли са били всички тези мисли? Виж се само — всеки твой ход прилича на отчаяно търсене кого да обвиниш, и винаги — някого другиго. Това, че съм станал инструмент на един бог, го превърнах в оправдание, в извинение да не мисля, само да реагирам. И заради това умряха други.“

Рейк му беше казал и още нещо: „Довърши онова, което си започнал.“ С демоните си трябваше да се оправя по-късно. Връщане назад не можеше да има. Но беше погрешно да си въобразява, че онова, което е замислил, ще сложи край на болката му. Кръвта и на Лорн по вече опетнените му ръце нямаше да донесе онова, което търсеше.

Паран стана и поведе конете към мястото на битката. Тайст Андий беше изчезнал, но Хрътките си бяха тук, неподвижни тъмни купчини плът върху жълтата трева. Той пусна юздите и пристъпи към едната. От прореза по гърдите на звяра все още се цедеше кръв. Наведен, Паран протегна ръка и пръстите му пробягаха по козината на животното. „Виждаш ли какво ти носи страстта да убиваш? Кълна се в дъха на Гуглата, беше красив звяр!“ Връхчетата на пръстите му докоснаха кръвта. Капитанът рязко дръпна ръката си, но беше твърде късно. Нещо протече нагоре по ръката му и се вля в него. И той пропадна в мрака, а в ушите му задрънчаха вериги.

А след това Паран вече вървеше, и не беше сам. От всички страни в сумрака го обкръжаваха смътни фигури, всяка окована в дълги железни синджири, и се напрягаха, сякаш теглеха нещо огромно и неимоверно тежко. Земята под нозете му беше гола, безжизнена. Над главата му нямаше нищо освен тъмнина. А под непрестанното дрънчене на веригите се чуваше един още по-тежък звук, който се усещаше дори в земята. Паран — само той не беше окован, изостана, за да види източника на този звук; подминаваха го оковани фигури, човешки и нечовешки. Появи се силует на нещо огромно и тромаво, черно като катран. Фургон, неописуемо грамаден, и колелата му бяха по-големи от човешки бой. Тласнат от неутолимото желание да разбере какво кара фургонът, Паран се приближи.

Един синджир го шибна през гърдите и го накара да залитне. Точно над него се чу разкъсващ ушите вой. Криви нокти стиснаха лявата му ръка и го приковаха към земята. Верига издрънча зад гърба му. Той се задърпа. Над лицето му надвисна студена влажна муцуна, лъснаха два реда свирепи зъби. Челюстите зейнаха, сключиха се около врата му и започнаха да се стягат.

Паран остана съвсем неподвижен, в очакване на фаталното затваряне на огромните челюсти. Но най-неочаквано те се отдръпнаха. И той се озова пред очите на Хрътката, едното синьо, а другото — жълто. Огромен железен нашийник стягаше врата й. Звярът скочи встрани. Синджирът зад него изплющя и се изпъна, Паран литна във въздуха и по-скоро усети, отколкото видя как фургонът изскрибуца и се наклони на една страна, докато се просваше точно на пътя на едно от дървените колелета.

Нечия ръка стисна яката на наметалото му и го издърпа встрани. Капитанът се изправи.

Глас заговори до него:

— Всеки, който е спечелил милостта на Хрътките и върви тук неокован, е човек, с когото си струва да поговориш. Повърви с мен.

Сянката на гуглата криеше лицето на непознатия. Мъжът беше едър, облечен в дрипи. След като пусна Паран, той отново задърпа синджира си.

— Никога досега — изпъшка непознатият — този затвор не е подлаган на такова изпитание. — Изпъшка пак, щом фургонът отново залитна от отчаяните усилия на Хрътките да се измъкнат на свобода. — Боя се, че това ще го обърне.

— И като го обърне, какво?

Лицето се извърна за миг към него и в тъмното Паран успя да види блесналите зъби.

— Тегленето ще е по-трудно, какво.

— Къде сме?

— В Лабиринта, вътре в Меча. Драгнипур не те ли уби и теб?

— Ако беше, нямаше ли и аз да съм окован?

— Вярно. Тогава какво търсиш тук?

— Не знам — призна Паран. — Видях как Хрътките бяха убити от меча на Рейк. После пипнах кръвта на едно от посечените животни.

— Това обяснява объркването им. Помислили са те за някой от тях… отначало. Добре направи, че й се предаде.

— Твърде бях уплашен, за да направя друго, искаш да кажеш.

Непознатият се изсмя.

— И така да е.

— Как се казваш?

— Имената са безсмислени. Рейк ме уби. Отдавна. Това стига.

Паран се умълча. „Окован тука завинаги, вечно да дърпа тая верига. А аз го питам за името му. Едно извинение стига ли?“

Фургонът се разклати дивашки и изпод колелетата му изхвърча суха пръст. Нападаха фигури, чуха се ридания. Хрътките завиха от ярост.

— Кълна се в дъха на Гетол — изпъшка непознатият. — Няма ли да спрат най-сетне?

— Не мисля — каза Паран. — Тези вериги не могат ли да се счупят?

— Не. Е, поне досега никой не е успявал, а между нас има и дракони. Но Хрътките… — Той въздъхна. — Чудна работа, вече копнея за мира, който разбиха с идването си.

— Може би аз мога да помогна?

Непознатият се изсмя горчиво.

— О, опитай, разбира се.

Паран го остави и тръгна към Хрътките. Нямаше никакъв план. „Но аз единствен съм неокован.“ Тази мисъл го накара да спре и той се усмихна. „Неокован. Не съм ничий инструмент.“ Продължи напред; чудеше се какво да направи. Подминаваше фигури, напъващи се стъпка по стъпка, някои смълчани, други — мърморещи несвързано. Никой не вдигаше глава да го погледне. До ушите му стигна пъшкането на зверове.

— Хрътки! — извика Паран. — Аз ще ви помогна!

След малко те се появиха от сумрака. Кръв бе покрила мишците и гърдите им, плътта им беше раздрана от нашийниците. Хрътките трепереха, мускулите по хълбоците им подскачаха. Очите им, на равнището на неговите, срещнаха погледа му с толкова нямо и безпомощно страдание, че сърцето му подскочи. Той посегна с ръка към онази с разноцветните очи.

— Ще разгледам нашийниците ви, синджирите ви, ще потърся слабо място.

Звярът закрачи до него — движеха се все напред и напред, фургонът не спираше безкрайното си търкаляне. Паран се наведе и ръцете му заопипваха нашийника, за да намерят свръзка. Нямаше. Там, където бе прикрепен синджирът, нашийникът бе сякаш съвсем цял. Макар да не разбираше много от ковачество, той вярваше, че тази връзка ще е най-слабата част и че тук ще намери следи от изпъването. Но пръстите му казаха друго. По желязото нямаше и драскотина.

Ръката на Паран тръгна по веригата. Спря, щом видя, че звярът следи всяко негово движение, после продължи. От животното до фургона, над седемдесет разтега дължина, ръцете му опипваха брънка по брънка, търсеха някаква промяна в допира до желязото. Нищо. Стигна до фургона. Колелото беше от масивно дърво, с един разтег ширина, нащърбено и с жлебове, но иначе — без никакви особени белези. Стената на фургона беше над двайсет стъпки висока. Между дъските на канатите от чворесто, сиво като кост дърво се виждаха пролуки. Паран се дръпна уплашено, като видя подаващите се от тях пръсти на скелети — гърчеха се безпомощно.

Рамката на фургона под канатите привлече вниманието му. Тук дървото беше черно, лъскаво като катран. Краищата на синджирите влизаха през него, безбройни, потъваха навътре без никаква спойка. На допир рамката изглеждаше твърда и в същото време брънките на синджирите сякаш преминаваха през нея — значи това, което ги държеше, се намираше някъде вътре. Паран вдиша дълбоко хладния застоял въздух и се пъхна под фургона.

Носещата греда на рамката беше дебела и от катранената й повърхност като нескончаем дъжд капеше влага. От вътрешния й край Паран отново намери синджирите — продължаваха още нататък под фургона. Хвана един и го проследи навътре. Брънките ставаха все по-студени, както и въздухът около тях. Скоро се принуди да ги пусне, защото ръцете му пламнаха от непоносимия студ. Дъждът от долницата на фургона вече капеше като късове лед. Две крачки още по-нататък синджирите се събираха, погълнати от локва абсолютен мрак. От него на пулсиращи вълни се лееше студ. Повече Паран не можеше да приближи.

Изсъска от безсилие. Дори и да успееше да строши някоя верига, представа нямаше кои са на Хрътките. Колкото до другите… Аномандър Рейк бе същество, държащо на справедливостта, макар и хладна справедливост. Скъсването на верига можеше да хвърли някой древен ужас в селенията на живите. Дори непознатият, с когото бе говорил, можеше да се окаже някой древен тиран, някой сеещ ужас властник.

Паран извади Шанс от ножницата. Щом се озова в ръцете му, мечът затрептя диво. Капитанът се усмихна широко; въпреки ужасния трепет, пронизващ дланите му.

— Опонн! Мили мои Близнаци, призовавам ви! Сега!

Въздухът простена. Паран се блъсна в някого и този някой изля порой от проклятия. Той прибра меча, протегна ръка и ръката му стисна броката на дрехата. Издърпа бога на крака.

— Защо ти? — попита го строго Паран. — Сестра ти исках.

— Това е лудост, смъртни! — сопна се мъжкият Близнак. — Да ме призовеш тук! Толкова близо до Кралицата на Мрака — тук, и то с един избиващ богове меч!

Паран го разтърси. Изпълнен с безумен, зверски гняв, капитанът разтърси бога. Чу воя на хрътките и едва устоя на порива да слее и своя глас с техните.

Близнакът, с разширени от ужас светли очи, се вкопчи в Паран.

— Какво… какво правиш?

Паран се спря. Вниманието му бе привлечено от два синджира, които се бяха отпуснали.

— Идат.

Фургонът сякаш подскочи нагоре, разтърси се. Тътенът от удара изпълни въздуха, посипаха се парчета дърво и лед.

— Надушили са те, Близнак.

Богът заврещя, заудря с юмруци лицето на Паран, зарита, но капитанът го удържа.

— Не късметът, който тегли. — Изплю кръв. — Късметът… който бута…

Фургонът се разтресе отново, колелетата му подскочиха във въздуха и паднаха с оглушителен трясък. На Паран дори не му остана време да се зачуди на дивашката сила, която потече през него, сила достатъчна, за да задържи в ръцете си един бог, обзет от паника. Просто го удържа.

— Моля те! — зарева Близнакът. — Всичко ти давам! Само го поискай! Всичко, което е в силата ми.

— Веригите на Хрътките — каза Паран. — Счупи ги.

— Но… това не мога!

Фургонът потръпна и се посипаха парчета дърво. Затъркаля се отново и Паран повлече Близнака крачка напред.

— Измисли начин. Или Хрътките ще те вземат.

— Но… не мога да съм сигурен, Паран.

— Какво? В какво не можеш да си сигурен?

Близнакът махна към тъмната грамада.

— Там, вътре. Веригите се държат на място в… в Лабиринта на Мрака, вътре в Куралд Галайн. Ако те влязат… Не знам… не съм сигурен, но веригите може да изчезнат.

— Как могат да влязат?

— Могат да напуснат един кошмар само като влязат в друг.

— По-лошо не може и да бъде, Близнак. Попитах те — как?

— Стръв.

— Какво?

Близнакът се усмихна боязливо.

— Както каза, те идат. Но, Паран, трябва да ме пуснеш. На всяка цена. Задръж ме пред портала, но моля те, в последния момент…

— Те пускам.

Богът кимна.

— Добре.

Хрътките отново удариха фургона и този път преминаха. Стиснал Близнака, Паран се извъртя и видя втурналите се от сумрака зверове. Пленникът му изпищя.

Хрътките скочиха.

Паран пусна бога, падна по очи на земята и Хрътките профучаха във въздуха над него. Близнакът изчезна. Зверовете изчезнаха през зейналия портал и настъпи тишина.

Паран се надигна. Обгърна го тъмнина, но този път не със студа на забравата, а с топъл дъх, като въздишка на вятъра.

Той отвори очи и видя, че е паднал на ръце и колене върху пожълтялата трева на равнината, до кървавото петно, останало на мястото на тялото на Хрътката. Бръмчаха гадинки. Паран с мъка се изправи. Главата го болеше. Тялото на другата Хрътка също го нямаше. Какво бе направил? И защо? От всички неща, които Близнакът можеше да му предложи… „Татърсейл… Ток-младши…“ Но пък измъкването на душа обратно през Портата на Гуглата едва ли бе във възможностите на Опонн. Беше ли освободил Хрътките? Осъзна, че едва ли някога ще узнае.

Тръгна към конете. Залиташе. Най-малкото, за краткото време, през което се бе озовал на онова място, не беше окован. Беше останал свободен и това, което бе направил, го бе направил по свой избор. „По мой личен избор.“

Погледна на юг. „Даруджистан и адюнктата ме чакат. Довърши каквото си започнал, Паран. Довърши го веднъж и завинаги.“

— Адски неприятно — изръмжа Кол, след като Крокъс довърши превръзката му. — Добра беше — добави той. — Знаеше точно какво трябва да направи. Бих казал, че е тренирана. Пък и беше облечена като наемник, тъй че общо взето съвпада.

— Все пак не разбирам — каза Крокъс и седна. Погледна към Мурильо и Круппе, но и двамата все още бяха в безсъзнание. — Защо ни нападна? И защо не ме уби?

Кол не отговори. Седеше и гледаше ядосано коня си, който кротко хрупаше трева на десетина стъпки от тях. Вече беше избълвал дузина мръсни ругатни по адрес на животното и Крокъс подозираше, че отношенията им са, както сигурно щеше да се изрази Круппе, невъзвратимо компрометирани.

— Какво е това? — изпръхтя Кол.

Крокъс видя, че гледа някъде отвъд коня и че челото му се е намръщило още повече.

Младежът се обърна, извика, скочи и сграбчи камите си.

— Това е тя! — изрева той. — Жената от кръчмата! Тя е убиец, Кол!

— Спокойно, момче. Изобщо не изглежда опасна, въпреки меча на бедрото й. По дяволите — добави Кол и се надигна, — мен ако питаш, изглежда като паднала от небето.

Крокъс зяпна жената, застанала на ръба на билото, и промълви:

— Дъх на Гуглата!

Кол беше прав. Крокъс никога не беше виждал толкова объркан човек. Гледаше ги напрегната, сякаш се канеше всеки миг да побегне. И помен нямаше от онази уравновесеност, от онази смъртно опасна самоувереност, която излъчваше в гостилницата на „Феникс“ — сякаш никога не я беше имало.

— Е, какво ще правим сега, Кол?

Раненият мъж сви рамене.

— Ще успокоим момичето, какво друго. Като го гледам, май има нужда от помощ.

— Но тя уби Черт — напомни Крокъс. — Видях кръвта по ножа й.

Кол примижа към момичето.

— Не че не ти вярвам, момче, но това момиче не изглежда способно да убие никого.

— Мислиш ли, че не го виждам? Просто ти казвам какво видях. Знам, че звучи глупаво, но…

— Все едно, тя пак има нужда от помощта ни — въздъхна Кол. — Тъй че иди и я доведи тук, Крокъс.

— Как?

— Проклет да съм, ако знам — ухили се Кол. — Пробвай с флирт.

Крокъс го изгледа отвратено, обърна се и тръгна предпазливо към девойката. Тя се стегна и отстъпи назад.

— Внимавай! — извика Крокъс и посочи урвата зад нея.

Момичето видя, че стои на самия ръб на стръмния склон. Странно, но това сякаш го поуспокои. То направи няколко крачки към Крокъс и очите му зашариха.

— Спокойно — измърмори той. — Всичко е наред. Разбираш ли ме? — Посочи устата си и направи няколко мимики, уж че говори.

Кол зад него изпъшка.

Момичето изненада и двамата, като му отвърна на дару.

— Разбирам те — заговори то на пресекулки. — Вече повече. Вие не сте малазанци, не говорите малазански. Но те разбирам. — Намръщи се. — Но как?

— Малазанка си значи? — попита Кол. — Откъде си бе, момиче?

Тя помисли малко.

— От Итко Кан.

— Я! — Кол се изсмя. — Буря ли те е издухала чак тук?

Изведнъж тя сякаш осъзна, че е станало нещо нелепо, и очите й се ококориха.

— Къде е татко? Какво стана с мрежите? Купих вървите да ги изплетем, после срещнах онази прорицателка… Риггалай Прорицателката, восъчната вещица. Помня я… тя умря! — Момичето падна на колене. — Тя умря! А след това…

Лицето на Кол беше станало строго, замислено.

— След това?

— Не помня — прошепна момичето и загледа ръцете си. — Нищо друго не помня. — И заплака.

— Кълна се в хилядата цици на Джедъроун — изруга тихо Кол и дръпна Крокъс на една страна. — Слушай ме внимателно, момче. Не ни чакай нас. Отведи това момиче при чичо си. Заведи я при Мамът, и то бързо.

— Крокъс се намръщи.

— Защо? Не мога просто така да ви оставя тук, Кол. Кой знае кога ще се съвземат Мурильо и Круппе? Ами ако оная наемничка пак се върне?

— А ако се върне?

Крокъс се изчерви и извърна глава.

— Мурильо е здраво копеле, въпреки благовонията му — рече Кол. — Ей сега ще стане и ще затанцува. Заведи момичето при чичо си, момче. Направи каквото ти казвам.

— Все още не си ми казал защо — отвърна Крокъс.

— Само предчувствие, нищо повече. — Кол стисна момчето за рамото. — Това момиче е било обсебено. Така мисля. Някой или нещо я е довело тук в Даруджистан и я е пуснало подир нас. Истината се крие някъде в главата й, Крокъс, и може да се окаже съдбоносна. Чичо ти познава подходящите хора, те могат да й помогнат, момче. Хайде, мятай се на коня ми. Аз ще изчакам тук да се събудят приятелите ни. По дяволите, бездруго не мога да вървя пеш. Круппе и Мурильо ще се оправят с нещата тук. Тръгвай!

Крокъс погледна плачещото момиче, после каза:

— Добре, Кол. Връщаме се двамата с нея.

— Добре — изсумтя Кол. — Остави ми едно одеяло и малко храна. И се махай оттук, а ако на оня мой проклет кон му се пръсне сърцето пред градските порти, толкоз по-добре. Скачай на него, момче.

16.

Десембрий знае мъките

в душите ни.

До всеки смъртен крачи като

съсъд на жал и скръб, връз огъня

на мъст.

Десембрий знае мъките ни

и днес той с всички ще ги сподели.

„Господарят на трагедията“

Свещен молитвеник (Кассалски канон)

Раната в лявото рамо на Лорн не беше дълбока. Без магическа помощ обаче рискът да забере беше повод за тревога. Тя се върна при бивака и завари Туул на същото място и в същата поза, в която го беше оставила заранта.

Без да обръща внимание на имасеца, адюнктата извади билките от дисагите, седна и се залови да почисти и превърже раната.

Нападението беше глупаво и ненужно. Твърде много неща се бяха случили напоследък, твърде много идеи, твърде много от жената Лорн се беше намесвало в задълженията й на адюнкта на императрицата. Правеше грешки, каквито не беше правила от години.

Туул й беше дал толкова поводи за мислене, че тя не можеше да се справи с тях. Думите, които имасецът бе изрекъл уж между другото, бяха достигнали до нещо дълбоко в нея, бяха го сграбчили и не го пускаха. Чувства раздираха адюнктата и замъгляваха света около нея. Тя отдавна бе изоставила тъгата, а с нея — и съжалението. Състраданието беше проклятие за адюнктата. Но ето че сега всички тези чувства кипяха в нея на приливи и я теглеха във всички посоки. Усети, че се е вкопчила в титлата си на адюнкта и в това, което тя значеше, като в спасително въже към разума, към стабилността и контрола.

„Контрол.“ Думата заотеква в мислите й — стегната, твърда и сигурна. Какво беше ядрото на империята, ако не контрол? Какво оформяше всеки акт на императрица Ласийн, всяка нейна мисъл? А какво бе представлявало ядрото на най-първата империя — великите воини, дали облика на Т’лан Имасс до ден-днешен?

Лорн въздъхна и заби поглед в пръстта под краката си. Но нали всъщност към това се стремяха всички? От едно момиченце, понесло въжета за мрежа на баща си, до безсмъртната сила, която го беше обсебила, за да го използва за своите си цели. „През целия си живот сме се борили за контрол, за начин по-удобно да нагодим живота около себе си, вечния и безнадежден стремеж към привилегията да можеш да определяш облика на своя живот.“

Имасецът с тристахилядогодишните си думи бе внушил на Лорн чувство за безсилие. И то й действаше, заплашваше да я надвие.

Беше оставила живота на момчето, като бе изненадала с това и него, и самата себе си. Усмихна се тъжно. Вече се бе лишила от привилегията да предрича живота си. Да оставим околния свят — та тя не можеше да предскаже дори собствените си действия, нито посоката на мислите си.

Това ли беше истинската природа на чувството? Великият отрицател на логиката, на контрола — прищявката да си човек. Какво й предстоеше?

— Адюнкта.

Сепната, Лорн вдигна глава и видя, че Туул е застанал пред нея. Скреж беше покрил воина и димеше в топлия въздух.

— Ранена сте.

— Малка схватка — отвърна тя хрипливо, почти смутена. — Свърши бързо. — Притисна раната и стегна рамото си с превръзката. Стана малко неугледна, защото можеше да използва само едната си ръка.

Туул коленичи до нея.

— Аз ще ви помогна, адюнкта.

Изненадана, Лорн се вгледа в мъртвешкото лице на воина. Но следващите му думи заличиха всякаква мисъл за това, че имасецът проявява състрадание.

— Малко време ни остава, адюнкта. Отворът ни очаква.

Имасецът я поведе и Лорн видя, че камъкът белег се е пръснал. Но като се изключеше това, всичко останало изглеждаше непроменено.

— Къде е отворът? — попита тя.

Туул се спря пред поломените камъни.

— Аз ще водя, адюнкта. Следвайте ме по петите. Щом влезем в гробницата, извадете меча. Умъртвяващият ефект ще е нищожен, но ще забави връщането на джагъта в съзнание. Достатъчно, за да доведем усилията си докрай.

Лорн вдиша дълбоко. Тръсна глава, за да прогони съмненията си. Връщане вече нямаше. А беше ли имало изобщо някакъв избор? Правотата на самия въпрос беше спорна, осъзна тя. Нейния избор го бяха направили други.

— Е, добре. Води, Туул.

Имасецът разпери ръце. Хълмистият склон пред тях потъна в мъгла, сякаш пред него се издигна навян от вятъра пясък. Вятър кипна през странната мъгла. Туул пристъпи напред.

Лорн изпървом се стъписа от вонята, която я лъхна, воня на въздух, отровен от хилядолетия пулсираща магия, безчет магически прегради, разпръснати от силите Телланн на Туул. Продължи напред с усилие, вперила поглед в широкия, покрит с дрипи гръб на имасеца.

Влязоха в самия хълм. Пред тях се появи коридор, водещ навътре в тъмното. Скреж бе покрил струпаните скални грамади, оформящи стените и тавана. Щом навлязоха по-навътре, въздухът стана леденостуден, лишен от всякакви миризми и гъсто зелен; по стените се нижеха бели въжета от лед. Подът — замръзнала отъпкана пръст — се смени с каменни плочи, хлъзгави от лед.

Крайниците и лицето на Лорн изтръпнаха. Дъхът й се сбираше на бяла пара, която се отнасяше навътре в тъмното. Коридорът се стесни и тя видя странни символи, надраскани по и в леда, покриващ стените. Знаците сякаш докоснаха нещо дълбоко заровено в нея — почти имаше чувството, че ги познава, но щом се съсредоточеше върху тях, усещането, че са й познати, изчезваше.

— От моя народ са влизали тук — заговори Туул. Замълча и погледна адюнктата през рамо. — Добавили са свои прегради към ония, които са оставени от затворилите тиранина джагъти.

Лорн се подразни.

— И какво от това?

Имасецът се взря мълчаливо в очите й, после отвърна глухо:

— Адюнкта, вярвам, че знам името на този Джагътски тиран. Обладан съм от съмнения. Това същество не бива да се освобождава. Но, също като вас, съм принуден.

Лорн затаи дъх.

— Адюнкта — продължи Туул, — разбирам раздвоението, което изпитвате. Споделям го. Когато свърши всичко, ще се махна.

Тя се обърка.

— Ще се махнеш?

Туул кимна.

— Щом направим това, за което сме дошли, клетвата ми ще е изпълнена. Повече няма да могат да ме обвържат. Такава е остатъчната сила на този спящ джагът. Колкото до това, благодарен съм.

— Но защо ми казваш всичко това?

— Адюнкта, каня ви да заминете с мен.

Лорн отвори уста, но не можа да измисли отговор и замълча.

— Моля ви да обмислите предложението ми, адюнкта. Ще отпътувам, за да потърся един отговор, и ще го намеря.

„Отговор? На какво?“ — прииска й се да го попита. Но нещо я накара да спре, някакъв прилив на страх й каза: „Не искаш да знаеш. По-добре да не знаеш това.“

— Да вървим — изхриптя сухо гласът й.

Туул продължи напред в тъмното.

След минута Лорн го попита:

— Колко време ще ни отнеме това?

— Време? — В гласа му се долавяше насмешка. — В тази гробница, адюнкта, времето не съществува. Джагътите, които са затворили тук своя родственик, са донесли леден век в тази земя, последния печат на гробницата. Адюнкта, половин левга лед покрива тази гробна камера — все още. Двамата с вас сме дошли във време и място преди стапянето на джагътския лед, преди появата на голямото вътрешно море, известно на Имасс като Джагра Тил, преди отминаването на безброй векове…

— А когато се върнем? — прекъсна го Лорн. — Колко време ще е изтекло?

— Не мога да кажа, адюнкта. — Имасецът замълча и се обърна към нея, очните му кухини заблестяха с магическа светлина. — Никога досега не съм го правил.

Въпреки коравата кожена броня натискът на женско тяло в гърба на Крокъс бе изкарал повече пот на лицето му, отколкото ако беше само горещината. И все пак чувствата, които караха сърцето му да тупа бясно в гърдите, бяха смесени. От една страна, налице беше голият факт, че с него е едно момиче, почти на годините му и доста привлекателно при това, с изненадващо силни ръце, увити около кръста му, и с топъл, влажен дъх във врата му. От друга страна, същата тази жена беше убила един човек и той не можеше да измисли друга причина тя да се появи тук сред хълмовете, освен че се кани да убие и него. Ето защо се чувстваше твърде напрегнат, за да го зарадва това, че е с него на коня.

Почти нищо не си бяха казали, откакто оставиха Кол. Крокъс знаеше, че след още един ден ще видят стените на Даруджистан. Зачуди се дали тя помни града. А след това един глас, който звучеше като на Кол, заговори в главата му: „Ами защо не я попиташ бе, идиот?“ Крокъс се намръщи.

Тя обаче заговори първа.

— Итко Кан далече ли е оттук?

Той помисли дали да не се изсмее, но нещо — инстинкт може би — го спря.

— Никога не съм чувал за такова място. В империята ли е?

— Да. Ние не сме ли в империята?

— Все още не — изръмжа Крокъс. После се отпусна. — Намираме се на един континент, наречен Дженабакъз. Малазанците дойдоха от моретата, от изток и от запад. Вече контролират всички Свободни градове на север, както и конфедерацията Натилог.

— О — отвърна вяло момичето. — Значи сте във война с империята?

— Повече или по-малко. Макар че стане ли въпрос за Даруджистан, никога не се знае.

— Така ли се казва селото, в което живееш?

— Село ли? Даруджистан е град. Най-големият и най-богатият град на целия континент.

В отговора й се долавяше искрена възхита.

— Град? Никога не съм била в град. А ти се казваш Крокъс, нали?

— Откъде знаеш?

— Така те нарече твоят приятел, войникът.

— О, да. — Защо ли подскочи сърцето му, като разбра, че тя знае името му?

— Няма ли да ме попиташ аз как се казвам? — попита го тихо девойката.

— А ти помниш ли си името?

— Не — призна тя. — Странно, нали?

Той долови чувство в отговора й и нещо се стопи в душата му — което го ядоса още повече.

— Е, не мога да ти помогна кой знае колко с това.

Тя като че ли се отдръпна и ръцете й на кръста му се отпуснаха. Той обаче помръдна в седлото и това я накара отново да го прегърне здраво. „Е, така е по-добре — подсмихна се Крокъс. И очите му се ококориха. — Какви ги приказвам?“

— Крокъс?

— Какво?

— Дай ми някое даруджистанско име. Избери едно. Любимото ти.

— Чалис — отговори той, без да мисли. — Не, почакай! Не може да си Чалис. Вече познавам една Чалис. Ти трябва да си друга.

— Тя приятелката ти ли е?

— Не! — сопна се той. Дръпна юздите и спряха. Крокъс прокара ръка през потната си коса, после скочи на земята и поведе коня за юздите. — Искам да повървя пеш.

— Да — каза тя. — Аз също бих искала да повървя.

— Е, добре, аз пък може би искам да бягам!

Тя го изгледа притеснено.

— Да бягаш? От мен ли, Крокъс?

Видя как зад очите й се срутиха неща — какви бяха тези неща? Изпита отчаяно желание да разбере, но да я попита направо беше просто невъзможно. Защо беше невъзможно — не знаеше. Просто беше. Сведе глава и изрита един камък.

— Не — изломоти Крокъс. — Не исках да кажа това. Прощавай[7].

Очите й се разшириха.

— Точно това е името ми! — ахна тя. — Това е името ми, Крокъс — ти току-що каза името ми!

— Какво? — Той се намръщи. — Казваш се Сори?

— Да! — Тя извърна очи. — Само че не винаги съм се казвала така. Това не е името, което ми даде баща ми.

— Него можеш ли да си спомниш?

Тя поклати глава и прокара пръсти през гъстата си тъмна коса.

Крокъс закрачи; момичето тръгна до него. Пътят се виеше през ниски хълмове. След около час стигнаха моста на Катлин. Паниката, която го беше изпълнила, се смаляваше, може би просто се беше изчерпала. Чувстваше се спокоен и това го изненада, защото не можеше да си спомни кога за последен път се е чувствал спокоен в женска компания.

Вървяха мълчаливо. Пред тях слънцето бавно потъваше, блестеше окъпано в злато на синьо-зелената черта на хоризонта оттатък хълмовете. Крокъс посочи блестящата линия и каза:

— Онова там е Лазурното езеро. Даруджистан е на южния му бряг.

— Още ли не си ми измислил име? — попита тя.

— Единственото име, което ми хрумва — каза смутено Крокъс, — е това на господарката ми.

Момичето го погледна.

— Ти си слуга?

Крокъс се засмя.

— Не. Имам предвид Господарката на крадците — Апсалар. Само че не е хубаво да взимаш такова име, понеже тя е богиня. Какво ще кажеш за Салар?

Нослето й се набръчка.

— Не, харесва ми Апсалар. Нека да е Апсалар.

— Но нали ти казах, че…

— Точно това име искам — нацупи се момичето.

„Ох-ох — помисли си Крокъс. — Я по-добре да не се инатим.“

— Е, добре.

— Значи ти си крадец?

— Какво лошо има в това?

Апсалар се усмихна.

— Предвид новото ми име, нищо. Съвсем нищо, Крокъс. Къде ще спим?

Крокъс се изчерви. Не беше мислил за това.

— Може би трябва просто да продължим — отвърна той предпазливо, без да я поглежда.

— Уморена съм. Защо не спрем при този мост?

— Добре, но имам само едно одеяло. Можеш да го вземеш. Аз ще остана да пазя.

— Цяла нощ? Че какво толкова има да пазиш?

Крокъс се ядоса.

— Стига си питала! Тук е опасно! Не видя ли раната на Кол? А и откъде да знаем дали гарнизонът още е тук?

— Какъв гарнизон?

Крокъс се наруга наум и отбегна погледа й.

— Гарнизонът от другата страна на моста. Но мостът е дълъг, тъй че…

— О, стига, Крокъс! — засмя се Апсалар и го сръга в ребрата. — Ще се завием заедно. Нямам нищо против, стига да не ме пипаш.

Крокъс потърка ребрата си и я зяпна.

Круппе изруга и погледна през рамо към Мурильо.

— Проклятие! Не можеш ли да го подкараш по-бързо това животно?

Мулето обаче държеше на ината си. Мурильо се усмихна глуповато.

— Какво толкова си се разбързал, Круппе? Момчето може и само да се погрижи за себе си.

— Изричната заповед на майстор Барук беше да го пазим и трябва да го пазим!

Мурильо присви очи.

— Това непрекъснато го повтаряш. Да не би да е някаква услуга за Мамът? Чичото на момчето какво толкова се е разтревожил изведнъж? Защо Барук се интересува толкова от Крокъс? Ти ни казваш какви са заповедите на алхимика, Круппе, но не ги обясняваш.

Круппе дръпна юздите на мулето си.

— Е, добре. Бунтът в редиците укрепва ловката ръка на Круппе. Опонн е избрал Крокъс за каквито там цели може да си измисли това коварно божество. Барук иска да държим момчето под око и да попречим на каквито и да било други сили да го намерят.

Мурильо потърка цицината на челото си и примижа от болка.

— Трябваше да ни обясниш всичко това още от самото начало, Круппе. Ралик знае ли?

— Разбира се, че не — отвърна язвително Круппе. — Той е твърде зает в края на краищата, не може да се отскубне от всевъзможните си отговорности. И точно затуй… — изражението на Круппе стана лукаво — убиецът не участва в това пътуване. Но защо, смея да попитам, Круппе осведомява Мурильо за такива неща? Очевидно Мурильо знае за делата на Ралик много повече от бедничкия невежа Круппе.

Мурильо го изгледа тъпо.

— Какво искаш да кажеш?

Круппе се изкиска и срита мулето си да тръгне по-бързо.

Мурильо го последва.

— А колкото до настоящата мисия — весело продължи Круппе, — това, което прилича на огромен провал, особено от страна на Кол, всъщност си е един смайващ успех. Майстор Барук трябва да е в течение на нечестивите деяния, вършещи се в хълмовете Джадроуби.

— Успех ли? За какво говориш?

Круппе махна небрежно с ръка.

— Драги човече, въпреки че бях в съзнание само за миг по време на свадата, ясно беше, че тази жена-воин притежава отатаралски меч. Което означава, както би могло да се досети всяко дете, че е от Малаз.

— И ние оставихме Кол там? — изсъска Мурильо. — Ти ум имаш ли, Круппе?

— Той ще се оправи и скоро ще ни последва — каза Круппе. — Нуждата от бързина надделява над всякакви други съображения.

— Освен евтините сделки с някой коняр — изръмжа Мурильо. — Значи из хълмовете Джадроуби има малазанци. Какво се кани да направи тя? Само не ми казвай, че не знаеш. Ако не подозираше нещо, нямаше да бързаме толкова.

— Подозирам, несъмнено. — Круппе кимна. — Помниш ли когато Крокъс изрече схватливата си забележка, след като подминахме кръстопътя? Търсене на слух или нещо подобно?

— Почакай малко — изстена Мурильо. — Пак ли оная легенда за гробницата? Тук няма…

Круппе вдигна пръст и го прекъсна.

— Какво вярваме ние е без значение, Мурильо. Налице е фактът, че малазанците търсят истината за този слух. И както подозират и Круппе, и майстор Барук, бидейки еднакво интелигентни, като нищо може да я намерят. Оттук и тази наша задача, мой скъпи приятелю. — Той свъси вежди. — Отатаралско оръжие в ръцете на майсторка на меча. Плюс Т’лан Имасс, спотайващ се наоколо…

— Какво? — избухна Мурильо и се опули. Опита се да обърне мулето, но животното се заинати и заби копита в земята. — Кол остана там, целият накълцан, с една малазанска убийца наблизо, и един Имасс? Ти луд ли си, Круппе?

— Но, скъпи ми Мурильо — възкликна Круппе, — Круппе би помислил, че ти ще си нетърпелив, не, ще искаш отчаяно да се върнеш в Даруджистан час по-скоро!

Това го спря. Той се обърна към Круппе с помръкнало лице и изхриптя:

— Хайде, изплюй го най-после.

Круппе вдигна вежди.

— Кое?

— Намекваш за нещо, все ме ръчкаш с него. Тъй че ако смяташ, че изобщо знаеш нещо, давай да го чуем. Иначе обръщаме веднага и се връщаме при Кол. — Като видя как се разшаваха очичките на Круппе, Мурильо се засмя. — Ха, мислеше да ме разсееш, нали? Е, няма да стане.

Круппе вдигна ръце.

— Чийто и ум да е измислил този безумен план да се върне на Кол полагащата му се титла, Круппе не може да направи нищо, освен горещо да аплодира!

Мурильо зяпна. „Как, в името на Гуглата, Круппе…“

Дебелакът продължи:

— Но всичко това е несъществено, щом сме изправени пред факта за Крокъс и гибелната опасност, в която той се намира сега. Нещо повече, ако тази млада девойка наистина е била обсебена, както подозира Кол, рисковете са направо ужасни! Дали тя е единствената, тръгнала да отнеме крехкия, беззащитен живот на момчето? Какво да кажем за хилядите богове и демони, които със стръв биха се счепкали с Опонн при първа възможност? Прочие, нима Мурильо, старият и верен приятел на Крокъс, тъй безгрижно ще остави момчето на сляпата съдба? Нима Мурильо е човек, който ще се поддаде на паниката, на разните „ами ако“, на ордата невъобразими кошмари, промъкващи се из сенките на необузданото му въображение.

— Добре, добре! — сопна се Мурильо. — Хайде, млъкни малко.

При тази разумна забележка Круппе само кимна.

Час по-късно, щом здрачът запълзя по склоновете, Мурильо се сепна и изгледа с яд спътника си.

— Проклетник такъв — прошепна той. — Казах му да не ме разсейва. И какво е първото нещо, което прави? Да ме разсее.

— Мурильо нещо си мърмори?

Мурильо разтри челото си.

— Нещо ми се замая главата. Я да си намерим място за бивак. Крокъс и момичето бездруго няма да стигнат до града по-рано от утре. Съмнявам се, че ще е в опасност по пътя, а до утре вечер лесно ще го намерим. През деня всичко ще е наред — в името на Гуглата, те нали ще са при Мамът?

— Круппе признава, че също е налегнат от умора. Наистина трябва да се намери място за бивак, а Мурильо може да спретне едно огънче, може би, а и вечеря да приготви, докато Круппе поразсъждава над жизненоважни дела.

— Страхотно. — Мурильо въздъхна. — Направо страхотно.

Два дни след ненадейната му среща с Тайст Андий на капитан Паран му хрумна, че Рейк не бе заподозрял, че е малазански войник. Иначе щеше да е мъртъв. Недоглежданията, изглежда, го бяха спасили. Убиецът му в Пейл трябваше да провери по-добре… а сега и Синът на Тъмата, който го измъкна от челюстите на Хрътките, на свой ред го беше оставил жив и свободен. Дали имаше някаква схема в това? Долавяше се миризмата на Опонн, макар че Паран не се съмняваше в твърденията на Рейк.

Тогава дали наистина късметът му се намираше в меча му? И дали тези прояви на милостта на съдбата не бележеха повратни моменти — моменти, които щяха да се върнат и да терзаят онези, които го бяха пощадили? Заради собственото му добро, надяваше се, че не.

Пътят на империята вече не беше негов. Твърде задълго бе изоставил тази пътека на кръв и измяна. Никога вече. Това, което стоеше пред него, следователно, бе единствено усилието да спаси живота на Уискиджак и неговия взвод. Ако успееше в това, беше готов да приеме собствената си смърт като последствие.

Някои неща се оказваха по-съществени от живота на човек и може би справедливостта съществуваше извън умовете на хората, отвъд дори алчните очи на богове и богини, нещо сияйно, чисто и окончателно. Някои философи, които беше чел по време на учението си в столицата на Малазан, Унта, твърдяха нещо, което тогава му се беше сторило абсурдно. Моралът, твърдяха те, не е нещо относително, нито съществува единствено в света на човешките отношения. Не, те обявяваха морала за императив на всеки живот, естествен закон, който не се изразява нито в бруталните действия на зверовете, нито във високите амбиции на човека, а е нещо друго, нещо ненакърнимо.

„Поредното търсене на сигурността.“ Паран се намръщи и се вгледа в коловозите на пътя, виещ се напред през ниските хълмове. Спомни си как беше обсъждал това с адюнкта Лорн, по време, когато никой от двамата не беше притиснат от външния свят. Просто поредното търсене на сигурност, беше казала тя, с горчив и циничен тон, и бе сложила край на спора толкова ясно, колкото ако бе забила нож в оцапаната с вино маса между двамата.

За да дойдат такива думи от устата на жена, не по-голяма от него, беше заподозрял тогава Паран, както подозираше и сега, точно тази й гледна точка не беше нищо повече от лековато и лениво подражание на императрица Ласийн. Но Ласийн може би имаше право на такъв възглед, а Лорн — не. Най-малкото според Паран. Ако някой изобщо имаше право на този отегчен от света цинизъм, то това бе императрицата.

Вярно, адюнктата се бе превърнала в продължение на Ласийн. Но на каква цена? Той бе видял младата жена зад маската й само веднъж — когато гледаха онзи път, покрит с телата на мъртвите войници. Пребледнялото, изплашено момиче, което беше Лорн, се бе показало за един-единствен крехък миг. Но можеше да си спомни кое бе предизвикало връщането на маската — сигурно беше нещо, което той самият бе казал, нещо, което бе подхвърлил иззад собствената си маска на закален войник.

Паран въздъхна дълбоко. „Твърде много съжаления. Изгубени шансове — и с подминаването на всеки от тях ставаме все по-малко хора, и все повече затъваме всички в кошмара на властта.“

Невъзвратим ли беше животът му? Жалко, че нямаше отговор на този въпрос.

Някакво движение на юг привлече вниманието му, а с него Паран усети и някакъв тътнещ звук, надигащ се сякаш изпод земята около него. Той се изправи на стремената. Точно отпред над земята се издигаше стена от прах. Той обърна коня си на запад и го подкара в тръс. Няколко мига по-късно дръпна юздите. Завесите от прах висяха и в тази посока. Паран изруга и пришпори до билото на близкото възвишение. Прах. Прах от всички страни. „Буря? Не, тътенът е прекалено равномерен.“ Спусна се надолу към равнината и отново дръпна юздите; чудеше се какво да прави. Стената от прах се издигаше и закриваше хълма отсреща. Дълбокият тътен се усили. Примижал, Паран се загледа през прахта. Там се движеха някакви тъмни грамадни туловища, пръскаха се в двете посоки и идваха право към него. След малко той се оказа обграден от тях.

Бедерини. Беше слушал приказки за огромните космати зверове, движещи се из вътрешните равнини на стада от по половин милион. Сега във всички посоки не можеше да види нищо освен изгърбените червеникавокафяви, покрити с прах гърбове на животните. Наникъде не можеше да подкара коня си, никакво безопасно място не се виждаше. Той се отпусна в седлото и зачака.

Нещо профуча вляво от него, жълтеникавокафяво и ниско до земята. Капитанът понечи да се обърне и в този миг нещо се стовари върху него от дясната страна, стисна го и го повлече от седлото, Паран изруга, тупна тежко в прахта и се вкопчи в някакви жилави ръце и рошава черна коса. Ритна нагоре с коляно и то се удари в здрав като барабан корем. Нападателят му се превъртя на хълбок и изохка. Паран се надигна зашеметен и се озова пред някакъв младок, облечен в избелели кожи. Момчето скочи, за да се счепка отново с капитана.

Паран бързо се дръпна встрани и го цапардоса в скулата. Нападателят му се просна на земята, изгубил свяст.

От всички страни заехтяха разкъсващи тъпанчетата викове. Бедерините се разделяха от двете страни и се отдалечаваха. Появиха се човешки фигури и започнаха да стесняват кръга около Паран. Риви. Заклетите врагове на империята, съюзниците на Каладън Бруд и Пурпурната гвардия.

Двама воини пристъпиха до изпадналото в безсъзнание момче, хванаха го под мишниците и го извлякоха.

Стадото беше спряло.

Приближи се друг воин и закрачи дръзко към Паран. Прашното му лице беше покрито с пришити към кожата боядисани конци, черни и червени, от скулите чак до брадичката и около устата. Широките му рамене бяха загърнати с кожа от бедерин. Воинът спря на по-малко от една ръка разстояние пред Паран, протегна ръка и я сложи на дръжката на Шанс. Паран избута ръката. Риви се усмихна, отстъпи и нададе тънък пронизителен вик.

На гърбовете на обкръжаващите ги бедерини се надигнаха човешки фигури, присвити над косматите гърбици. Всички стискаха копия. Грамадните животни под воините не им обръщаха внимание, все едно че върху тях бяха накацали скорци.

Двамата воини, които бяха изнесли момчето, се върнаха и спряха при воина с обшитото с конци лице. Той каза нещо на единия отляво. Мъжът тръгна напред и преди Паран да успее да реагира, се хвърли към него, единият му крак се озова зад капитана, а рамото му се заби в гърдите му.

Воинът падна върху него. Острие на нож се плъзна към челюстта на Паран и сряза връзката на шлема. Той се изтърколи и жилави пръсти сграбчиха косата на капитана. Повлякъл воина със себе си, Паран се надигна. Беше му дошло до гуша. Смъртта беше едно, но смърт без достойнство — съвсем друго. Докато ръката на риви се извиваше и дърпаше главата му нагоре, капитанът сграбчи воина между краката и дръпна силно.

Воинът изкрещя и пусна косата му. Измъкна нож. Капитанът се дръпна встрани, сграбчи китката на нападателя и отклони ножа. Изви още веднъж с другата ръка. Риви отново изкрещя и тогава Паран го пусна, превъртя се и бронираният му лакът се стовари в лицето на мъжа.

Кръв плисна като дъжд в прахта. Воинът залитна и рухна на земята.

Копие се плъзна покрай слепоочието на Паран и той се завъртя от удара. Второ копие го удари в бедрото силно, като конски ритник, и кракът му изтръпна. Нещо прикова лявото му стъпало към земята.

Паран извади Шанс от ножницата. Оръжието изкънтя и за малко не изхвърча от ръката му. Той го вдигна нагоре и мечът отново беше ударен. Почти заслепен от болката, от потта и прахта, Паран се надигна, стисна дръжката с две ръце и смъкна Шанс в позиция за отбрана. Мечът беше ударен за трети път, но той успя да го задържи.

След което настъпи тишина. Запъхтян, Паран се огледа.

Ривите го бяха обкръжили, но никой не помръдваше. Тъмните им очи бяха широко отворени.

Паран погледна оръжието си, после яростният му поглед отново обиколи воините, накрая очите му се спряха на Шанс. И останаха там.

Три железни остриета на копия стърчаха от оръжието като листа по клон, всеки връх бе разцепен и смачкан; дръжките бяха строшени, само късчета бяло дърво стърчаха от дупките.

Той погледна към прикованото си стъпало. Едно копие се беше забило в ботуша му, но широкият връх се беше огънал и само притискаше стъпалото му. Около него по земята се стелеха потрошени парчета дърво. Паран погледна бедрото си, но не видя рана. Само кожата на ножницата на Шанс се беше раздрала.

Воинът с премазаното лице лежеше неподвижен на няколко стъпки от него. Капитанът видя, че конят му и товарното животно са си на мястото, непипнати. Кръгът на ривите се раздели и към него пристъпи дребна фигура.

Момиче, може би не повече от петгодишно. Воините се отдръпваха от пътя й сякаш в благоговение или страх, а може би — и двете. Беше облечено в кожи на антилопа, вързани на кръста, и беше босо.

Нещо познато имаше в това дете — в начина, по който стъпваше, в стойката й — щом се спря пред него… нещо познато в тежките клепачи, което накара Паран да се намръщи смутено.

Момичето спря, изгледа го и малкото му кръгло личице се намръщи също като неговото. Детето вдигна ръка, сякаш искаше да го докосне, но после я пусна. Капитанът усети, че не може да откъсне погледа си от нея. „Познавам ли те отнякъде, дете?“

След като тишината между двамата се проточи, зад момичето пристъпи някаква старица и положи набръчканата си ръка на рамото му. Очите на старицата огледаха капитана с уморен и едва ли не гневен поглед. Момичето каза нещо на бързия напевен език на риви, изненадващо нисък за толкова малко дете. Старицата скръсти ръце. Момичето заговори отново, този път настоятелно.

Старицата се обърна към Паран на дару:

— Пет копия те обявиха за наш враг. — Замълча. — Пет копия сгрешиха.

— Имате много повече — каза Паран.

— Така е. А богът, който закриля твоя меч, няма следовници тук.

Момичето проговори отново, този път с властен тон, който изкънтя като желязо върху камък.

Старицата се обърна към него, явно изненадана.

Момичето продължи, думите му очевидно обясняваха нещо. Старицата го изслуша, после тъмните й блестящи очи се извърнаха към капитана.

— Ти си малазанец, а малазанците са избрали да бъдат врагове на риви. Този път и твой ли е? И знай: ще разбера дали лъжеш, щом чуя думите ти.

— Малазанец съм по рождение — отвърна Паран. — Нямам никакъв интерес да наричам ривите свои врагове. Бих предпочел изобщо да нямам врагове.

Старицата примигна.

— Тя ти предлага думи, които да облекчат скръбта ти, войнико.

— Тоест?

— Ти трябва да живееш.

Паран не можеше много да повярва на този неочакван обрат на събитията.

— Какви думи има тя за мен? Никога не съм я виждал.

— Нито тя те е виждала преди. И въпреки това се познавате.

— Не. Не се познаваме.

Погледът на старицата се втвърди.

— Ще чуеш ли думите й, или не? Тя ти предлага дар. Нима ще й го хвърлиш в лицето?

Съвсем смутен, той отвърна:

— Не. Мисля, че не.

— Детето казва, че не бива да скърбиш. Жената, която познаваш, не е преминала през Сводестите дървеса на Смъртта. Нейното пътуване е било отвъд земите, които можеш да видиш, отвъд земите на духа, които всеки смъртен усеща. А сега се е върнала. Трябва да си търпелив, войниче. Ще се срещнете отново, така обещава това дете.

— Коя жена? — запита Паран с разтуптяно сърце.

— Онази, която мислиш за умряла.

Той погледна отново момичето. Познатото в чертите му сякаш го удари в гърдите и Паран се олюля.

— Невъзможно — прошепна той.

Момичето бавно се обърна, тръгна си, прах се завихри около него и го скри от погледа му.

— Почакай!

Чу се друг вик. Стадото отново се понесе напред, прахта се вдигна и скри ривите около него. След няколко мига Паран можеше да види само гърбовете на гигантските животни, тътрещи се от двете му страни. Помисли да си пробие път през тях, но знаеше, че това ще му донесе смъртта.

— Почакай! — отново извика капитанът, но тропотът на стотици — на стотици хиляди — копита по равнината заглуши вика му.

„Татърсейл!“

Цял час измина, докато стадото бедерини се източи. След като и последните животни се изнизаха покрай капитана, той се огледа. Вятърът търкаляше облака прах на изток, над изгърбените хълмове.

Паран се метна на седлото и отново обърна коня си на юг. Хълмовете Джадроуби се издигнаха в далечината. „Какво си направила, Татърсейл?“ Спомни си, че Ток бе забелязал диря от малки отпечатъци, водещи от овъгления стълб — единственото, което беше останало от Белурдан и Татърсейл. „Дъх на Гуглата, ти ли си го замислила всичко това? Преродена, вече пет-шестгодишно дете… дали изобщо си смъртна вече? До божество ли си се въздигнала? Намерила си си народ, странен, примитивен народ — но с каква цел? И когато се срещнем следващия път, на колко години ще изглеждаш тогава?“

Замисли се за ривите. Те водеха стадото си на север, стадо достатъчно голямо, за да нахрани… „Армия в поход. Каладън Бруд… той е тръгнал към Пейл. Това е нещо, за което Дужек едва ли е подготвен. Едноръкия е в беда.“

До залез-слънце му оставаха още два часа езда. Отвъд хълмовете Джадроуби се простираше Лазурното езеро и на южния му бряг беше град Даруджистан. А в града — Уискиджак и неговият взвод. „А в този взвод една млада жена, която се подготвям да срещна от три години. Богът, който я е обсебил — дали и той вече е мой враг?“

Въпросът дойде неочаквано и смрази сърцето му. „Богове, какво пътуване само, а ето, че исках да мина през тази равнина незабелязан. Глупава мисъл. Книжници и магове пишат непрестанно за трагични привличания… като че ли самият аз съм се превърнал в едно такова живо привличане, в магнит за асценденти. За тяхна гибел, като че ли. Мечът ми Шанс отвърна на онези пет копия въпреки всичко, което причиних на един от Близнаците. Как да си го обясня това? Истината е, че каузата ми стана моя собствена и ничия друга. Не на адюнктата, не на империята. Заявих, че предпочитам да нямам никакви врагове… и старицата видя в тези мои думи истина, и значи, изглежда, са истинни.“

„Безкрайни изненади, Гъноуз Паран. Продължавай напред, да видим какво ти предстои“.

Пътят се заизкачва по някакъв хълм и капитанът пришпори кобилата. Щом стигна билото, дръпна рязко юздите.

Седналият до малък тлеещ огън, облечен в тежки доспехи войник с мъка се надигна на крака. Близо до него имаше вързано муле. Мъжът закуцука, извади тежкия си меч, подпря се на него и изгледа капитана.

Паран подкара бавно кобилата и се огледа. Воинът като че ли беше сам. Паран спря на около трийсет стъпки от него.

Непознатият му заговори на дару:

— Не съм в добра форма за бой, но ако го искаш — имаш го.

Паран за кой ли път благодари наум за настояването на адюнктата да се образова добре: отговорът му беше толкова добър, колкото ако говореше на родния си език:

— Не. Не обичам битките. — Изчака, после се усмихна широко и посочи мулето. — Този звяр, да не би да е бойно муле?

Мъжът се изсмя.

— Сигурен съм, че то така си мисли — отвърна той и въздъхна облекчено. — Имам храна за двама, пътниче, ако искаш да я споделиш.

Капитанът слезе и се приближи до бивака.

— Казвам се Паран — представи се той и седна край огъня.

— Кол — изпръхтя мъжът, седна от другата страна и изпъна стегнатия си в превръзка крак. — Северняк си май.

— От Дженабарис. Но напоследък прекарах доста време в Пейл.

Кол го погледна учудено.

— На наемник приличаш, макар че по-скоро май си офицер. Чух, че там било доста зле.

— Пристигнах малко късно — призна Паран. — Но видях много руини и много мъртви, тъй че съм склонен да повярвам на приказките. — Поколеба се и добави: — В Пейл разправяха, че Лунният къс сега е над Даруджистан.

Кол изпръхтя и хвърли няколко съчки в огъня.

— Там е. — Махна с ръка към очуканото котле, заровено в жарта. — Това е яхния, ако си гладен. Хапни.

Паран наистина бе огладнял и прие с благодарност поканата на Кол. Докато се хранеше с дървената лъжица, с която му услужи човекът, помисли дали да не го попита за раната на крака. Но си спомни веднага обучението си като Нокът. Когато се правиш на войник, играеш до дръжката. Никой не говори за очевидни неща. Набие ли ти се нещо в очите, поглеждаш настрана и заговаряш за времето. Всяко по-важно нещо ще излезе наяве рано или късно. Войниците няма за какво да бързат, търпението при тях е добродетел, а понякога не просто добродетел, а и състезание по безразличие. Тъй че Паран опразни котлето, докато Кол изчакваше в небрежно мълчание, като ръчкаше огъня и добавяше от време на време по някой клон от огромния куп зад себе си — а откъде беше събрал всичките тези дърва, човек можеше само да предполага.

Накрая Паран изтри устата си с ръкав и изчисти колкото можеше без вода дървената лъжица. После се отпусна и се оригна.

— Е, за Даруджистан си тръгнал значи — заговори Кол.

— Да. А ти?

— Би трябвало да стигна за ден-два, макар че не горя от нетърпение да вляза в града на гърба на муле.

Паран погледна на запад и примижа.

— Е, слънцето май скоро ще се скрие. Нещо против да споделя бивака ти тая нощ?

— Не, разбира се.

Капитанът стана и отиде да се погрижи за конете си. Помисли си дали да не се задържи още ден, за да остави човека да се пооправи, а после да му заеме единия кон. Ако влезеше в града в компанията на местен, щеше да има предимства — някой, който да го упъти може би дори да му предложи място, където да отседне за ден-два. Не само това, ами можеше и да понаучи някои неща междувременно. Щеше ли да е важен един ден? Сигурно, но си струваше. Върза уикските коне до мулето, след това отнесе седлото си при огъня.

— Мислех за твоя проблем — рече Паран, след като смъкна седлото на земята и седна, подпрял гръб на него. — Ще яздим заедно. Можеш да използваш товарния ми кон.

Кол го погледна напрегнато.

— Щедро предложение.

Забелязал подозрението му, Паран се усмихна.

— Първо, един ден почивка няма да дойде зле на животните. Второ, никога не съм бил в Даруджистан, тъй че в замяна на моята така наречена „щедрост“ мисля да те поизмъчвам с безкрайните си въпроси през следващите два дни. След това си взимам коня и ти си вървиш по пътя, и ако някой ще е отгоре в цялата работа, това ще съм аз.

— По-добре да те предупредя отсега, Паран, не ме бива много в приказките.

— Е, ще рискувам.

Кол помисли малко.

— По дяволите, трябва да съм луд да не приема, нали? Не ми приличаш на тип, който ще ме намушка в гърба. Не те знам кой си и за какво си дошъл, Паран. Ако искаш да си го премълчиш, това си е твоя работа. Но няма да ми попречи и аз да ти задавам въпроси. От теб зависи дали ще ме лъжеш, или не.

— Мисля, че това е взаимно, нали? — отвърна Паран. — Е, искаш да чуеш историята ми? Добре, ето ти я, Кол. Аз съм дезертьор от малазанската армия, с ранг капитан. Също така съм вършил доста работа с Нокътя и като си помисля, май оттам започват всичките ми беди. Все едно, с това се свърши. — „О, да, и още нещо: хората, които се окажат близо до мен обикновено мрат.“

Очите на Кол блеснаха на светлината на огъня и се приковаха в лицето му. После той изду бузи и тежко въздъхна.

— Толкова откровена истина е предизвикателство, нали? — Загледа се в огъня, после се подпря на лакти и вдигна глава към звездите, които вече изгряваха в небето. — Някога бях благородник в Даруджистан, последният син на стар и могъщ род. Чакаше ме уговорен брак, но се влюбих в друга жена — алчна и амбициозна жена, макар че бях сляп за това. — Усмихна се кисело. — Всъщност тя беше курва, само че докато повечето курви са доста практични, тази имаше толкова извратена душа, колкото можеш да си представиш.

Изтри очите си с ръка.

— Все едно, аз отхвърлих синовните си задължения и развалих уговорения брак. Мисля, че убих баща си, като се ожених за Ейстал — така се казваше курвата, макар че след това си смени името. — Изсмя се дрезгаво към тъмното небе. — Не й отне много време. Още не знам как успя да уреди подробностите, колко мъже е вкарала в леглото си, за да купи влиянието им, нито как го направиха те. Знам само, че един ден се събудих лишен от титла, лишен дори от семейното си име. Имението беше нейно, парите бяха нейни, всичко беше нейно, и тя вече нямаше нужда от мен.

Пламъците ближеха сухите дърва между двамата. Паран замълча. Усещаше, че мъжът срещу него има да сподели още много неща и че се бори с тях.

— Но не тази измяна беше най-тежката, Паран — най-сетне отрони той и погледна капитана в очите. — О, не. Най-лошото настъпи, след като го преживях. Можех да се боря с нея. Можех да спечеля дори. — Челюстта му се стегна — единственият признак за болката, която изпитваше — после той продължи с равен кух глас: — Познатите ми от десетки години гледаха през мен. За всички тях аз бях мъртъв. Предпочитаха да не ме слушат. Просто ме подминаваха или дори не идваха до вратите на именията си, когато ги виках. И аз се съгласих с тях. Махнах се. Изчезнах. Едно е приятелите ти да скърбят за твоята кончина. Но съвсем друго е да предадеш собствения си живот, Паран. Но както ти каза, с това се свърши.

Капитанът извърна очи и примижа в тъмното. „Каква е тази човешка страст — зачуди се, — дето ни води към това опустошение?“

— Игрите на знатните — промълви той — покриват целия свят. И аз бях роден благородник като теб, Кол. Но в Малаз се оказахме врагове за стария император. Прекършваше ни при всеки повод, докато не се свихме като набити с камшик псета. Свивахме се с години. Но всичко това беше въпрос на власт, нали? — каза той по-скоро на себе си, отколкото на човека, чийто огън споделяше. — Няма достатъчно добри уроци, които да усвои един благородник. Премислям годините си, изживени сред тази извратена среда — вглеждам се сега в този свой живот, Кол, и разбирам, че не е бил никакъв живот. — Той помълча малко, след което погледът му се върна към Кол и по устните му пробяга лека усмивка. — Откакто напуснах империята и отрязах веднъж и завинаги всички съмнителни привилегии на знатната си кръв, в името на Гуглата, никога не съм бил толкова жив. Онова преди изобщо не беше живот, само бледа сянка на това, което откривам сега. Не е ли това една истина, от която повечето от нас твърде много се боят, за да я приемат?

— Не съм най-умният, когото ще срещнеш на този свят, Паран, и мислите ти са някак твърде дълбоки за мен. Но ако те разбирам правилно, седиш си ти тук, гледаш пред себе си един стар глупак и му казваш, че е жив. Точно сега. Толкова жив, колкото може да е. И каквото и да е предал, не е било никакъв живот, така ли?

— Ти ми кажи, Кол.

Мъжът го погледна с гримаса и оправи с ръка оредялата си коса.

— Работата е, че искам да си го върна. Искам да си върна всичко.

Паран прихна и продължи да се смее, докато коремът не го заболя.

Кол го погледа, а после от гърдите му се надигна тих гърлен кикот. Посегна зад гърба си, награби шепа съчки и ги захвърля в огъня, една по една.

— Е, проклет да съм, Паран — заговори той и весели бръчки се струпаха около блесналите му очи, — ако не се появи като пратена от бог мълния. Признавам ти го. Признавам ти го повече, отколкото мога да ти опиша.

Паран изтри сълзите от очите си.

— Кълна се в дъха на Гуглата. Просто две бойни мулета, които си говорят, а?

— Да, Паран. Е, ако бръкнеш в оная торба там, ще намериш шише вино от Уори. Реколтата е някъде отпреди седмица.

Капитанът го изгледа.

— В смисъл?

— В смисъл, че му изтича срокът.

Шеста книга

Градът на синия пламък

Като раздрани пряпорци слухът

от вятъра пометен и отекващ

по улиците долу

мълви сказание за бъдещите дни…

Разправят, че змиорка изпълзяла на брега,

о, не една, били змиорките хиляда

под месеца назъбен и сигурно са мъртви,

и шепнат: нокът бавно дращи

по уличните камъни, и дракон

среброкрил видели те сред нощното небе.

На демон чули смъртен вик

в нощ кървава на покривите и

ръцете сто на господаря хвърлили

сто ножа в тъмното;

мълви се още и това, че дама

благородна с маска поднесла е на гостите неканени

пир, който да запомнят…

Родено от мълвата

Фишър (р. ?)

17.

Малцина могат да съзрат

ръката тъмна,

вдигнала високо

пакостницата

или зъбчатите вериги,

обречени да бъдат чути

преди хрипа последен на смъртта;

но чуйте грохота на колелото

и на слуги и жертви,

които стенат

името на господаря

там, в тъмното сърце

на Лунний къс…

„Сребърната лисица“

Съгледвач Хърлочъл, Шеста армия

Щом Ралик Ном се приближи към хана „Феникс“, откъм задната уличка, от една потънала в сянка ниша излезе едра набита жена и се изпречи на пътя му. Той я погледна учудено.

— Искаш ли нещо, Мийзи?

— Ти остави к’во искам аз. — Мийзи му се усмихна подканящо. — Това вече го знаеш отдавна. Дошла съм да ти кажа нещо, Ном. Я се отпусни.

Той скръсти ръце и зачака.

Мийзи огледа уличката, след което се наведе към убиеца.

— Има един, в кръчмата. Пита за тебе. По име.

Стреснат, Ралик се изправи.

— Как изглежда?

— Като войник, ама без униформа — отвърна Мийзи. — Не съм го виждала да се навърта тъдява. Е, к’во мислиш, Ном?

— Нищо. Къде седи?

Мийзи се ухили.

— На масата на Круппе. Познайници. Страхотно, а?

Ралик мина покрай нея и се запъти към хана. Жената тръгна след него, но той вдигна ръка и каза, без да се обръща:

— Изчакай малко, Мийзи. Ирилта къде е?

— Вътре е. Късмет, Ном.

— Късмета Гуглата го взел — измърмори Ралик, зави на ъгъла и се изкачи по стъпалата.

Застана на прага и огледа хората вътре. Няколко непознати, недостатъчно, за да го притеснят обаче. Погледът му се плъзна към един мъж, който седеше на масата на Круппе. Толкова невзрачен изглеждаше, че човек трудно щеше да му обърне внимание. После Ралик закрачи към него и тълпата взе да му отваря път — нещо, което не беше забелязвал никога досега. Развеселен, той спря погледа си на непознатия и не го откъсна от него, докато той не го забеляза. Очите им се срещнаха, но мъжът не направи нищо, освен да отпие от халбата си и да я постави бавно на масата.

Ралик дръпна един стол и го обърна.

— Аз съм Ралик Ном.

Непознатият излъчваше някаква вдъхваща доверие стабилност. Ралик усети, че се е успокоил, въпреки обичайната си напрегнатост. Но още първите думи на непознатия промениха това.

— Змиорката има съобщение за теб — заяви той направо. — Пряко, от уста на уста. Преди да ти го предам обаче, трябва да ти опиша някои обстоятелства — доколкото мога. — Замълча, отпи от халбата и продължи: — Значи Търбан Орр е наел още една дузина ловци. За какво са тръгнали на лов ли? Ами, примерно за мен. Твоят проблем е, че вече ще ти е по-трудно да стигнеш до него. Змиорката одобрява усилията ти във връзка с лейди Симтал. Връщането на Кол е желано от всички, които държат на единството и честта в Съвета. Ако ти трябва нещо, поискай го сега и ще го получиш.

Погледът на Ралик се беше втвърдил.

— Не знаех, че Мурильо има такава голяма уста.

Мъжът поклати глава.

— Твоят съмишленик не е разкрил нищо. Нито ти. Това си е работа на Змиорката. Е, какво искаш?

— Нищо.

— Добре. — Непознатият кимна, сякаш бе очаквал този отговор и е доволен от него. — Между другото, усилията на Търбан Орр да прокара прокламацията бяха… възпрепятствани. За неопределен срок. Змиорката иска да ти благодари за неволната роля, която изигра в това. Все едно, съветникът проучва други възможности. Следят го отблизо. Оттук и щастливото ни откритие, което е в същината на съобщението на Змиорката до теб. Снощи под Деспотския барбикан Търбан Орр се е срещнал с представител на Гилдията на убийците — само по себе си това си е истински подвиг от негова страна, като имаме предвид колко трудно е човек да намери приятелите ти. Все едно, Търбан Орр е уредил контакт. — Мъжът изчака, докато Ралик се съвземе от слисването, след което продължи: — Контактът е уреден от Търбан Орр, както казах, но не за него самия. По-скоро лейди Симтал е решила, че смъртта на Кол трябва да е толкова факт в реалния свят, колкото е на книга.

— Кой? — попита дрезгаво Ралик. — Кой е бил свръзката?

— Ще стигна и до това. Първо, поръчката е била приета, защото заплащането е сериозно. Знаят, че Кол в момента е извън Даруджистан. Просто го чакат да се върне.

— Името на убиеца.

— Оцелот. — Мъжът стана. — Змиорката ти желае успех във всички начинания, Ралик Ном. Така свършва съобщението. Лека вечер. — Обърна се да си тръгне.

— Чакай.

— Да?

— Благодаря ти — каза Ралик.

Непознатият се усмихна и си тръгна.

Убиецът зае мястото му и опря гръб на стената. Махна на Сълти, вече приготвила кана бира и халба. Тя притича. Зад нея, с малко по-ленива стъпка, се приближиха Ирилта и Мийзи. Двете се настаниха, без да питат, всяка стиснала халба в ръка.

— Всички още дишат — каза Ирилта и вдигна чашата си. — Е, наздраве.

Мийзи също вдигна своята и двете отпиха по една яка глътка. После Мийзи се наведе над масата.

— Някаква вест за Круппе и момчето?

Ралик поклати глава и каза:

— Може и да не съм тук, когато се върнат. Кажи на Мурильо да продължава, ако не се появя и ако… се случат други събития. А ако това се случи, предай му, че очите на нашия човек все още са отворени. — Вдигна халбата си и я пресуши наведнъж. После стана. — И не ми пожелавай късмет.

— А успех? — попита Мийзи и на широкото й лице се изписа тревога.

Ралик кимна. И излезе от гостилницата.

Аномандър Рейк криеше нещо. Барук беше сигурен в това. Гледаше умислено огъня в камината, стиснал в едната си ръка чаша с козе мляко и комат хляб. Защо Тайст Андий беше позволил на имасеца да влезе в гробницата? Задал беше вече този въпрос на седящия до него лорд, но май нямаше да получи скоро отговор. Вместо това единственото, което получи от Рейк, беше дразнещото му самодоволство. Барук отхапа от сухия комат и той изхрущя между зъбите му.

Рейк изпружи крака към огъня и въздъхна.

— Странно време за вечеря.

— Цялото ми време е объркано напоследък — отвърна с пълна уста Барук. После отпи от млякото.

— Представа нямах, че Господарят на Сянката и Опонн са се намесили в събитията — каза Рейк.

Барук усети погледа му, но продължи да гледа в огъня.

— За Опонн се досещах — рече той. — Но нищо определено.

Рейк изсумтя.

Барук отпи още една глътка.

— Траеш си. Е, и аз ще направя същото.

— Това до нищо няма да ни доведе — сряза го Рейк.

— Твоите гарвани са видели как жената и Т’лан Имасс са влезли в гробницата. Още ли вярваш, че ще се провалят?

— А ти? — отвърна Рейк със същия тон. — Доколкото си спомням, това беше твоята позиция по въпроса, Барук. Доколкото засягаше и засяга мен, все едно ми е дали ще успеят, или не. И в двата случая ще има бой. Подозирам, че си си представял, че ще се намери начин той да се избегне. Очевидно разузнаването ти за империята Малазан е доста слабо. Ласийн познава само едно нещо и това е силата. Няма да обръща внимание на властта тук, докато тя не се разкрие, и тогава ще те удари с всичко, което й е подръка.

— И ти просто чакаш да стане това? — Барук се навъси. — Ето как рухват градовете. Ето как умират хиляди хора. Това май няма никакво значение за теб, Аномандър Рейк? Стига ти да спечелиш накрая?

На тънките устни на Господаря на Лунния къс заигра лека усмивка.

— Много точна преценка, Барук. В този случай обаче Ласийн иска да получи Даруджистан непокътнат. А аз смятам да й попреча. Но унищожаването на града само за да не стане нейната би било твърде лесно. Това можех да го уредя още преди седмици. Не, искам Даруджистан да си остане така, както е. И при това — извън ръцете на Ласийн. Виж, това би било победа, алхимико. — Сивите му очи се бяха приковали в Барук. — Иначе нямаше да търся съюз с теб.

Алхимикът се намръщи.

— Освен ако не замисляш предателство.

— Барук — тихо заговори Рейк, — както знае всеки командир с дълъг опит, измяната ражда измяна. Веднъж извършена, все едно дали срещу враг, или срещу съюзник, тя се превръща в законен избор за всеки твой подчинен, от най-низшия редник, стремящ се към повишение, до личните ти адютанти, охрана и офицери. Моят народ знае за съюза ни с теб, алхимико. Ако те предам, едва ли бих останал задълго Господар на Лунния къс. И с право.

Барук се усмихна.

— Че кой би могъл да оспори властта ти, Рейк?

— Каладън Бруд например — отвърна моментално Рейк. — А и моите четирима магове-убийци. Дори Силана, обитателката на най-дълбоките пещери на Луната, може да реши да ме осъди. Мога и още да измисля, Барук, още много.

— Значи страхът те държи, Сине на Тъмата?

Рейк се намръщи.

— Към тази титла се придържат глупците, които смятат, че съм достоен да ме почитат като бог. Не я обичам, Барук, и повече не желая да я чувам от теб. Дали ме държи страхът? Не. Колкото и мощно нещо да е страхът, той не може да ме принуди. Дългът. — Очите на Лунния господар бяха помръкнали. — Ти имаш дълг към своя град, Барук. В недрата на Лунния къс живеят последните Тайст Андий на този свят. Ние умираме, алхимико. Никоя кауза не изглежда достатъчно велика, за да върне на моя народ жаждата за живот. Опитвам се, но вдъхновението никога не е било най-големият ми талант. Дори тази империя на Малаз не може да ни накара да се вдигнем, за да се защитим — докато не се свършат местата, където можем да избягаме.

— И въпреки това мрем на този континент. По-добре да е от меч. — Отпусна ръцете си в скута. — Представи си един умиращ дух, докато тялото продължава да живее. Не десет години, не и петдесет. А тяло, което продължава да живее петнайсет, двайсет хиляди години.

Рейк стана. Погледна алхимика и се усмихна с усмивка, която прониза сърцето на смълчания Барук като нож.

— Така, дългът е това, което ме държи, и въпреки това сам по себе си дългът е кух. Достатъчно ли е да се съхранят Тайст Андий? Просто да се съхранят? Дали да не вдигна Лунния къс високо в небесата, където да продължим да живеем далеч от всякакъв риск и всяка заплаха? Какво ще съхранявам тогава? История или определена гледна точка. — Той сви рамене. — Историята е свършила, Барук, а гледната точка на Тайст Андий е тази на незаинтересоваността, на стоицизма и на кроткото, пусто отчаяние. Тези дарове достатъчно ценни ли са за света, за да бъдат съхранени? Не мисля.

Барук трудно можеше да намери отговор. Всичко, което му описваше Аномандър Рейк, беше за него почти непонятно и в същото време болезненият му вик стигаше до сърцето на алхимика.

— И все пак — промълви той, — ето, че ти си тук. Съюзник на жертвите на империята. Сам ли си в това, Аномандър Рейк? Одобрява ли го твоят народ?

— На тях им е все едно — отвърна Рейк. — Те приемат заповедите ми. Следват ме. Служат на Каладън Бруд, когато им го поискам. И мрат в калта и в горите на земя, която не е тяхна, във война, която не е тяхна, заради хора, които се ужасяват от тях.

Барук се наведе към него.

— Тогава защо? Защо правиш всичко това?

В отговор Рейк се изсмя горчиво. След малко обаче мрачната му насмешка се стопи и той заговори:

— Една почетна кауза струва ли нещо в тези дни? Има ли значение дали сме я заели? Бием се не по-зле от всеки човек. Умираме редом с хората. Наемници на духа. И дори тази монета едва ценим. Защо? Все едно защо. Но никога не изменяме на съюзниците си. Знам, че си загрижен, че не попречих на онзи Т’лан Имасс да проникне в гробницата. Вярвам, че Джагътския тиран ще бъде освободен, Барук. Но по-добре сега, докато аз съм до вас, отколкото в някое друго време, когато няма да има никой, способен да се противопостави на джагъта. Ще вземем тази легенда и ще очистим живота от нея, алхимико, и тя никога повече няма да тревожи сънищата ви.

Барук се вторачи в Тайст Андий.

— Толкова ли си убеден, че ще можеш да унищожиш джагъта?

— Не. Но когато той свърши с нас, силите му ще бъдат много смалени. Тогава ще се падне на други — на вашия Кабал всъщност. Тук нищо не е сигурно, Барук. Този факт, изглежда, особено терзае вас, човеците. Няма да е зле да се научите да го приемате. Напълно е възможно да се окажем способни да унищожим Джагътския тиран, но дори това ще послужи на плановете на Ласийн.

Алхимикът се изуми.

— Не разбирам.

Рейк се усмихна.

— Когато свършим с това, ние ще бъдем много обезсилени. И тогава ще дойдат силите на империята. Тъй че, както виждаш, и в двата случая тя печели. Ако нещо я притеснява, това е вашият Кабал Т’орруд. За вашите възможности тя нищо не знае. Ето защо агентите й търсят Воркан. Ако Майсторът на Гилдията приеме контакта, това ще реши проблемите, които й създавате.

— Все пак — разсъди Барук — тук са намесени и други фактори.

— Опонн — заяви Рейк. — Това е опасност за всеки, който е замесен. Нима смяташ, че Опонн се интересува от съдбата на един град на смъртни? От хората му? Съсредоточаването на сила е това, което интересува Опонн, вихрушката, където играта става гадна. Дали ще се пролее безсмъртна кръв? Това е въпросът, за чийто отговор жадуват боговете.

Барук заби поглед в чашата си с козе мляко.

— Е, това поне сме го избегнали, досега. — Отпи.

— Грешиш — каза Рейк. — Принудителното оттегляне на Сенкотрон от играта беляза първото проливане на безсмъртна кръв.

Барук за малко щеше да се задави с млякото. Остави чашата и зяпна Тайст Андий.

— Чия?

— Две Хрътки умряха от моя меч. Мисля, че това изкара Сенкотрон от равновесие.

Барук се отпусна в стола си и затвори очи.

— Значи залогът се е вдигнал.

— Толкова високо, колкото Лунния къс, алхимико. Е, какво още можеш да ми кажеш за този Джагътски тиран? Доколкото помня, каза ми, че искаш да се посъветваш с авторитет.

Барук отвори очи и хвърли парчето хляб в огъня.

— Тук има един проблем, Рейк. Надявам се, че ти би могъл да ми обясниш какво се е случило. Моля — каза той и стана, — ела с мен.

Рейк го последва. Тази нощ не носеше меча си. За Барук широкият гръб на Господаря на Лунния къс изглеждаше някак недовършен, но той все пак беше благодарен, че оръжието го няма.

Изведе Рейк от стаята и го поведе по централното стълбище към стаите долу. В първата от тези подземни стаи имаше тесен нар, а на нара лежеше старец. Барук му го показа.

— Както виждаш, като че ли спи. Казва се Мамът.

Рейк го погледна учуден.

— Историкът?

— Освен това е Върховен жрец на Д’рек.

— Това обяснява цинизма в писанията му — каза усмихнат Рейк. — Червеят на есента отглежда нещастници.

Барук беше изненадан, че този Тайст Андий е чел „Истории“ на Мамът, но пък защо не? Един живот, който продължава хиляди години, предполагаше необходимостта от някои странични занимания, разбира се.

— И тъй — каза Рейк и закрачи към леглото, — Мамът спи дълбок сън. Какво го е предизвикало? — Наведе се над стареца.

Барук пристъпи до него.

— Точно това е странното. Признавам, че малко разбирам от земна магия. Д’рисс е Лабиринт, който никога не съм изследвал. Извиках Мамът, както ти казах, и щом дойде, го помолих да ми каже всичко, което знае за Джагътския тиран и гробницата. Той просто седна и затвори очи. Все още не ги е отворил и оттогава не е изрекъл и една дума.

Рейк се изправи.

— Приел е много сериозно молбата ти, както разбирам.

— Какво искаш да кажеш?

— Както предположи, той е отворил своя Лабиринт Д’рисс. Потърсил е отговор на въпроса ти с доста, да се изразим така, преки средства. И сега нещо го е хванало в капан.

— Тръгнал е по Лабиринта към гробницата на Джагътския тиран? Стар глупак!

— В съсредоточена магия Телланн, да не говорим за Омтоуз Феллак на Джагът. Отгоре на всичко и една жена, притежаваща отатаралски меч. — Рейк скръсти ръце. — Няма да се съвземе, преди Т’лан Имасс и мечът да са напуснали гробницата. А дори тогава, ако не побърза, пробуждащият се джагът може да го вземе.

Костите на Барук се смразиха.

— Да го вземе? Да го обсеби?

Рейк кимна мрачно.

— Върховен жрец е, нали? Би могъл да се окаже много полезен за джагъта. Да не говорим за достъпа, който Мамът може да му осигури към Д’рек. Барук, знаеш ли дали този тиран е способен да пороби богиня?

— Не знам — прошепна Барук, погледна блажено отпуснатото тяло на Мамът и на челото му изби пот. — Десембрий да не дава дано.

Старицата седеше на стъпалата на сградата под слънцето на късния следобед и тъпчеше издълбаната си от мек камък лула със сушени листа от италби. На дървените стъпала до нея стоеше малък покрит бронзов мангал. Пръчките за подпалка стърчаха от дупките около купата. Старата извади една и я поднесе към лулата си, след което я хвърли на улицата.

Мъжът, крачещ в другия край на улицата, видя сигнала и прокара пръсти през косата си, Трошачът на кръгове се чувстваше близо до паниката. Тази обиколка по улиците беше твърде рискована. Преследвачите на Търбан Орр бяха наблизо — усещаше ги с ужасяваща сигурност. Рано или късно съветникът щеше да си припомни многобройните си срещи под Деспотския барбикан и пазача, стоял там на пост всеки път. Това негово нагло самопоказване можеше да провали всичко.

Той зави на ъгъла, излезе отново от полезрението на старицата и продължи още три карета, докато не се озова срещу хана „Феникс“. Две жени безделничеха на входа, кикотеха се на някаква своя шега.

Трошачът на кръгове пъхна палци под колана на меча си и придърпа ножницата на бедрото. Бронзовият й връх изстърга в камъка до него. После измъкна ръцете си и продължи към Крайезерната. „Е, и това свърши.“ Оставаше му само още един последен контакт, който вероятно щеше да се окаже излишен, но той щеше да изпълни заповедите на Змиорката. Нещата се приближаваха към развръзка. Не очакваше, че ще остане жив задълго, но дотогава щеше да направи каквото трябва. Какво повече можеше да се иска от него?

При входа на хана „Феникс“ Мийзи сръга с лакът Ирилта.

— Това е — измърмори тя. — Тоя път ти покриваш отзад. Както обикновено.

Ирилта се намръщи и кимна.

— Тръгвай.

Мийзи слезе по стъпалата и зави на улицата. Повтори в обратна посока маршрута на Трошача на кръгове, докато не стигна до жилищната сграда. Видя старицата, която лениво наблюдаваше уличните минувачи. Когато Мийзи влезе в полезрението й, старицата извади лулата от устата си и я почука в тока на обувката си. По камъните се пръснаха искри.

Това беше сигналът. Мийзи стигна до ъгъла, зави надясно и влезе в сляпата уличка, минаваща по дължината на сградата. На една трета по уличката се отвори врата и тя влезе в смътно осветена стая, с открехната в другия й край врата. Някой се криеше зад първата врата, но Мийзи дори не го погледна. Мина през втората врата и се озова в един коридор. Оттук трябваше само да вземе тичешком стълбите.

Апсалар — Сори, както я знаеха доскоро — не се беше впечатлила особено, когато за пръв път видя Даруджистан. По някаква необяснима за нея причина, въпреки възбудата и нетърпеливото очакване, всичко й се стори прекалено познато.

След като върнаха коня на Кол в конюшнята, Крокъс, без да губи време, я поведе към дома на чичо си. Пътуването им до града, а след това и по оживените улици се беше оказало за Крокъс същинска вихрушка от непрекъснати поводи за смут. Тази жена умееше да го хваща неподготвен и сега единственото му желание беше да я предаде най-сетне в ръцете на някой друг и да се свърши.

И все пак, ако случаят наистина беше такъв, защо тогава се чувстваше толкова окаяно?

Крокъс излезе от библиотеката и се върна в хола. Моби изцвърча и изплези червеното си езиче от писалището. Без да му обръща внимание, Крокъс застана пред Апсалар, която се бе разположила в по-хубавия от двата стола — в неговия стол естествено.

— Не разбирам. Както изглежда, излязъл е и не се е връщал поне от два дни.

— Е? Толкова необичайно ли е това? — попита небрежно Апсалар.

— Необичайно е — изръмжа намръщен той. — Нахрани ли Моби, както те помолих?

Тя кимна.

— Гроздето, нали?

— Да. — Той скръсти ръце. — Странно. Може би Ралик знае нещо по въпроса.

— Кой е Ралик?

— Един убиец, мой приятел — небрежно отвърна Крокъс.

Апсалар скочи и ококори очи.

— Какво има? — учуди се Крокъс и пристъпи към нея. Момичето определено изглеждаше уплашено. Огледа се, сякаш очакваше едва ли не някой демон да изскочи от пода или от бюфета, но всичко в стаята си беше както трябва — само дето беше малко по-разхвърляно. По вина на Моби, реши той.

— Не знам — отвърна тя и въздъхна, след като се поуспокои. — Все едно, че си спомних нещо. Но така и не стигна до ума ми.

— О. Ами, можем да…

На вратата се почука.

Лицето на Крокъс светна и той тръгна към нея.

— Може пък ключовете да си е забравил.

— Беше отключено — изтъкна Апсалар.

Крокъс отвори вратата.

— Мийзи! Какво пра…

— Тихо — изсъска му дебелата жена, нахълта покрай него и затвори вратата. Погледът й се спря върху Апсалар и очите й се разшириха. После тя се обърна отново към Крокъс. — Добре, че те намерих, момко! Нали никого не си виждал, откакто си се върнал?

— Ами, не. Ние току-що…

— Един коняр — каза намръщено Апсалар и изгледа Мийзи. — Да сме се срещали някъде?

— Тя си е изгубила паметта — обясни Крокъс. — Но да, прибрахме коня на Кол в конюшнята.

— Защо? — попита строго тя, но тъкмо когато Крокъс се канеше да отговори, продължи: — Все едно. Конярят не би трябвало да създаде проблем. Е, имаме късмет.

— По дяволите, Мийзи — каза Крокъс. — Какво става?

Тя го изгледа.

— Онзи пазач в градината на Д’Арл, дето си го убил. Получили са името и описанието ти. Не ме питай как. Но Д’Арл говорят за Високите бесилки, когато те хванат.

Крокъс пребледня, после рязко извърна глава към Апсалар. Отвори уста да заговори, но се отказа. Не, тя наистина не помнеше. Но трябваше да е била тя. Смъкна се в стола на Мамът.

— Трябва да те скрием, момче — каза Мийзи. — И двама ви. Но ти не се безпокой, Крокъс, двете с Ирилта ще се погрижим за вас, докато се уреди нещо.

— Не мога да го повярвам — прошепна той, зяпнал в стената отсреща. — Предала ме е, проклета да е!

Мийзи погледна въпросително Апсалар и тя каза:

— Само предполагам, но според мен е момиче на име Чалис.

Мийзи затвори очи.

— Чалис Д’Арл, дворцовото сладурче напоследък. — Лицето й омекна от съчувствие. — Ох, момче. Такава била работата значи.

Той се сепна и я изгледа ядосано.

— Вече не е.

Мийзи се усмихна.

— Добре. Засега — продължи тя, скръстила ръце на гърдите си, — ще изчакаме тука, докато падне нощта, а после ни чакат покривите. Не се безпокой, ще оправим нещата, момко.

Апсалар стана.

— Казвам се Апсалар. Радвам се да се запозная с теб, Мийзи. И благодаря, че помагате на Крокъс.

— Апсалар, а? — Усмивката на Мийзи се разшири. — Е, предполагам, че покривите няма да са проблем за теб.

— Никакъв — отвърна тя, кой знае как разбрала, че жената е права.

— Много добре — каза Мийзи. — А сега какво ще кажете да си намерим нещо за пиене?

— Мийзи — попита Крокъс, — да знаеш къде може да е отишъл чичо ми?

— Виж, тук не мога да ти помогна, момче. Представа нямам.

За старата жена на стъпалата не беше сигурна, но виж, другата долу, която се криеше в сенчестата ниша и наблюдаваше неотлъчно сградата — виж, за тази трябваше да се погрижи. Изглежда, че този Монетодържач си имаше защита.

Серрат не беше особено притеснена. След нейния господар Аномандър Рейк я смятаха за най-опасната между Тайст Андий на Лунния къс. Намирането на момчето — слуга на Опонн — не се беше оказало трудно. След като господарят й беше дал нужните описания, беше лесно да се открие магическият знак на Опонн. Отгоре на всичко тя вече го беше срещала — и то у същото това момче — по покривите преди две седмици. Агентите й бяха проследили онази нощ Монетодържача и го оставиха чак когато влезе в хана „Феникс“ — но само по нейна заповед. Ако тогава беше предположила това, което знаеше сега, присъствието на Опонн щеше да приключи още онази нощ.

Лош късмет, усмихна се Серрат и зае по-удобна позиция на покрива. Подозираше, че са се движили през нощта. Колкото до криещата се долу жена, щеше да се наложи да я премахне. Всъщност едно замъгляващо заклинание и малко повечко сенки и тя много лесно щеше да може да заеме мястото на жената.

Другата жена, вътре с Монетодържача, изобщо нямаше да заподозре. Серрат кимна. Да, точно така щеше да го изиграе.

Но засега трябваше да изчака. Търпението винаги се възнаграждава.

— Е — каза Мурильо, докато оглеждаше тълпата, — тук ги няма. Което означава, че са с Мамът.

Круппе вдиша дълбоко задимения въздух.

— Ех, цивилизация. Круппе вярва, че преценката ти е точна, приятелю. Щом е така, спокойно можем да поотдъхнем тук, да пийнем и да хапнем за час-два. — След което влезе в гостилницата и закрачи към масата си.

Неколцина стари познайници, насядали на масата, прибраха халбите си и се заизвиняваха ухилени. Круппе им отвърна с поклон и с шумна въздишка се намести на обичайния си стол. Мурильо спря при тезгяха и поговори малко със Скърви, след което отиде при Круппе.

Контето изтупа прахта от ризата си, огледа със съжаление омачканите си от пътя дрехи и каза:

— Душата ми жадува за една хубава баня. Скърви е видял Ралик тук, говорел с някакъв непознат. Оттогава никой не го е виждал.

Круппе махна незаинтересовано с ръка и заяви:

— Ето, че милата Сълти пристига.

След малко на масата вече стоеше кана студена бира. Круппе изтри халбата си с копринената кърпа, после я напълни с пенливото питие.

— Не трябваше ли да докладваме на Барук? — попита Мурильо и изгледа приятеля си.

— Всичко с времето си — отвърна Круппе. — Първо трябва да се съвземем след тежките изпитания. Ами ако Круппе вземе, че си изгуби гласа по средата на въпросния доклад? Каква ще му е ползата на Барук тогаз? — Вдигна халбата си и отпи дълбоко.

Мурильо забарабани нервно по масата с пръсти, очите му не спираха да оглеждат тълпата. После и той наля халбата си.

— Та, след като вече знаеш с какво сме се захванали двамата с Ралик, какво смяташ да правиш по въпроса?

Круппе вдигна вежди.

— Кой, Круппе ли? Ами, само добро, разбира се. Навременна помощ и прочие. Няма нужда да кипим и да фучим, приятелю Мурильо, драги. Непременно продължете каквото сте намислили. Мислете за благоразумния Круппе като за една добра гувернантка.

— Дъх на Гуглата — простена Мурильо и завъртя очи. — Досега се оправяхме чудесно и без твоята помощ, Круппе. Най-доброто, което можеш да направиш за нас, е да не ни се пречкаш. Не се меси.

— И да оставя своите приятели на произвола на съдбата? Глупости!

Мурильо допи халбата си и стана.

— Аз се прибирам. Ти ако щеш, докладвай на Барук след седмица, все ми е едно. А когато Ралик разбере, че знаеш всичко за плановете ни, Круппе, не бих искал да съм на твое място.

Круппе махна пренебрежително с ръка.

— Виждаш ли Сълти ей там? На подноса й е вечерята на Круппе. Гадните ками на Ралик Ном и още по-гадният му нрав бледнеят пред това пиршество, което иде насам. Е, лека ти вечер тогаз, Мурильо. До утре.

Мурильо го изгледа и изръмжа сърдито:

— Лека ти вечер, Круппе.

Напусна кръчмата през кухненската врата. Щом излезе в задната уличка, към него пристъпи фигура. Мурильо се намръщи.

— Ралик, ти ли си?

— Не — отвърна загърнатата в сянка фигура. — Не бой се от мен, Мурильо. Имам съобщение за теб, от Змиорката. Наричай ме Трошача на кръгове. — Мъжът пристъпи още по-близо. — Съобщението е свързано със съветник Търбан Орр…

Ралик се придвижваше от покрив на покрив в тъмното. Нуждата от пълна тишина го бавеше много. С Оцелот нямаше да има разговори. Ралик очакваше, че ще има възможност да нанесе само един удар. Пропуснеше ли шанса си, магията на неговия водач на клан щеше да се окаже решаващ фактор. „Освен ако…“

Спря се и опипа кесийката. Преди години алхимикът Барук го беше възнаградил за добра работа с тази торбичка, пълна с червеникава прах. Барук беше обяснил свойствата й да убива магия, но Ралик досега се беше противил да се довери на прахта. Дали бе запазила качествата си толкова време? Щеше ли да надвие силата на Оцелот? Не се знаеше.

Добра се до ръба на един купол. Вдясно от него и отдолу се намираше източната крепостна стена на града. Отвъд нея се виждаше бледото сияние на село Уори. Убиецът подозираше, че Оцелот ще изчака пристигането на Кол при Портата Уори, скрит на един изстрел разстояние. По-добре да го убие, преди да е влязъл в града.

А това в значителна степен ограничаваше възможностите. Удобните за наблюдение места бяха малко, а най-доброто от тях беше хълмът на К’рул. От камбанарията изстрелът с арбалета щеше да е точен, точно когато Кол влезеше през портата. Ралик извади кесийката от торбата си. Каквото и да покриеше прахта, беше казал Барук, щеше да е непроницаемо за магия. Нещо повече, имала и околно въздействие. Но в какъв обхват? „Най-важното — беше казал Барук, и това Ралик го помнеше съвсем ясно, — гледай да не си пръснеш кожата.“ „Отрова ли е?“ — беше попитал той. „Не — бе отвърнал алхимикът. — Прахта променя някои хора. Тези промени обаче не могат да се предвидят. По-добре не рискувай, Ралик.“

От челото му закапа пот. Намирането на Оцелот вече изглеждаше малко вероятно. Смъртта на Кол щеше да провали всичко и да лиши Ралик от последния му стремеж… към какво? „Към човечност.“ Цената на провала беше станала твърде висока.

— Справедливост — сърдито изсъска той. — Това все пак трябва да означава нещо. Трябва!

Ралик развърза кесийката. Бръкна в нея и гребна шепа от прахта. Разтри я между пръстите си. Приличаше на ръжда. „Това ли е?“ — зачуди се той. Може би се беше развалила. Сви рамене и започна да я втрива в кожата си, започвайки от лицето.

— Какви промени? — замърмори той. — Не усещам никакви промени.

Бръкна под дрехите си, докъдето можеше да стигне, и използва останалото от прахта. Самата кесийка отвътре беше оцапана. Той я обърна наопаки, след което я затъкна в колана си. Сега ловът щеше да продължи. Някъде в мрака дебнеше убиец, приковал поглед в Пътя на Джамът, към Уори.

— Ще те намеря, Оцелот — прошепна той, без да откъсва очи от камбанарията на храма на К’рул. — И с магия или не, няма да ме чуеш, няма дори да усетиш дъха ми на врата си, преди да е станало много късно. Заклевам се.

Започна да се изкачва.

18.

Този син град

крие под плаща си

скрита ръка,

която държи като камък

острие отровено

от Паралт Осмокракия —

жилото носи смърт,

дълга колкото скръбта

преди последно издихание —

така опълчва се ръката

на мрежата от чародейство

и хвърля в трепет нишката

на гибелната паяжина.

Тази ръка под плаща

на синия град

забива дълбоко

на Силата

деликатното равновесие.

„Заговорът“

Галън Слепия (р. 1078)

Сержант Уискиджак пристъпи към леглото и попита Калам:

— Сигурен ли си, че искаш да го направиш?

Убиецът, седнал с гръб към стената, спря да точи ножовете си и вдигна глава.

— Нямаме голям избор, нали? — И се зае отново с точенето.

Лицето на Уискиджак беше измършавяло и изпито от безсъние. Той погледна към ъгъла на стаичката, където се беше свил Бързия Бен. Магьосникът стискаше парче от походно одеяло, очите му бяха затворени.

На масата Фидлър и Хедж бяха разглобили грамадния си арбалет и сега оглеждаха и почистваха всяка част. Много скоро очакваха битка.

Уискиджак споделяше убеждението им. Всеки изминал час приближаваше към тях многобройните им преследвачи. Най-много го плашеха Тайст Андий. Взводът му беше добър, но не чак толкова добър.

До прозореца стоеше Тротс, облегнат на стената и скръстил косматите си ръце. А до стената спеше Малът и шумното му хъркане цепеше стаята.

Сержантът отново се обърна към Калам.

— Ще разчиташ на късмета си, нали?

Убиецът кимна.

— Човекът няма причина да се показва повече. Последния път изгоряха. — Сви рамене. — Ще пробвам отново в хана. Ако не друго, все някой ще ме забележи и Гилдията ще дойде. Ако успея да им кажа една-две думи, преди да ме убият, имаме шанс. Не е много, но…

— Би трябвало да свърши работа — довърши Уискиджак. — Разполагаш с един ден — утре. Ако ударим на празно… — Той се обърна към Фидлър и Хедж и видя, че го гледат. — Взривяваме пресечките. Нанасяме щети. Уязвяваме ги.

Двамата сапьори се ухилиха одобрително.

Бързия Бен изсъска безсилно и привлече към себе си погледите на всички. Очите на магьосника се бяха отворили. Той хвърли ядосано съдраното парче одеяло на пода.

— Не става, сержант. Не мога да я намеря тая Сори, никъде.

Калам изръмжа някакво проклятие и тикна ножовете си в каниите.

— Е, и какво означава това? — попита Уискиджак.

— Най-вероятно — отвърна Бързия Бен — е мъртва. — Посочи парцала на пода. — С ей това няма как Въжето да се скрие от мен. Не и докато е обсебил Сори.

— Може пък, след като си му казал, че си го разбрал — намеси се Фидлър, — да си е хвърлил парите на масата и да е напуснал играта.

Бързия Бен отвърна с гримаса:

— Въжето не е уплашен от нас, Фидлър. Слез на земята. Той поне слиза при нас. Сенкотрон трябва да му е казал вече кой съм аз или по-скоро — кой съм бил. Това не е работа на Въжето, Сенкотрон трябва да е настоял. Боговете не обичат да ги мамят. Особено когато си ги измамил два пъти. — Той се надигна и разкърши схванатия си гръб. Срещна погледа на Уискиджак. — Това не го разбирам, серж. Объркан съм.

— Добре, оставяме ли я? — попита Уискиджак.

Бързия Бен кимна.

— Май че да. — Замълча, после пристъпи напред. — Сержант, на всички ни се искаше да сме сбъркали за нея. Но това, което направи Сори, нямаше нищо общо с човешката й същност, доколкото поне аз разбирам, и се радвам за това.

— Не бих могъл да понеса мисълта — каза от леглото Калам, — че това зло беше истинско, че съществуваше редом с толкова обикновено лице, колкото на всеки човек, когото ще видиш по улицата. Знам, Уискиджак, имаш си причини да искаш да е така.

Бързия Бен пристъпи към сержанта и го погледна съчувствено.

— Помага да си опазиш разсъдъка всеки път, когато заповядаш на някой от нас да умре — каза той. — Всички го знаем, сержант. И ще сме последните, които биха ти казали, че има и друг начин, за който може би не си помислял досега.

— Е, радвам се да го чуя — изръмжа Уискиджак. Изгледа ги един по един и забеляза, че Малът се е събудил и го гледа. — Някой друг да има да каже още нещо?

— Аз — каза Фидлър и се присви пред студения поглед на сержанта. — Добре де, нали ти попита?

— Е, казвай.

Фидлър се окашля. Накани се да заговори, но Хедж го сръга в ребрата. Той се навъси заплашително и опита отново.

— Ето как стоят нещата, сержант. Видяхме адски много наши приятели да загиват, нали така? И може да не сме давали ние заповедите, тъй че ти може би си мислиш, че за нас е било по-лесно. Но аз не мисля така. Виждаш ли, за нас тези хора бяха живи, дишаха. Бяха ни приятели. Когато умират, ни боли. Но ти си казваш, че единственият начин да не полудееш, е да поемеш всичко това от тях, за да не трябва да мислиш за него, за да не ти се налага изобщо да изпитваш нещо, когато те умират. Но в името на Гуглата, когато отнемаш човещината на всички други, ти отнемаш собствената си човечност. И това ще те доведе до лудост толкова, колкото всичко друго. Точно тази болка ни кара да продължаваме, сержант. И може да не стигнем доникъде, но поне няма да бягаме от нищо.

В стаята настъпи тишина. После Хедж сръга Фидлър в ребрата.

— Проклет да съм! Имало значи мозък в тая твоя глава. Май не съм бил прав за теб през всичките тия години.

— Добре, добре — каза Фидлър и хвърли поглед към Малът. — А кой си гори косата толкова пъти, че вече не си сваля от главата тая кирлива кожена шапка, а?

Малът се изсмя, но напрежението си остана и всички обърнаха погледи към сержанта. Уискиджак бавно огледа мъжете от взвода си. Видя загрижеността в очите им, откритото предложение за приятелството, което беше потискал толкова години. През цялото това време ги беше отблъсквал, отблъсквал ги беше един по един, а проклетите кучи синове продължаваха да се връщат.

Значи Сори не беше човешко същество. Убеждението му, че всичко, което бе направила, е възможно да бъде извършено от човек, като че ли вече не стъпваше на здрава почва. Но все още не рухваше. Твърде много беше видял през живота си. Не можеше да повярва изведнъж в човешкото добро, нямаше как да разцъфти изведнъж оптимизъм в отношението му към човешката история, не и след всичките адове, които бе преживял.

Все пак беше дошъл моментът, когато някои отричания преставаха да имат смисъл, когато неумолимите удари, които понасяше от света, превръщаха глупостта му в нещо очевидно и за самия него. Най-сетне, след всички тези години, беше сред приятели. Трудно бе да го признае и той усети, че това признание вече започва да го вади от търпение.

— Добре — изръмжа сержантът, — стига сме си чесали езиците. Чака ни работа. Ефрейтор?

— Сержант? — отзова се Калам.

— Пригответе се. Разполагате с един ден да установите контакт с Гилдията на убийците. Междувременно искам всички да почистят и лъснат оръжията си. Оправете си снаряжението. Ще има преглед и само да се намери едно проклето нещо, което да не ми хареса, адът ще се срути отгоре ви. Ясно?

— Тъй вярно — отвърна ухилен Малът.

Въпреки че яздеха бавно, раната на Кол се беше отворила пет-шест пъти, откакто започнаха пътуването си. Измислил беше начин да седи в седлото, наведен на една страна, за да поема повечето тежест със здравия си крак, и от тази сутрин раната не се беше отваряла пак. Непривичната поза обаче беше болезнена.

Паран знаеше какво е лошо настроение и не му беше трудно да го познае, щом го види. Макар и за двамата да беше ясно, че между тях се е създала връзка, удобна и невъзпрепятствана от излишни претенции, не бяха разменили много думи досега, тъй като раната на Кол продължаваше да взима своята дан.

Целият му ляв крак, от бедрото, където мечът го беше посякъл, та чак до стъпалото, беше добил кафеникав цвят. По връзките на набедреника и наколенника се бяха събрали сухи съсиреци кръв. Когато бедрото започна да се подува, бяха принудени да срежат кожената подложка под предпазителите.

В гарнизона при моста на Катлин им отказаха лекарска помощ, тъй като единственият назначен там лекар си отспиваше една от поредните си „лоши нощи“. Дадоха им обаче чисти превръзки.

По пътя нямаше голямо движение, въпреки че градските стени вече се виждаха. Потокът бежанци от север вече бе секнал, а тези, които щяха да се съберат за Празника на Джедъроун, вече бяха пристигнали.

Щом наближиха Уори, Кол се събуди от полудрямката, в която бе изпаднал през последните няколко часа. Лицето му беше смъртно пребледняло.

— Това Портата на Уори ли е? — вяло попита той.

— Така мисля — отвърна Паран. — Дали ще ни пуснат да минем? Стражите дали ще повикат хирург?

Кол поклати глава.

— Ти само ме закарай в хана „Феникс“. В хана „Феникс“. — И главата му отново клюмна.

— Добре, Кол. — Щеше да се изненада, ако стражите го позволяха, а и трябваше да им разправи как е станало, макар че Кол не беше му казал как и кой го е ранил. — Дано в този хан се намери някой, който разбира поне малко от лечителство. — Кол наистина изглеждаше зле. Паран прикова очи в градските порти. Вече бе видял достатъчно, за да разбере защо императрицата иска толкова алчно този град. — Даруджистан. — Капитанът въздъхна. — Богове, та ти си истинско чудо, нали?

Ралик се издърпа още половин педя нагоре. Крайниците му трепереха от изтощение. Ако не бяха утринните сенки от тази страна на камбанарията, отдавна щяха да са го забелязали. Нямаше да остане скрит задълго.

Качването по стълбите щеше да е самоубийствено в тъмното. Оцелот щеше да е поставил аларми по целия път — не беше глупак и винаги покриваше подстъпите към позициите си.

Стига да беше горе, напомни си Ралик. Иначе Кол беше в беда. Нямаше как да се разбере дали приятелят му вече е дошъл при портите, а тишината от покрива на камбанарията можеше да означава какво ли не. Спря се, за да отдъхне, и погледна нагоре. Още десет стъпки, най-критичните. Беше толкова уморен, че не можеше да направи нищо, освен да се държи. Безшумното приближаване вече не му беше по силите. Единственото му предимство бе, че Оцелот щеше да е насочил цялото си внимание на изток, докато той се изкачваше по западната стена на кулата.

Вдиша дълбоко няколко пъти и отново се закатери.

Минувачите се спираха и поглеждаха Паран и Кол. Без да обръща внимание нито на тях, нито на въпросите, които задаваха, капитанът беше насочил цялото си внимание към двамата стражи при портата. Бяха ги забелязали и сега стояха и чакаха.

Щом стигна до портата, Паран махна с ръка в знак, че трябва да минат. Единият пазач кимна, а другият пристъпи и застана до коня на капитана.

— Приятелят ти има нужда от лекар — рече той. — Ако изчакате малко вътре, можем да доведем някой за пет минути.

— Трябва да намеря хана „Феникс“ — каза Паран. — Аз съм от севера, никога не съм бил тук. Човекът каза хана „Феникс“, затова ще го заведа там.

Пазачът го изгледа със съмнение.

— Бих се изненадал, ако изкара дотам. Но щом така искате, най-малкото, което можем да направим, е да ви дадем ескорт.

Щом излязоха от сянката на портата, другият пазач извика изненадано и Паран затаи дъх.

— Познавам го — рече пазачът. — Това е Кол Джамин, от дома Джамин. Служил съм при него. Какво е станало?

— Мислех, че Кол умря преди години — каза другият пазач.

— И ти си един умник — сряза го първият. — Каквото знам, го знам, Вилдрон. Това е Кол, и точка.

— Той иска да го закарам в хана „Феникс“ — каза Паран. — Това е последното, което ми каза.

Мъжът кимна.

— Добре, ама да го направим поне както му е редът. — Обърна се към другия пазач. — Поемам вината, ако стане нещо, Вилдрон. Докарай ми фургона — още е впрегнат от заранта, нали? — Пазачът се усмихна на Паран. — Благодаря, че сте го докарали. Някои от нас в тоя град още имаме очи, каквото и да дрънкат благородните фукльовци. Ще го сложим отзад във фургона — така по-малко ще друса.

Паран се успокои.

— Благодаря ти, войниче.

Погледна над него, жаден да види каквото може от града, след като стената вече беше зад гърба му. Точно отпред се издигаше гърбицата на някакъв хълм със склонове, обрасли с храсталак и разкривени дървета. На върха му клечеше някакъв храм, като че ли отдавна изоставен, от който се издигаше квадратна кула, увенчана с покрив с бронзови плочи. Щом очите му обходиха откритата от тази страна платформа на камбанарията, зърна някакво бързо движение. Примижа и се вгледа.

Ралик надигна предпазливо глава над ръба на площадката. И за малко да ахне. Камбанарията беше пуста. Но си спомни магьосничеството на Оцелот и затаил дъх, се издърпа нагоре. Тъкмо когато вдигаше и краката си, нещо блесна върху гладките камъни и той видя Оцелот, легнал пред него със зареден арбалет, прицелен към нещо долу.

Ралик извади ножовете си и тръгна напред. Но умората го издаде — ботушите му изскърцаха в камъка.

Оцелот се превъртя по гръб, оръжието се изви и се насочи в Ралик. Лицето на водача на клана се беше сгърчило от гняв и страх. Без да губи време за приказки, той стреля.

Ралик се стегна, за да посрещне удара — беше сигурен, че ще го отхвърли назад и че ще полети надолу. Нещо червено блесна пред гърдите му и за миг го заслепи, но удар не последва. Ралик примига и погледна. Стрелата беше изчезнала. Истината го осени моментално. Стрелата беше магическа, направена с чародейство, за да може да лети безпрепятствено, но ръждивочервената прах на Барук беше подействала. Още докато тази мисъл избухваше в главата му, той се хвърли напред.

Оцелот изруга и пусна арбалета. Посегна за ножа си и в този миг Ралик скочи върху него. Водачът на клана изпъшка и стисна очи от болка.

Ралик замахна с камата в дясната си ръка към гърдите на Оцелот. Оръжието изскърца по ризницата под платнената риза. Проклятие, научил беше нещо от онази нощ — при това предупреден от самия Ралик. Оръжието в лявата ръка се стрелна нагоре, под дясната ръка на Оцелот, и се заби под мишницата.

Ралик видя как върхът на камата се показа зад дясното рамо на Оцелот и след него блъвна кръв. Чу как ножът на водача на клана издрънча върху каменните плочи.

Оголил зъби, Оцелот посегна с лявата си ръка към тила на Ралик и докопа плитката му. Дръпна дивашки и изви главата му. После се опита да забие зъбите си в гръкляна му.

Ралик го удари с коляно в слабините и Оцелот изохка. Стисна още по-здраво плитката, този път близо до връзката.

Ралик чу дрънченето на метал и направи отчаян опит да се извърти надясно. Колкото и ранена да беше дясната ръка на Оцелот, тя се стовари в тялото му с достатъчно сила, за да забие шипа на желязната гривна на китката му през брънките на ризницата и в гърдите му. Огънят от раната го заслепи. Оцелот издърпа шипа, без да пуска плитката на Ралик, и замахна за нов удар.

Ралик вдигна дясната си ръка и с един замах сряза плитката. Извъртя се надясно, като в същото време издърпа ножа в лявата си ръка. Оцелот замахна дивашки към лицето му и пропусна само на няколко пръста.

С лявата си ръка Ралик заби ножа в корема на Оцелот. Железните брънки на ризницата изскърцаха и острието се заби до дръжката. Водачът на клана се преви. Ралик изпъшка, залитна напред и заби другата кама в челото на Оцелот.

Остана да лежи неподвижен, удивен, че не изпитва никаква болка. Сега планът щеше да мине в ръцете на Мурильо. Кол щеше да бъде отмъстен. Мурильо можеше да се справи… нямаше избор.

Тялото на Оцелот го бе затиснало. Тежеше.

— Винаги съм вярвал, че мога да се справя с теб — измърмори Ралик. Измъкна се изпод още потръпващия труп. Надяваше се да види небето, за последен път да погледне ярката му, бездънна синева. Но вместо това усети, че се взира отдолу в покрива на камбанарията и в древната каменна арка. Усети как кръвта изтича от гърдите му. Стори му се, че две ситни като мъниста очи блеснаха над лицето му.

След като не видя друго движение на камбанарията, погледът на Паран се люшна към широката улица вляво. Вилдрон се приближи, седнал на капрата на фургон, теглен от два коня. Пазачът до коня на Кол каза:

— Хайде помогнете да го качим де.

Паран слезе да му помогне. Погледна Кол. Макар все още да се държеше в седлото, той беше в безсъзнание. Колко още можеше да издържи? „Ако бях аз, досега да съм умрял“, помисли си Паран.

„След всичко това — изръмжа той наум, докато смъкваха Кол от седлото, — гледай поне да издържиш, проклетнико.“

Серрат изпъшка и се обърна по гръб. Слънцето стовари горещината си върху натежалите й клепки и пръснатите късчета от паметта й започнаха да се събират. Тайст Андий се канеше да нанесе удара си по жената долу. След като тя умреше, защитниците на Монетодържача щяха да се сведат само до един. А щом излезеха от сградата под прикритието на тъмнината, щяха да попаднат право в капана, който тя щеше да им устрои.

Убийцата отвори очи. Камите, които бе държала, когато се бе присвила на ръба на покрива, лежаха на каменните плочи до нея, грижливо поставени една до друга. В тила й пулсираше силна тъпа болка. Тя опипа раната, присви очи и се надигна.

Светът се завъртя, после се успокои. Серрат беше объркана и ядосана. Бяха я зашеметили и този, който го беше направил, беше добър, достатъчно добър, за да може да се промъкне до един убиец-маг на Тайст Андий. А това беше обезпокояващо, защото все още не бяха срещали такъв сериозен противник в Даруджистан, с изключение на онези двама Нокътя в нощта на засадата. Но ако този беше Нокът, сега тя щеше да е мъртва.

Работата изглеждаше замислена по-скоро набързо, отколкото хладнокръвно. Това, че я бяха оставили тук посред бял ден, с оръжията й до нея, намекваше за деликатно и лукаво чувство за хумор. Опонн? Вероятно, макар че боговете рядко действаха толкова пряко — предпочитаха да боравят със свои неволни агенти, избрани между тълпите на смъртните.

От цялата тази загадка обаче изпъкваше едно нещо и то беше, че е изтървала възможността да убие Монетодържача — най-малкото за още един ден. Следващия път, закле се тя, докато се изправяше и отваряше своя Лабиринт Куралд Галайн, тайните й врагове щяха да я заварят подготвена.

Въздухът около нея затрептя, зареден с магия. Когато се успокои, Серрат вече я нямаше.

Из застоялия сгорещен въздух на тавана на хана „Феникс“ се носеха прашинки. Наклоненият таван се издигаше на пет стъпки до източната стена и на седем до западната. Слънчевата светлина струеше през прозорците в двата края на дългото тясно помещение.

Крокъс и Апсалар спяха в двата края на стаята. На една щайга до капака за стълбата седеше Мийзи и чистеше ноктите си с една треска. Излизането от сградата на Мамът и минаването по покривите до това скривалище се беше оказало лесна задача. Прекалено лесна всъщност. Ирилта им беше съобщила, че никой по улиците не ги следи. А самите покриви се оказаха съвсем пусти. Все едно че някой нарочно им беше осигурил път без никакви препятствия.

Отново прозорливостта на Змиорката в действие? Мийзи изсумтя. Може би. Но по-скоро май самата тя се тревожеше повече от необходимото. Ето, че и сега сякаш усещаше как ги гледат нечии скрити очи, а това, каза си тя и огледа ядосано сумрачния таван, просто бе невъзможно.

На капака се почука тихо. Той се надигна нагоре и се показа главата на Ирилта.

— Мийзи? — прошепна тя.

— Тук съм де — изръмжа Мийзи и хвърли треската на мазния под. — И да кажеш на Скърви, че това място само за малко огън плаче.

Ирилта изпъшка, качи се, затвори капака и изтупа прахта от ръцете си.

— Много шантаво почва да става долу — заговори тя. — Един градски фургон се дотъркаля, излиза един от стражата и още някакъв непознат, и носят Кол. Старият глупак е жив-умрял от рана от меч. Сложиха го в стаята на Круппе, на долния етаж. Сълти изтича да намери резач, но не изглежда добре. Никак не изглежда добре.

Мийзи примижа в прахоляка към спящия още Крокъс и попита:

— Другият как изглежда?

Ирилта се ухили.

— Бива го да го потъркаляш на дюшека, мене ако питаш. Вика, че намерил Кол на Джамътс Уори, целия оплескан с кръв. Кол се събудил, колкото да му каже да го докара тук. Сега е долу в гостилницата, яде за трима.

— Чужденец ли е?

Ирилта отиде до прозореца.

— Говори на дару все едно, че му е роден. Но рече, че идва от север. От Пейл. Преди това бил в Дженабарис. На войник ми прилича, мене ако питаш.

— Някаква вест от Змиорката?

— Засега държим момчето тук.

— А момичето?

— И него.

Мийзи въздъхна.

— На Крокъс няма да му хареса, че сме го тикнали в тоя гълъбарник.

Ирилта погледна ядосано спящото момче. „Наистина ли е заспал?“

— Нямаме избор. Казаха, че двама стражи чакали пред дома на Мамът — закъсняха, разбира се, но за малко. — Тя изтри прахта от прозореца и надникна навън. — Понякога съм готова да се закълна, че виждам някой, или може би нещо. После примигна — и го няма.

— Знам какво имаш предвид. — Мийзи се надигна и ставите й изпукаха. — Мисля, че и Змиорката почва да се поти. — Тя се изкиска. — Горещичък става животецът, приятелко. Голям търкал ще падне.

Капитан Паран напълни халбата си за трети път. Това ли бе имал предвид Тайст Андий, че късметът му се обръщал? Откакто бе стъпил в тази страна, беше намерил трима приятели — нещо съвсем неочаквано и ново за него, и скъпо всъщност. Но за Татърсейл знаеше, че е умряла, а на нейно място… едно дете! Ток беше мъртъв. А сега, изглежда, и Кол щеше да влезе в този списък.

Той прокара пръст през локвичката бира, разлята върху масата, направи вадичка до цепнатината между две дъски и загледа как бирата се изцеди и изчезна. Усети как влагата се разля по десния му прасец, но не й обърна внимание, а се загледа в цепнатината. Дървото беше завинтено за дебелите дъски на рамката на краката.

Какво беше казал Рейк? Паран се надигна и откопча колана на меча си. Остави го на масата и извади Шанс.

Няколкото редовни посетители замълчаха и го загледаха. Зад тезгяха, Скърви посегна за сопата си.

Всичко това остана незабелязано за капитана. С меча в дясната си ръка, той пъхна острието в цепнатината и заби оръжието вертикално. Разклати го напред-назад и успя да го напъха до половината между дъските. После пак седна и посегна към халбата. Всички се успокоиха — но замърмориха.

Паран отпи глътка бира и загледа намръщено Шанс. Какво беше казал Рейк? Когато късметът ти се обърне, счупи меча. Или го дай на най-големия си враг. Съмняваше се обаче, че Опонн щеше да го приеме. А това означаваше да го счупи. Мечът беше останал с него дълго. Беше го използвал само веднъж в битка, и то срещу Хрътката.

Смътно чу в ума си думите на един от учителите си. Сбръчканото лице изплува в мислите му, за да придружи гласа.

— Онези, които боговете избират, казват, първо ги отделят от другите смъртни — с измама, лишават те от жизнената кръв на духа ти. Боговете ще ти отнемат всички, които обичаш, един по един. И колкото повече се втвърдяваш и ставаш безчувствен от тяхната загуба, толкова повече боговете се усмихват и кимат. Всеки близък, от когото започнеш да страниш, те приближава към тях. Това е оформяне на инструмент, синко, бутането и дърпането, а последната утеха, която ти предлагат, е да сложиш край на своята самота — същата онази самота, до която са ти помогнали да стигнеш.

Дали беше започнало това „оформяне“? Паран се намръщи. Той ли беше виновен за това, че някой бе посегнал на живота на Кол? Това мимолетно приятелство — достатъчно, за да подпечата една човешка съдба?

— Опонн — прошепна Паран, — има за какво да отговаряш и ще отговаряш.

Остави халбата, стана и посегна за меча.

Калам спря на стъпалата на хана. Проклятие, ето го пак онова чувство, че две невидими очи са се приковали в него. Усещането, придобито от обучението му като Нокът, го беше споходило вече четири пъти, откакто бе зърнал гостилницата. Подчиняването на това интуитивно предупреждение го беше опазило жив, но въпреки това той не усещаше някаква злонамереност в това нежелано внимание — по-скоро приличаше на насмешливо любопитство, сякаш онзи, който го следеше, знаеше много добре кой е той и какво, но като че ли му беше все едно.

Тръсна глава и влезе. Още щом направи първата крачка в душната, изпълнена с миризма на пот кръчма, разбра, че нещо не е наред. Затвори вратата и изчака очите му да се пригодят към сумрака. Чу дишане, скърцане на столове и тракането на халби, оставени на масите. Значи имаше хора. Защо беше тогава тази тишина?

След като сивите контури на гостилницата се очертаха, той видя, че посетителите са с гръб към него и гледат един мъж, застанал зад масата си в другия край на помещението. Светлината на фенера смътно се отразяваше от острието на меч, забит в дъските на масата — а мъжът беше стиснал дръжката му. Като че ли не забелязваше присъствието на останалите.

Калам направи няколко крачки и спря до тезгяха. Тъмните му очи останаха приковани в мъжа с меча и широкото му плоско чело се намръщи. Убиецът спря. Дали тази проклета светлина не го лъжеше?

— Не, — каза той и думите му стреснаха гостилничаря зад тезгяха, — не е светлината. — Отдръпна се от тезгяха, очите му пробягаха по другите мъже в помещението — всичките бяха местни. Трябваше да поеме риска.

Раменете и вратът на Калам се стегнаха и той закрачи право към мъжа, който като че ли всеки момент бе готов да прекърши меча си. Убиецът дръпна един празен стол от масата, изпречила се на пътя му, и го тресна срещу мъжа, който го зяпна стъписано.

— Дадения ти от бог късмет продължава да работи, капитане — изръмжа убиецът тихо. — Сядай.

Объркан и стреснат, Паран пусна дръжката на оръжието си и се отпусна на стола си.

Калам също седна и се наведе над масата.

— Каква беше цялата тая драма, между другото? — попита той шепнешком.

Капитанът се намръщи.

— Кой си ти?

Разговорите по масите се подхванаха отново, шумни и бъбриви.

— Не се ли сетихте? — Калам поклати глава. — Ефрейтор Калам, Девети взвод, Мостоваци. Последния път, когато ви видях, едва се съвземахте от две смъртоносни рани от нож…

Ръцете на Паран изхвърчаха над масата и се вкопчиха в ризата на Калам. Убиецът бе твърде изненадан, за да реагира, а думите на капитана го объркаха още повече.

— Вашият взводен лечител още ли е жив, ефрейтор?

— Какво? Дали е жив? Да, жив е, защо? Какво е…

— Млъкни — отряза го Паран. — Слушай, войник. Доведи го тук. Веднага! Без въпроси. Това е заповед, ефрейтор! — Пусна ризата му. — Действай!

Калам за малко щеше да отдаде чест, но се усети навреме.

— Слушам, сър — прошепна той.

Паран изгледа навъсено гърба на ефрейтора, докато той не се скри зад вратата. После стана.

— Ханджия! — извика той, докато заобикаляше масата. — Черният ще се върне с още хора. Пратете ги в стаята на Кол на бегом. Разбрано?

Скърви кимна.

Паран закрачи към стълбите. Щом стигна до тях, погледна през рамо към меча.

— И никой да не пипа тоя меч — заповяда той и изгледа навъсено всички клиенти. Като че ли никой не беше склонен да му се противи. Капитанът кимна рязко и се заизкачва по стълбите.

На първия етаж тръгна по коридора до последната стая вдясно. Влезе, без да чука, и завари Сълти и някакъв местен доктор, седнали на единствената маса в стаята. Кол лежеше неподвижно в леглото, завит с одеяло.

Лекарят се надигна и каза с тънък, треперлив глас:

— Не е добре. Заразата се е разпространила много.

— Диша ли? — попита Паран.

— Да — отвърна лекарят. — Но няма да е задълго. Ако раната беше малко по-долу на крака, щях да мога да го отрежа. Но пък отровата е проникнала в цялото му тяло. Съжалявам.

— Излез — сряза го Паран.

Лекарят се поклони и се засуети, преди да си тръгне.

— Какво дължа за услугата — сети се капитанът.

Лекарят погледна намръщено към Сълти и каза:

— Ами, нищо, сър. Аз се провалих. — Излезе и тръшна вратата.

Сълти застана до капитана при леглото. Избърса лицето си с ръкав и погледна Кол, но не каза нищо. След няколко минути също излезе — не можеше да остане повече.

Паран намери едно столче и го придърпа до леглото. Седна и отпусна ръце на коленете си. Не беше сигурен колко е седял така, забил поглед в пода, но вратата, която се отвори рязко зад гърба му, го накара да скочи.

На прага стоеше брадат мъж с присвити студени сиви очи.

— Ти ли си Малът? — попита строго Паран.

Мъжът поклати глава и пристъпи в стаята. Зад него се появи Калам и още един мъж, който бързо закрачи към леглото.

— Аз съм сержант Уискиджак — каза брадатият мъж. — Простете за прямотата ми, сър, но какво, в името на Гуглата, търсите тук?

Без да обръща внимание на въпроса, Паран пристъпи до лекаря. Малът сложи ръка на вкоравените от съсирената кръв и гной превръзки и погледна ядосано капитана.

— Не ви ли замириса на гнило? Той е свършил. — После се намръщи и се наведе над Кол. — Не, почакайте… Проклятие, не мога да повярвам! — Лечителят извади отнякъде нож с форма на лъжица и свали превръзките. После започна да бърка в раната с върха на ножа. — Кълна се в милостта на Шеденул, някой е натъпкал това с билки! — Пъхна пръсти в раната.

Кол трепна и простена.

Малът се ухили.

— Ха, ще те бъде май, а? Добре. — Бръкна по-надълбоко. — Раната е стигнала почти до кокала! — ахна той. — Тези проклети треви са отровили костния му мозък. Кой, в името на Гуглата, е сложил това? — попита той и погледна обвиняващо Паран.

— Не знам — отвърна той.

— Добре — каза Малът, дръпна ръката си и я изтри в одеялото. — Сега всички се отдръпнете. Направете ми място. Само една минута да бяхме закъснели, капитане, и този човек щеше да крачи към Портата на Гуглата. — Опря ръка на гърдите на Кол и затвори очи. — И се радвайте, че съм толкова добър.

Паран тръгна към масата и махна с ръка на сержанта да го последва.

— Първо, адюнкта Лорн свърза ли се вече с вас?

Хладният поглед на Уискиджак беше достатъчно красноречив отговор.

— Добре. Значи съм пристигнал навреме. — Паран погледна Калам, който стоеше зад сержанта. — Вие сте подведени. Да, планът е бил да се завземе градът, но също така междувременно да бъдете убити.

Уискиджак вдигна ръка да го прекъсне.

— Един момент, сър. С Татърсейл ли се сетихте за това?

Паран затвори очи.

— Тя е… мъртва. Докато гонеше Хеърлок в равнината Риви, Тайсхрен я хвана. Намерението й беше да ви намери и да ви каже всичко, което ви казвам сега. Боя се, че не мога да се меря с нея като ваш съюзник, щом се появи адюнктата, но поне ще мога да ви подготвя донякъде.

— Не ми харесва идеята да ни помага един слуга на Опонн — намеси се Калам.

— Една доста авторитетна особа ме увери, че не съм слуга на Опонн — отвърна Паран. — Мечът долу обаче е негов инструмент. Вашият взводен магьосник би трябвало да може да го потвърди.

— Планът на адюнктата — напомни му Уискиджак и пръстите му нервно забарабаниха по масата.

— Няма да й е трудно да ви намери. В тази област тя има талант. Но се опасявам, че не тя е главната заплаха. С нея има един Т’лан Имасс. Може би задачата й е просто да го доведе до вас и после той да се заеме с останалото.

Калам изруга.

— Чантата, ефрейтор — каза Уискиджак.

Убиецът се намръщи, но взе оставената до вратата войнишка чанта за продоволствие и я сложи на масата.

Уискиджак извади от нея нещо, увито в тъмночервена коприна. Махна плата и откри две пожълтели кости от човешка ръка, до лакътя. Костите на лакътната става бяха свързани със зеленясала медна тел. Краищата на китките също бяха увити, но като крива дръжка на нож, зад която стърчеше назъбено острие.

— Какво е това? — попита капитанът. — Никога не съм виждал такова нещо.

— Щях да се изненадам, ако бяхте виждали — отвърна Уискиджак. — Още в дните на императора всеки от вътрешния кръг военни командири притежаваше едно от тези, плячката от една ограбена гробница на К’Чаин Че’Малле. — Стисна костите с двете си ръце. — До голяма степен това е източникът на успеха ни, капитане. — Надигна се и заби острието в масата.

От костите изригна ослепително бяла светлина, после се сви и закръжи като нишка между тях. Паран чу глас, който му беше добре познат.

— Вече започвах да се безпокоя, Уискиджак — избоботи Върховен юмрук Дужек.

— Неизбежно — отвърна сержантът и погледна намръщено Паран. — Малко имахме да докладваме… досега. Но трябва да знам какво е положението в Пейл, Върховен юмрук.

— Да опресниш, преди да ме залееш с лошите новини, нали? Много добре — каза Дужек. — Тайсхрен се върти в омагьосан кръг. Много беше нещастен, когато Белурдан загина заедно с Татърсейл. Още двама от Старата гвардия бяха пометени в едно жестоко нападение. Оттогава е изтерзан от въпроси. Що за игра играе Опонн? Дали наистина е имало сблъсък между Рицаря на Тъмнината и Сенкотрон? Дали куклата с въплътената в нея душа е отвлякла, изтезавала и след това убила един офицер на Нокътя в Натилог и какви истини е издал горкият човечец?

— Не знаем дали Хеърлок е направил това, Върховен юмрук.

— Вярвам ти, Уискиджак. Все едно, доста от плановете на императрицата наистина са разкрити и всъщност тя, изглежда, е убедена, че разформироването на моята армия ще ме върне отново под крилото й, за да може да ме озапти със заповед да поема командването на гарнизоните в Седемте града, като по този начин потуши с кръв назряващия бунт. Тук сериозно се е объркала — поне да беше обърнала внимание на донесенията на Ток-младши. Е… намеренията на Ласийн вече, изглежда, се осланят на адюнкта Лорн и на Онос Т’уулан. Те са се добрали до гробницата на джагъта, Уискиджак.

Малът дойде при тях и смаяният му поглед срещна изпълнените с не по-малко удивление очи на Калам. Явно дори те не знаеха колко добре информиран е сержантът им.

Дужек продължи:

— Черните моранти са готови за поход, но е само показно, колкото да ги разкараме от града. Та какво очакваме ли, приятелю? Равновесието на света е във вашите ръце, в Даруджистан. Ако Лорн и Онос Т’уулан успеят да пуснат Тирана да се развихри, можеш да си сигурен, че ти и твоят взвод сте в списъка на жертвите. По същество, ето каквото очакваш: готови сме да действаме. Самият Тайсхрен ще ускори събитията, като обяви за разформироването на Мостоваците — идиот с идиот. Е, чакам.

— Върховен юмрук — започна Уискиджак, — капитан Паран успя. Сега седи срещу мен на масата. Версията му е, че Опонн действа чрез меча си, не чрез него. — Погледна капитана в очите. — Аз му вярвам.

— Капитане? — обади се Дужек.

— Да, Върховен юмрук?

— Ток помогна ли ти?

Паран трепна.

— Той даде живота си за това, Върховен юмрук. Куклата Хеърлок ни направи засада, хвърли Ток в… в някакъв процеп или нещо такова.

Последва тишина, след което Дужек заговори дрезгаво:

— Неприятно ми е да го чуя, капитане. Повече, отколкото си представяш. Баща му… Все едно, достатъчно за това. Продължавай, Уискиджак.

— Все още нямаме успех в контакта с местната Гилдия на убийците, Върховен юмрук. Минирали сме пресечките обаче. Тази нощ ще обясня всичко на хората си. Остава въпросът какво да правя с капитан Паран.

— Ясно — отвърна Дужек. — Капитан Паран?

— Да, сър?

— Стигнахте ли до някакви заключения?

Паран погледна Уискиджак и каза:

— Да, сър. Така мисля.

— Е? Какъв е вашият избор, капитане?

Той прокара пръсти през косата си и се отпусна в стола.

— Върховен юмрук — бавно заговори Паран, — Тайсхрен уби Татърсейл. — „И се провали, но тази тайна ще я запазя за себе си.“ — Планът на адюнктата включваше да измени на думата си към мен и вероятно да убие и мен междувременно. Но, признавам, това стои на второ място в сравнение с извършеното от Тайсхрен. — Вдигна глава и срещна твърдия поглед на Уискиджак. — Татърсейл се погрижи за мен, и аз за нея след онази Хрътка. Това… това означаваше нещо, Върховен юмрук. — Изправи се. — И така, доколкото разбирам, намерението ви е да се опълчите на императрицата. Но след това какво? Можем ли да се противопоставим на стоте легиона на императрицата с нашите десет хиляди души? Нима ще обявим независимо кралство и ще чакаме императрицата да ни използва за назидание? Трябват ми повече подробности, Върховен юмрук, преди да реша дали да се присъединя към вас. Защото, сър, аз искам възмездие.

— Императрицата губи Дженабакъз, капитане — отговори Дужек. — Докато малазанската морска пехота пристигне, за да подсили кампанията, всичко вече ще е приключило. Пурпурната гвардия дори няма да им позволи да дебаркират. Очаквайте Натилог да се вдигне, а след него и Дженабарис. Съюзът с Морант скоро ще изгуби силата си… макар че, опасявам се, за това не мога да ви дам подробности.

— Моите планове ли, капитане? — продължи той. — Може би ще ви прозвучат нелепо, защото нямам време за обяснения. Но ние се подготвяме да включим в играта нов играч — някой, който е съвсем извън всичко досега и който е адски гаден. Нарича се Пророка на Панион и в този момент подготвя армиите си за свещена война. Искате възмездие? Оставете Тайсхрен на близките му врагове. Колкото до Лорн, тя е изцяло ваша, стига да можете да се справите. Нищо повече не мога да ви предложа, капитане. Можете да откажете. Никой няма да ви убие заради това.

Паран заби поглед в ръцете си.

— Искам да знам кога Върховен маг Тайсхрен ще получи това, което си е заслужил.

— Съгласен.

— Добре, Върховен юмрук. Колкото до сегашното положение на нещата обаче, бих предпочел сержант Уискиджак да запази командването на взвода.

Дужек попита с лека насмешка:

— Уискиджак?

— Съгласен — отвърна сержантът и се усмихна на Паран. — Добре дошъл в строя, капитане.

— Друго? — попита Дужек.

— Ще говорим, след като всичко приключи — каза Уискиджак. — До скоро, Върховен юмрук. И успех.

— Успех, Уискиджак.

Нишките светлина загаснаха. Веднага щом изчезнаха, Калам викна на сержанта:

— Кучи син такъв! Фидлър ми каза, че Дужек не искал и дума да чуе за бунт! Не само това, Върховният юмрук ти казал да си тръгнеш след мисията!

Уискиджак сви рамене и прибра странното изделие от масата.

— Нещата се променят, ефрейтор. Когато Дужек получи от адюнктата новината за подкрепленията догодина, стана очевидно, че някой полага усилия Дженабакъзката кампания да завърши с пълен провал. Е, дори Дужек не би търпял това. Очевидно плановете трябваше да се ревизират. — Той погледна Паран в очите. — Съжалявам, капитане, но Лорн трябва да живее.

— Но Върховният юмрук…

Уискиджак поклати глава.

— Тя е на път за града, стига двамата с имасеца да успеят да освободят джагъта. Тиранът няма друга причина да идва в Даруджистан и можем само да заключим, че Лорн ще е тази причина. Тя ще ни намери, капитане. Стане ли това, ще решим какво да правим с нея, според това, което ще ни каже. Ако я предизвикаш открито, тя ще те убие. Ако се наложи, тя ще трябва да умре, но премахването й ще бъде прикрито. Някакви проблеми дотук?

Паран въздъхна дълбоко.

— Можете ли поне да ми обясните защо сте изпреварили събитията и сте минирали града?

— След малко — каза Уискиджак и стана от стола си. — Първо, кой е този ранен?

— Вече не е ранен — намеси се Малът и се ухили на Паран. — Само е заспал.

Паран също стана.

— В такъв случай аз също ще обясня всичко. Само ми позволете да сляза долу и да си прибера меча. — На вратата се спря и се обърна към Уискиджак. — Още нещо. Къде е вашата новобранка, Сори?

Отговори Калам:

— Няма я. Знаем какво представлява тя, капитане. А вие?

— Да.

„Но може и да не е вече това, което беше, ако Сенкотрон не лъже.“ Помисли за миг дали да сподели и тази част от историята си, но се отказа. В края на краищата не можеше да е сигурен. По-добре беше да изчака и да види.

Гробната камера се оказа малко невзрачно помещение с формата на пчелна килийка; ниският купол бе изграден от грубо одялани камъни. Проходът, водещ към нея, беше по-малко от четири стъпки висок и се спускаше леко надолу. Подът на камерата беше от отъпкана пръст, а в центъра й се издигаше кръгла каменна стена, увенчана с масивен каменен трегер. По тази плоска повърхност бяха подредени покрити със скреж предмети.

Туул се извърна рязко към адюнктата.

— Предметът, който търсите, се нарича Финнест. В него са събрани силите на Джагътския тиран. Сигурно най-добре може да се определи като кондензиран Лабиринт Омтоуз Феллак. Той ще открие липсата му едва след като се събуди и ще започне да го търси.

Лорн духна в изтръпналите си от студ пръсти и бавно пристъпи към трегера.

— А докато е мое притежание?

— Вашият отатаралски меч ще убива аурата му. Но не изцяло. Финнест не бива да остава задълго в ръцете ви, адюнкта.

Тя огледа предметите, пръснати по каменната повърхност. Имасецът се приближи до нея. Лорн вдигна някакъв прибран в кания нож, но го остави. В това нещо Туул не можеше да й помогне. Трябваше да разчита единствено на сетивата си, изострени от странното, непредсказуемо въздействие на Отатарал. Едно огледалце в рамка от еленов рог привлече очите й. Слюдената му повърхност беше покрита с тънка паяжина от скреж, но в същото време като че ли сияеше с вътрешна светлина. Тя посегна към него, но се поколеба. До огледалото, почти скрит под кристалния скреж, имаше малък кръгъл предмет. Лежеше върху парче кожа. Лорн се намръщи и го вдигна.

Щом ледената му обвивка се стопи, тя видя, че не е съвсем кръгъл. Изтърка почернялата му повърхност и го огледа внимателно.

— Според мен е жълъд — каза Туул.

Лорн кимна.

— И освен това е Финнест. — Погледът й обходи каменния купол. — Какъв странен избор.

Имасецът сви рамене — чу се подрънкване на мъртви кости.

— Джагътите са странен народ.

— Туул, те не са били много войнствени, нали? Имам предвид, преди вашата раса да е започнала да ги унищожава.

Имасецът не отговори веднага.

— Дори тогава — отвърна накрая той. — Същината бе в това да ги ядосаме, защото тогава те започнаха да унищожават безразборно, в това число себе си.

Лорн затвори за миг очи. После прибра Финнест в джоба си.

— Да се махаме оттук.

— Да, адюнкта. Тиранът вече се пробужда.

19.

Но някой тук, уви,

умрял е. Кой пие

от това и кой

разбърква пепелта

на твойта клада?

Създателю на Пътища, ти

жаден нивга не си бил

във младостта си…

„Старият храм“

Сивин Стор (р. 1022)

— Не може така, Мийзи — каза Крокъс и разтърка очи да прогони съня. — Не можем просто да се крием тук цяла вечност.

— Вече е почти тъмно — каза Апсалар откъм прозореца.

Мийзи се наведе да провери резето на капака към стълбата.

— Отново ви местим, след дванайсетата камбана. Ирилта е долу, уточнява подробностите.

— Кой ги дава всички тези заповеди? — настоя Крокъс. — Намерихте ли най-после чичо Мамът?

— Успокой се, момче. — Мийзи се изправи. — Не, не сме намерили чичо ти. А заповедите идват от твоите пазители. Няма да отговарям на никакви въпроси кои са те, Крокъс, тъй че си ги спести.

Апсалар се обърна и каза на Мийзи:

— Приятелите ви нещо се забавиха. Да не би да се е случило нещо?

Мийзи извърна очи. Момичето беше рязко. Разбира се, Мийзи го беше разбрала още при първата им среща, а Черт го бе научил по най-неприятния начин.

— Не знам — призна тя. Наведе се и дръпна резето. — Двамата да стоите тук. — Тя погледна строго Крокъс. — Много ще се ядосам, ако направите някоя глупост. Разбрано?

Момчето я изгледа сърдито. Мийзи отвори капака и слезе по стълбата.

— Това го затвори след мен — каза тя отдолу, — и го заключи. Ще чакате тук, докато аз или Ирилта не се появим; разбрано?

— Да. — Крокъс отиде до квадратната дупка на пода и погледна надолу към Мийзи. — Разбрано — повтори той и тръшна капака. После заключи.

— Крокъс — попита Апсалар, — защо си убил онзи пазач?

За пръв път бяха сами, откакто влязоха в града. Крокъс въздъхна.

— Стана неволно. Не искам да говоря за това. — Отиде до задния прозорец. — Всички тези хора, дето се опитват да ме защитят… Това ме изнервя. Тук има нещо повече от някаква си заповед за арест. Кълна се в дъха на Гуглата, Гилдията на крадците обикновено се грижи за тези неща, нали затова взимат десетте процента от всяка работа, която свърша. Не, всичко това не се връзва, Апсалар. И — добави той, докато отваряше прозореца, — ми омръзна всички да ми казват какво да правя.

Тя отиде при него.

— Какво, махаме ли се оттук?

— Да. Вече е тъмно, тъй че ще тръгнем по покривите.

— Къде отиваме?

Крокъс се ухили.

— Измислил съм едно страхотно скривалище. Никой няма да ме намери, дори защитниците ми. Стигнем ли там, ще мога да правя каквото аз поискам.

Кафявите очи на Апсалар се взряха в лицето му и тя тихо попита:

— А ти какво искаш да направиш?

Той извърна глава и надигна прозореца.

— Искам да поговоря с Чалис Д’Арл. Очи в очи.

— Но тя те предаде, нали?

— Все едно. Ти тук ли оставаш?

— Не — отвърна тя изненадана. — Идвам с теб, Крокъс.

Тялото й настръхна от силата на Лабиринта. Серрат се огледа още веднъж и отново нито видя, нито усети нещо. Беше сигурна, че е сама. Прозорецът на тавана под нея изскърца и поддаде навътре на ръждивите си панти и Тайст Андий се стегна, макар да знаеше, че е съвсем невидима. Наведе се напред.

Показа се главата на момчето. То погледна към уличката долу, към отсрещните покриви и към тези от двете му страни, а после погледна нагоре. Погледът му премина през Серрат и тя се усмихна.

Не й беше отнело много време, за да го намери отново. Единствената му компания, доколкото можеше да усети, беше някаква млада жена, чиято аура беше безвредна, смайващо невинна. Другите две жени вече ги нямаше в таванското. Чудесно. Така щеше да е много по-лесно. Монетодържача се измъкна през прозореца и тя отстъпи назад.

Миг след това той стъпи на стръмния покрив.

Серрат реши, че няма смисъл да губи време, и веднага щом Монетодържача се изправи, скочи напред.

Посрещна я някаква невидима ръка, която я блъсна в гърдите с трошаща костите сила. Изхвърли я назад във въздуха, тласна я за последен път и тя се превъртя през ръба на покрива. Магиите й за невидимост и за полет си останаха дори когато се удари в тухления комин, отскочи и полетя зашеметена в нощния въздух.

Апсалар допълзя до ръба на покрива. Крокъс се присви до нея, стиснал камите си, и се огледа намръщено.

— Какво има? — попита тя уплашено.

Крокъс бавно се отпусна и се извърна към нея с извинителна усмивка.

— Просто нерви. Стори ми се, че видях нещо, вятър усетих. Беше като… Е, все едно. — Огледа се отново. — Тук няма нищо. Хайде.

— Къде е това твое ново скривалище?

Той се обърна на изток и посочи загърнатите в сенки хълмове, издигащи се зад крепостната стена.

— Ей там. Точно под носа им.

Мурильо закопча колана на рапирата си. Колкото повече чакаше да се появи Ралик, толкова по-сигурен ставаше, че Оцелот е убил приятеля му. Единственият въпрос, който оставаше, бе дали Кол все още е жив. Може би Ралик беше направил достатъчно, бе ранил достатъчно тежко Оцелот, за да попречи на водача на клана да изпълни поръчката. „Все едно, мога само да се надявам.“

Огледа рапирата си. Години бяха минали, откакто я беше използвал за последен път в дуел, а за Търбан Орр говореха, че е най-добрият в града. Шансовете му изглеждаха нищожни.

Наметна пелерината си и я закопча. А кой беше този „Трошач на кръгове“, с всички тези опустошителни новини? Как тази „Змиорка“, мъж или жена, оправдаваше намесата си в техните планове? Мурильо присви очи. Възможно ли беше? Тоя дребен трътлест дебелак?

Сложи си ръкавиците от сърнешка кожа, като мърмореше под нос.

Някой драсна тихо с нокти по вратата. От гърдите му се изтръгна тежка въздишка.

— Ралик, кучи сине — каза, след като отвори. Отначало помисли, че коридорът е празен, но после погледна към пода. Убиецът лежеше на пода, с подгизнали от кръв дрехи, и го гледаше с уморена усмивка.

— Прощавай, че закъснях.

Мурильо изруга, наведе се, вмъкна Ралик в стаята и го настани в леглото. Върна се при вратата, огледа коридора, след което я затвори и пусна резето.

Ралик се надигна и подпря гръб на стената.

— Орр е предложил договор срещу Кол…

— Знам, знам — прекъсна го Мурильо и клекна до леглото. — Дай първо да ти прегледам раната.

— Първо трябва да си сваля бронята — каза Ралик. — Оцелот ме рани. След това го убих. Кол е жив, доколкото знам. Кой ден е днес?

— Същият — отвърна Мурильо, докато помагаше на приятеля си да свали ризницата. — Още сме в графика, макар че като я гледам тая рана, май няма да можеш да се дуелираш с Орр на празненството на Симтал. Аз ще се заема с това.

— Глупости. — Ралик изохка. — Той просто ще те убие, ще продължи да поддържа лейди Симтал и ще си остане достатъчно силен, за да попречи на Кол да си върне правата.

Мурильо не отговори. Гледаше раната.

— Откъде е цялата тази кръв по теб? Тук има само някакъв белег поне отпреди седмица.

— Какво? — Ралик опипа мястото, където го беше пробол шипът на гривната на Оцелот. Беше леко пораздразнено и сърбеше по краищата. — Проклет да съм — измърмори той. — Все едно, дай някакъв мокър парцал да изчистя цялата тая ръжда от себе си.

Мурильо седна и го загледа, явно объркан.

— Каква ръжда?

— Това по лицето ми — отвърна Ралик и изгледа навъсено приятеля си.

Мурильо се наведе да го огледа.

— Убиващата магията прах на Барук! — сопна се убиецът. — Как, в името на Гуглата, според теб успях да убия Оцелот?

— Лицето ти е чисто, Ралик — каза Мурильо. — Все едно, ще ти дам кърпа. Поне ще изчистим засъхналата кръв.

— Дай ми първо огледало — каза Ралик.

Мурильо му даде едно от многото си огледала и Ралик намръщено заоглежда пребледнялото си отражение. Мурильо отбеляза сухо:

— Е, това изражение поне за мен го потвърждава.

— Какво потвърждава? — попита със застрашителен тон убиецът.

— Че си ти, Ралик. — Мурильо вдигна рамене. — Почини малко. Много кръв си загубил. Аз ще изляза да намеря тая Змиорка и да й кажа едно-друго.

— Знаеш ли кой е Змиорката?

Мурильо тръгна към вратата.

— Май се досещам. Ако можеш да вървиш, заключи тая врата след мен, нали?

Круппе отри челото си с подгизналата от пот кърпа.

— Круппе ви изреди всяка малка подробност най-малко хиляда пъти, майстор Барук — изхленчи той. — Няма ли да свърши най-после тая мъка? Погледнете през прозореца. Цял ден от живота на Круппе мина!

Алхимикът седеше, гледаше намръщено чехлите си и мърдаше пръстите на краката си, а минутите си течаха. Сякаш изобщо беше забравил за присъствието на Круппе в стаята и така беше вече цял час, колкото и да приказваше Круппе.

— Майстор Барук — отново подхвана Круппе, — може ли да си тръгне вече вашият покорен слуга? Той още не се е съвзел след ужасното пътуване през източните пустини. Прости благинки — печено овнешко, картофки, пържени подлучени морковчета, миди в масло и чесън, фурми, сирене и пушена лещанка, и една кана винце — да, те са завладели вече ума на Круппе повече от всичко друго. Каквито лишения изтърпя, целият му свят се е свил в коремеца му…

— През последната година — каза замислено Барук — един агент на Змиорката, представящ ми се като Трошача на кръгове, ми поднася жизненоважна информация, свързана с Градския съвет.

Устата на Круппе се затвори толкова силно, че зъбите му изтракаха.

— Във възможностите ми е, разбира се, без никакво усилие да разкрия самоличността на този Трошач на кръгове. Разполагам с десетки писма, написани от неговата ръка — само едно късче пергамент ще е достатъчно. — Очите на Барук се вдигнаха към полицата на камината. — И мисля да го направя. Трябва да поговоря с тази Змиорка. Стигнали сме до критична точка в живота на Даруджистан и трябва да знам какви са целите на Змиорката. Бихме могли да сключим здрав съюз, да си споделяме какво знаем и с общи усилия може би ще успеем да спасим живота на този град. Може би.

Круппе се окашля и отново отри челото си. После грижливо сгъна кърпата и я пъхна в ръкава си.

— Ако желаете да предадете такова съобщение — тихо каза той, — Круппе е готов да ви направи тази услуга.

Спокойният поглед на Барук бавно се върна на Круппе.

— Благодаря. Кога ще получа отговора?

— До тази вечер — каза Круппе.

— Чудесно. Признавам, че решението да компрометирам този Трошач на кръгове не ми е приятно. А това означава, че твоето предложение е най-доброто. Вече можеш да си тръгваш, Круппе.

Круппе кимна и стана.

— Е, до довечера тогаз, майстор Барук.

Кол спеше, а мъжете в стаята продължаваха дискусията. Малът каза, че раненият като нищо можел да не се събуди няколко дни, след като е стигнал толкова близо до Портата на Гуглата.

Паран беше отчаян. Нещо липсваше в обясненията на Уискиджак. Сапьорите бяха продължили с поставянето на мините и планът на Уискиджак дори и в този момент беше да ги взривят. Нещо повече, усилията да се свържат с Гилдията на убийците си оставаха, за да й предложат договор срещу истинските управители на Даруджистан. Тези факти трудно се вписваха в идеята за въстание, обхващащо целия континент. Всъщност не трябваше ли Дужек да направи точно обратното — да си потърси съюзници сред местните?

Докато сержантът продължаваше с описанието на предстоящите им действия, все повече неща се сглобяваха в ума на капитана и той започна да долавя схема. В един момент наруши настъпилата за момент тишина и се обърна към Уискиджак.

— Все още имате намерение да осакатите Даруджистан. Продължавах да мисля над това и сега смятам, че се досещам защо. — Той се вгледа в безизразното лице на сержанта. — Това, което целите, е да разпукате черупката на града и да го отворите широко. Хаос по улиците, обезглавено управление. Всички по-важни фигури излизат на повърхността и започват да се избиват едни други. До какво води това? — Паран се наведе над масата и изгледа твърдо сержанта. — Дужек разполага с армия от около десет хиляди, които всеки момент ще се вдигнат срещу империята. Поддържането на десет хиляди войници е скъпа работа. Настаняването им е още по-трудно. Дужек знае, че дните на Пейл са преброени. Каладън Бруд в момента се придвижва през равнината Риви. Ще нарушат ли морантите съюза? Може би ще предприемат свой ход? Тайсхрен е в Пейл — може би Едноръкия е в състояние да се справи с него, може би — не. Дотук схващам ли, сержант?

Уискиджак хвърли поглед към Калам, след което сви рамене.

— Продължавай.

— Даруджистан е изпаднал в паника. Никой нищо не знае. И Дужек, начело на бунтовническа армия. Той ще оправи нещата. В ръцете му пада безмерно богатство — а на него ще му трябва всичкото, ако иска да се противопостави на онова, което императрицата ще прати срещу него. Така в края на краищата градът е завладян. Много хитро. — Паран млъкна.

— Не беше зле — призна Уискиджак и се ухили на изненаданите физиономии на Малът и Калам. — Само едно парче от мозайката липсва. — Погледна Паран. — Едно нещо, което сигурно ще облекчи неприятното усещане на капитана за коварство, ако не и гнева му.

Усмивката на Паран беше хладна.

— Изненадай ме.

— Добре, капитане. Все тая ни е дали императрицата ще поиска да тръгне срещу нас. На нея ще й се отвори достатъчно работа, след като Седемте града са само на няколко дни от обявяването на своята независимост. Всичко се срутва, капитане. От всички страни. Защо тогава поддържаме своята армия? Погледнете на юг. Нещо се надига там, нещо толкова гадно, че имасците пред него приличат на котенца. Като казвам, че сме в беда, нямам предвид само Дженабакъз, говоря за целия свят. И точно затова ни е нужен Даруджистан.

— Какво има на запад? — попита скептично Паран.

Отговори му Калам, с изпълнен със страх глас.

— Там е Пророкът на Панион. Според мълвата поне. Пророкът е обявил свещена война. Геноцидът е започнал.

Уискиджак стана и каза на Калам:

— Обясни му го на човека. Все пак трябва да се свържем с тази Гилдия. Гуглата знае, вече се показахме в кръчмата. Но може би не стига. — Погледна Паран. — Капитане, не мисля, че адюнкта Лорн трябва да разбере, че сте жив. А вие?

— И аз.

— Можете ли да се задържите тук, докато ви повикам?

Паран погледна Калам, след което кимна.

— Добре. Малът, да тръгваме.

— Загубихме поне два дни — заяви Лорн, благодарна на задържалата се дневна топлина. — Конете са жадни.

Туул стоеше и я гледаше как приготвя конете за пътя към Даруджистан.

— Как е раната ви, адюнкта?

— Общо взето се изцери — отвърна тя. — Отатарал ми въздейства по този начин.

— Моята задача е изпълнена — каза имасецът. — Ако пожелаете да тръгнете с мен, след като си изпълните мисията, ще ме намерите тук в следващите десет дни. Искам да го видя този Джагътски тиран, макар че той няма да ме види, нито ще му се меся. Мислите ми за успех са с вас, адюнкта.

Лорн яхна коня си и погледна имасеца.

— Желая ти всичко добро в търсенията ти, Онос Т’уулан.

— Това име е минало. Вече съм Туул.

Тя се усмихна, стисна юздите и смуши коня; товарният кон тръгна след нея. Да, сега тя щеше да съсредоточи дарбата си в намирането на Монетодържача. До този момент не си беше позволила да мисли за Опонн. Имаше твърде много други, по-непосредствени грижи, като Сори.

При мисълта за загубата на капитан Паран я изпълни съжаление. Този човек щеше много да улесни задачата й, може би щеше да я направи дори приятна. Колкото и да беше груб и от минута на минута да ставаше все по-мрачен, трябваше да си признае, че я привличаше. Може би имаше нещо в това.

— Е — въздъхна тя, — умирането никога не влиза в плановете ни.

Сметките на Туул й даваха на разположение най-много два дни. След това джагътът щеше да се пробуди напълно и да се освободи от плена на гробницата. Много преди този момент Финнест трябваше да се скрие на сигурно място. Очакваше с нетърпение да се срещне със Сори — ръката й инстинктивно посегна към меча. Да убие слуга на Сянката, може би самото Въже! Удоволствието на императрицата щеше да е неизмеримо.

Даде си сметка, че съмненията, които я терзаеха доскоро, породени от тъмните криле на знанието, вече са се уталожили. Въздействие от времето, прекарано в гробницата? По-вероятно от жълъда в джоба й. А може би несъзнателно ги беше преодоляла. „Когато дойде времето за действие, всички съмнения трябва да се надмогнат.“ Поредното правило на Нокътя. Познаваше себе си добре и знаеше как да се контролира. Години тренировка, дисциплина, вярност и дълг. Качествата на войника.

Беше готова за мисията си и с това осъзнаване бремето от раменете й падна. Тя подкара коня в галоп.

Крокъс изви врат и примижа в тъмнината.

— Най-горе — рече той. — Оттам можем да виждаме целия град.

Апсалар изгледа стъпалата с колебание.

— Ужасно тъмно е — каза тя. — Сигурен ли си, че тази кула е изоставена? Татко ми е разправял истории за призраци, за немрящи чудовища и всички те живеят сред развалини. — Огледа се, широко отворила очи. — В места точно като това.

Крокъс простена.

— Богът К’рул е умрял преди хиляди години. Освен това тук не идва никой, тъй че какво ще правят тук твоите чудовища при толкова много свободно време? Какво ще ядат? Глупави приказки. — Отиде до подножието на витото стълбище. — Ела, гледката си струва.

Тя го погледа как се качва и побърза да го догони, преди да се е скрил от погледа й. Това, което отначало изглеждаше непроницаема тъмнина, постепенно избледня до сиво и Апсалар с изненада откри, че може да различи дори най-дребните детайли. Първите неща, които забеляза, бяха оцапаните със сажди рисунки по стената вляво. Всяка от тези картини по камъка беше с ширината на едно стъпало, издигаше се на около шест стъпки и се извиваше по стълбата.

— Крокъс — прошепна тя, — на тази стена е нарисувана цяла история.

Крокъс изсумтя.

— Не бъди глупава! Тук не можеш да видиш и ръката пред лицето си.

„Нима?“

Той продължи.

— Чакай да се качим горе. Облаците вече трябва да са се отдръпнали от луната.

— Стъпалата са мокри — каза Апсалар.

— Текло е отгоре — обясни той с раздразнение.

— Не — настоя тя. — Гъсто е и лепкаво.

Крокъс спря.

— Виж какво, ще млъкнеш ли за малко? Почти стигнахме.

Излязоха на някаква площадка, окъпана от сребристата лунна светлина. До една от ниските стени Крокъс видя струпани дрехи.

— Какво е това? — учуди се той. — Някой май е спал тук.

Апсалар ахна.

— Това е труп!!

— Какво? — изсъска Крокъс. — Пак ли? — Притича до свитата на камъните фигура и приклекна до нея. — Благословен Моури, някой го е промушил в главата.

— Тук има арбалет.

Крокъс изпъшка.

— Убиец. Видях един труп точно като тоя тук преди седмица. Тук има война между убийци. Точно както казах на Круппе и Мурильо.

— Виж луната — ахна Апсалар.

— Коя? — попита той и се надигна.

— Светещата, разбира се.

Крокъс се загледа към Лунния къс. Обкръжаваше го смътна червеникава светлина — нещо, което не беше виждал досега. Червеят на съмнението запълзя в стомаха му. След това очите му се разшириха. Пет огромни крилати фигури като че ли се понесоха над Лунния къс и възвиха на североизток. Той примига и фигурите изчезнаха.

— Виждаш ли океаните й? — попита Апсалар.

— Какво? — Той се обърна.

— Океаните й. Морето на Гралън. Ей онова, голямото. Господарят на Дълбоките води, който живее там, се казва Гралън. Той има огромни красиви подводни градини. Гралън ще слезе при нас един ден, на нашия свят. И ще събере избраниците си и ще ги отведе на своя свят. И ние ще живеем в онези градини, стопляни от дълбоки огньове, а децата ни ще плуват като делфини, и ще бъдем щастливи, защото няма да има повече никакви войни и никакви империи, и никакви мечове и щитове. О, Крокъс, ще бъде чудесно, нали?

Сребърното сияние очертаваше профила й. Той я зяпна.

— Разбира се — промълви Крокъс. — Защо не?

А след това въпросът се повтори в главата му съвсем по друга причина. Защо не?

Седма книга

Празненството

Одирането на Фандърей, Вълчицата на зимата, бележи Утрото на Джедъроун. Жриците тичат по улиците и развяват ивици вълча кожа. Плющят знамена. Шумовете и миризмите на пазарищата се издигат в утринния въздух. Маските се слагат, гражданите оставят настрана всичките си грижи, натрупвани цяла година, и танцуват от съмване до мрак.

Господарката на пролетта се ражда отново.

И сякаш боговете затаяват дъх…

„Лицата на Даруджистан“

Маскрал Джимри (р. 1101)

20.

Разказват, че на майката

кръвта донесла като лед

в света родитбата на дракони

и буйната река на ориста

донесла светлина във мрака

и мрак във светлината,

разбулвайки в студените очи

на хаоса чедата…

„Чедата на Т’мата“

Хеборик

Мурильо отново се зачуди за изцерилата се рана на Ралик. Стигнал бе вече до заключението, че причината за това чудотворно изцеряване е прахта, дадена от Барук, която убиецът бе използвал за премахване на магии. Все пак Ралик беше изгубил доста кръв и щеше да му е нужно време, за да се възстанови — време, с каквото не разполагаха. Беше ли в състояние вече убиецът да се справи с Орр?

В отговор на собствения си въпрос опипа дръжката на рапирата на кръста си. После, закрачи по пустата улица през ниските валма мъгла, завихрили се като бели плащове на светлината на газовите фенери. До съмване имаше още цели два часа. Според обичая на Дару новогодишните празненства щяха да започнат с изгрева на слънцето и щяха да продължат през целия ден и цялата нощ.

Крачеше през смълчания град все едно, че беше последното живо същество, което още не бе избягало след всички смутове през изтеклата година и сега делеше света с призраци, останали от измрелите през годината. Петте бивни бяха отминали според древния цикъл и на тяхно място настъпваше Годината на Лунните сълзи. Мурильо се замисли над тези странни, тайнствени названия. Един огромен каменен диск в палатата „Величие“ показваше Вековния цикъл, като съобщаваше поредната година според движението на загадъчните му механизми.

Като дете си беше мислил, че колелото е магическо заради начина, по който се въртеше бавно с отминаването на годината и се изравняваше точно с настъпващата нова година по съмване, все едно дали в небето имаше облаци, или не. След това Мамът му беше обяснил, че колелото всъщност представлява механизъм, подарен на Даруджистан преди хиляда години от някакъв си Икариум. Мамът вярваше, че този Икариум трябва да е бил джагът по потекло. Според всички разкази беше яздил джагътски кон, а до него крачел трелл — ясно свидетелство според Мамът, прибавено към чудото на самото колело, тъй като за джагътите се знаеше, че били много изкусни в подобни изобретения.

Мурильо се замисли и за значението, което носеха имената на всяка година. Близката връзка на Петте бивни с Лунни сълзи съдържаше пророчество според Прорицателите. Бивните на глигана Теннерок се наричаха Омраза, Любов, Смях, Война и Сълзи. Кой ли бивен щеше да се окаже доминиращ през годината? Името на новата година предлагаше отговора. Мурильо сви рамене. Той самият гледаше скептично на подобна астрология. Как е могъл някой преди хиляда години — джагът или какъвто ще да е — да предскаже такива неща?

Все пак длъжен беше да признае, че имаше доста поводи за безпокойство. Пристигането на Лунния къс хвърляше на името на новата година по-различна светлина и той знаеше, че местните учени — особено онези, които се движеха в благородническите кръгове — бяха станали доста нервни и възбудени. Нищо общо с обичайното им покровителствено поведение.

Мурильо зави към хана и се сблъска с един нисък дебел човек в червено палто. Двамата изпъшкаха, а трите големи кутии, които носеше дебелият, паднаха между тях и съдържанието им се пръсна по каменната настилка.

— Ами да, самият Мурильо! Само Круппе може да се похвали с такъв късмет. Така няма да е нужно да те търся из тези влажни и тъмни улици, в които дори плъховете се свиват в сянката. Какво? Нещо случило ли се е, приятелю Мурильо?

Мурильо зяпна нещата, разпилели се в краката му, и бавно попита:

— Какви са тези неща, Круппе?

Круппе пристъпи напред и погледна намръщено трите майсторски изработени маски.

— Подаръци, Мурильо, разбира се. За тебе и за Ралик Ном. В края на краищата — той вдигна очи с блажена усмивка — за празненството на лейди Симтал се полагат най-фината изработка, най-изисканото въображение, съчетано с тънка иронична нотка. Не смяташ ли, че вкусът на Круппе е достатъчно изискан? Притеснен ли си?

— Тоя път няма да ме изиграеш — изръмжа Мурильо. — Първо на първо, маските са три, не две.

— О, да! — отвърна Круппе и се наведе да вдигне едната. Отри пръските кал от боядисаното лице. — Тази е на самия Круппе. Добър избор, заявява Круппе с известна доза апломб.

Мурильо го изгледа твърдо.

— Ти няма да дойдеш, Круппе.

— Е, ама разбира се, че Круппе ще присъства! Нима смяташ, че лейди Симтал изобщо ще се покаже, ако нейният стар познат, Круппе Първи, не присъства? Ами че тя ще потъне от срам!

— Проклятие, Круппе, ти дори не си срещал Симтал!

— Това не издържа на аргумента на Круппе, приятелю Мурильо, драги. Круппе е запознат със съществуванието на Симтал от много години. Тази връзка е още по-силна, да не кажем чиста, с това, че нито тя познава Круппе, нито Круппе — нея. И като последен аргумент, предназначен да сложи край на настоящата дискусия… — Той измъкна от ръкава си пергаментен свитък, завързан със синя копринена лентичка, — поканата до Круппе, подписана лично от дамата.

Мурильо посегна да я грабне, но Круппе ловко я прибра в ръкава си.

— Ралик ще те убие — изръмжа Мурильо.

— Глупости. — Круппе постави маската на лицето си. — Как изобщо ще познае младежът Круппе?

Мурильо огледа закръгленото му тяло, изтърканото червено палто, оръфаните ръкави и късите мазни къдрици по темето му и въздъхна.

— Добре де, все едно.

— Чудесно — каза Круппе. — А сега, моля те, приеми тези две маски, щедър подарък от вашия приятел Круппе. Спестихме си път и няма да се наложи да се донесе едно много тайно съобщение на Барук, за което не трябва да се споменава обаче. — Той прибра маската си в кутията й, обърна се и загледа небето на изток. — Е, хайде да ходим при оня наш алхимик, тогаз. Лека ти нощ, приятелю…

— Чакай малко — каза Мурильо, сграбчи Круппе за ръкава и го извърна към себе си. — Да си виждал Кол?

— Ами да, разбира се. Кол спи дълбок съживителен сън след големите си несгоди. Магически е бил изцерен, казва Сълти. От някакъв странник, при това. А пък самия Кол го довел друг странник, който намерил трети странник, който на свой ред довел пети странник в компанията на странника, който изцерил Кол. И тъй нататък, приятелю Мурильо. Странни работи, м-да. Е, Круппе трябва да тръгва веч. Довиждане, приятелю…

— Още не — изръмжа Мурильо и се огледа. Улицата беше пуста. Той се наведе към приятеля си. — Разбрах някои неща, Круппе. Трошача на кръгове, който се свърза с мен, подреди всичко в главата ми. Знам кой си.

— Аааай! — извика Круппе и се дръпна. — Е, няма да го отричам тогаз! Истина е, Мурильо, Круппе е самата лейди Симтал, хитро предрешена.

— А, тоя път не! Няма да ме разсееш. Ти си Змиорката, Круппе. Цялото това дърдорене, тая история с потящото се кротко мишле е само игра, нали? Сложил си половината град в джоба си, Змиорко.

Ококорил очи, Круппе измъкна кърпата си от ръкава и отри чело. После я усука да изцеди потта; по камъните закапаха капки, потекоха като истински порой.

Мурильо се изсмя.

— Само без фокуси, Круппе. Познаваме се не от вчера, нали? Виждал съм те да правиш магии. Всички изигра, но не и мен. Няма обаче да кажа на никого. За това не се безпокой. — Той се усмихна. — Макар че, ако не си го признаеш веднага, може и да се ядосам.

Круппе въздъхна и прибра кърпата в ръкава си.

— Ядосването е нежелателно — каза той, махна с ръка и размърда пръсти.

Мурильо примигна замаян. Потърка челото си и се намръщи. За какво си бяха говорили току-що? Едва ли за нещо много важно.

— Благодаря ти за маските, приятелю. Сигурен съм, че ще свършат работа. — После се намръщи. Какви ги говореше? Не беше дори ядосан, че Круппе се е досетил за всичко; нито че дебелият дребосък щеше да присъства на празненството. Колко странно! — Хубаво е, че Кол е добре, нали? Е — изломоти той, — я да се връщам аз да видя как е Ралик.

Круппе се усмихна и кимна.

— Сбогом до празненството, тогаз, Мурильо, най-добър и най-скъп приятел на Круппе.

— Лека нощ — отвърна Мурильо, обърна се и тръгна натам, откъдето бе дошъл. Трябваше да се наспи. Всички тези безсънни нощи го бяха изтощили. Това беше проблемът. — Разбира се — измърмори си той и продължи.

Барук гледаше изпъналия се в креслото срещу него Тайст Андий с помръкнало лице.

— Не мисля, че идеята е много добра, Рейк.

Лордът вдигна вежди.

— Доколкото разбирам от тези неща, събитията изискват носене на маски — каза той с лека усмивка. — Боиш се, че имам лош вкус ли?

— Не се съмнявам, че костюмът ти ще е подходящ — сопна се Барук. — Особено ако избереш костюм на пълководец Тайст Андий. Това, което ме безпокои, е Съветът. Те не са глупаци.

— Щях да се изненадам, ако бяха — каза Рейк. — Всъщност бих се радвал, ако ми посочиш умниците. Не допускам, че ще опровергаеш подозрението ми, че в Съвета има такива, които се стремят да отъпчат пътя на императрицата — срещу определена цена, разбира се. Благородници, замесени в едрата търговия, на които лигите им текат при перспективата за имперския пазар. Греша ли, Барук?

— Не — призна тихо алхимикът. — Но това го държим под контрол.

— Ах, да. Което ми напомня за другата причина да искам да присъствам на това празненство у лейди Симтал. Както каза, най-силните фигури на града ще бъдат там. Предполагам, това включва и маговете във вашия Т’орруд Кабал?

— Някои ще присъстват — отстъпи Барук. — Но съм длъжен да те предупредя, Аномандър Рейк, вашите битки с Гилдията на убийците накараха мнозина от тях да се разкаят за нашия съюз. Най-малкото няма да се зарадват на присъствието ти.

Рейк се усмихна отново.

— Дотолкова, че да разкрият своето тайно общество на членовете на Съвета? Едва ли. — Той стана с плавно движение от креслото си. — Все пак бих искал да присъствам на това празненство. Моят народ няма никакъв вкус към светски събития. Понякога това сурово ежедневие ми досажда.

Барук го изгледа съсредоточено.

— Подозираш, че ще има сливане, нали? Злокобно събиране на сили, като железни стружки, привлечени от магнит?

— При такова струпване на сила на едно място — призна Рейк, — напълно е възможно. Бих предпочел да съм подръка при подобни обстоятелства. — Очите му задържаха погледа на Барук, а цветът им преля от тъмнозелено в кехлибарено. — Освен това, ако събитието е наистина толкова популярно, колкото твърдиш, то агентите на империята в града ще знаят за него. Ако пожелаят да изтръгнат сърцето на Даруджистан, едва ли ще им се удаде по-удобна възможност.

Барук едва потисна трепета си.

— Наети са допълнителни стражи, разбира се. Ако имперският Нокът реши да нанесе удар, ще им се наложи да се оправят и с маговете на Т’орруд. — Помисли малко, след което кимна уморено. — Добре, Рейк. Симтал ще те приеме като мой гост. Подходящо ли ще е маскарадното облекло, което ще носиш?

— Естествено.

Барук стана и отиде до прозореца. Небето отвън беше изсветляло.

— Е, започва се — прошепна той.

— Какво се започва?

— Новата година — отвърна алхимикът. — Петте бивни отминаха. Зората, която виждаш, бележи раждането на Годината на Лунните сълзи.

Лорд Аномандър Рейк се вцепени.

Барук забеляза това и добави:

— Съвпадението наистина е необичайно, макар че аз не бих му придавал чак толкова тежест. Имената са измислени преди цяло хилядолетие от един гост в тези земи.

Рейк заговори; гласът му беше хриплив шепот.

— Даровете на Икариум. Стилът ми е познат. Пет бивни, Лунни сълзи… Колелото е негово, нали?

Отворил широко очи, Барук го гледаше изненадано. Десетина въпроса се заборичкаха в ума му да бъдат изречени първи, но лордът продължи:

— За в бъдеще бих ви посъветвал да се вслушвате в даровете на Икариум — във всички. Хиляда години не са чак толкова много време, алхимико. Не са чак толкова много. Икариум ме посети за последен път преди осемстотин години, в компанията на трелла Маппо и Озрик — или Оссерк, както го наричат местните му поклонници. — Рейк се усмихна горчиво. — Двамата с Озрик влязохме в спор, доколкото помня, и Бруд едва успя да ни разтърве. Стар спор имахме… — Бадемовите му очи станаха сиви и той замълча, потънал в спомени.

На вратата се почука и двамата се обърнаха. Роалд влезе и се поклони.

— Господарю Барук, Мамът се е събудил и изглежда отпочинал. Освен това вашият агент Круппе е донесъл устно съобщение. Изразява съжалението си, че не може да ви го предаде лично. Желаете ли да го получите сега?

— Да — каза Барук.

Роалд се поклони отново.

— Змиорката ще се свърже с вас довечера. На празненството на лейди Симтал. Змиорката освен това намира възможността за споделяне на информация за интригуваща. Това е всичко.

Барук засия.

— Великолепно.

— Да доведа ли Мамът, господарю?

— Стига да е във форма.

— Във форма е. Един момент. — Роалд излезе.

Алхимикът се усмихна.

— Както казах — засмя се той, — всички ще са там, а в този случай „всички“ е подходящ израз. — Забеляза неразбиращата физиономия на Рейк и се усмихна още по-широко. — Змиорката, милорд. Супершпионинът на Даруджистан, фигурата без лице.

— Маскирано лице — припомни му Тайст Андий.

— Ако подозренията ми се окажат верни — каза Барук, — маската с нищо няма да помогне на Змиорката.

Вратата отново се отвори и на прага се появи Мамът — в отлична форма и изпълнен с енергия, поне външно. Той кимна на Барук.

— Изтеглянето се оказа по-лесно, отколкото си представях — заяви той без предисловия. Ясният му поглед се спря на Аномандър Рейк, той се усмихна и се поклони. — Много ми е приятно. С нетърпение очаквах тази среща още от деня, в който Барук ни уведоми за предложението за съюз.

Рейк учудено погледна Барук.

— Мамът е един от членовете на Т’орруд Кабал — поясни алхимикът и отново се обърна към стареца. — Бяхме много притеснени, приятелю, с тези Древни магии, разиграли се около гробницата.

— Впримчен бях за известно време — призна Мамът, — но само в най-крайните очертания на влиянието на Омтоуз Феллак. Кроткото наблюдение се оказа подходящ курс, след като онзи, който се е раздвижил вътре, не ме забеляза.

— С колко време разполагаме? — попита твърдо Барук.

— Два, може би три дни. Дори за Джагътския тиран е нужно усилие, за да измине обратния път към живота. — Очите на Мамът се спряха на полицата. — Ах, вашата гарафа с вино е пълна и чака, както обикновено. Чудесно. — Той отиде при камината. — Случайно да сте чули нещо за моя племенник?

Барук се намръщи.

— Не. А трябваше ли? Последния път, когато го видях, детето беше, на колко, на пет години някъде?

— Ммм — каза Мамът, след като си напълни чаша с вино и отпи.

— Ами, Крокъс поотрасна малко оттогава, мога да ви уверя. Надявам се, че е добре. Той беше…

Барук вдигна ръка и залитна крачка напред.

— Какво? — попита той, изведнъж обзет от страх. — Как се казва? Крокъс? Крокъс! — Алхимикът се удари по челото. — Ах, какъв глупак съм!

Лицето на Мамът се набръчка в мъдра старческа усмивка.

— О, имате предвид онова нещо с Монетодържача, нали?

На лицето на Барук се изписа стъписване.

— Ти си знаел?

Застанал отстрани и приковал Мамът с въгленочерни очи, Рейк заговори със странно равен тон:

— Мамът, извинете ме за прекъсването. Вие ще присъствате ли на празненството на лейди Симтал?

Старецът кимна.

— Разбира се.

— Добре — каза Рейк и извади кожените ръкавици от колана си.

— Ще си поговорим тогава.

На Барук не му остана време да помисли за внезапното тръгване на Рейк. И това бе първата му грешка през този ден.

Една жена с обръсната глава и развята след нея дълга роба тичаше с писъци от портите и от едната й ръка се вееше дълга ивица кафява кожа. Адюнкта Лорн отстъпи, за да може жрицата да мине, и загледа как жената се гмурна в тълпата зад нея. Празникът се беше разпрострял извън крепостните стени на Даруджистан и главната улица на Уори гъмжеше от хора, през които трябваше да си пробива път към портата.

Тя потърка разсеяно раната от рапирата в рамото си. Пътуването й в гробницата, изглежда, беше забавило изцеряването й и в раната беше заседнала болка, студена като леда в тунела на гробницата. Лорн изгледа двамата стражи, застанали пред портата, и предпазливо се приближи към тях.

Като че ли само единият й обърна някакво внимание, а и той само й хвърли бегъл поглед, след което отново насочи вниманието си към тълпата, прииждаща от Уори. Лорн влезе в града незабелязана, просто като поредния пътник, дошъл за пролетния празник. Веднага след портата булевардът се раздвои около нисък хълм, на чието било се виждаше полусрутен храм и кула. Вдясно от него се издигаше друг хълм, очевидно градска градина с широките стъпала, изкачващи се до върха, обрасъл с дървета и окичен с многобройни фетиши и знамена, завързани по клоните на дърветата и по стълбовете на газовите фенери.

Усетът на Лорн за тези, които търсеше, беше силен и безпогрешен. Сержант Уискиджак и неговият взвод се намираха някъде зад вътрешната крепостна стена. Лорн закрачи през прииждащите тълпи; едната й ръка бе до меча, другата разтриваше подпухналата зачервена плът около раната.

Стражът при портата на Уори се отдръпна от стената, на която се беше облегнал, и направи бавен кръг по каменните плочи. Спря, намести островърхия шлем на главата си и отпусна каишката с една дупка.

Другият страж, по-възрастен, кривокрак и нисък, се приближи.

— Тези глупаци, прииждащи по пътя, те притесняват, нали? — попита той с усмивка, която показа повече дупки, отколкото зъби.

Първият се озърна към портала.

— Преди няколко години за малко щяло да има безредици.

— Бях тук — каза старият, загледан в камъните. — Наложи се да извадим оръжията, да пуснем малко кръв. Побягнаха като стадо и не мисля, че са забравили урока. На твое място не бих се тревожил толкова. Това май не ти е обичайният наряд, а?

— Не. Замествам един приятел.

— Е, затова са приятелите, нали? Къде пазиш обикновено?

— От полунощ до третата камбана на Деспотския барбикан — отвърна Трошачът на кръгове. И намести отново шлема си; надяваше се, че невидимите „приятелски“ очи са забелязали сигнала. Жената, преминала през портата само преди няколко минути, отговаряше съвсем точно на описанието на Змиорката. Трошачът на кръгове знаеше, че не е сбъркал.

Приличаше на наемник и се опитваше да скрие петната кръв от рана на рамото си. Беше я огледал само за миг. Годините практика обаче правеха този миг съвсем достатъчен. Погледът му беше уловил всичко, за което пратеникът на Змиорката му бе поръчал да гледа.

— Тоя пост е отвратителен — каза старият до него, обърна се и погледна с присвити очи към Деспотския парк. — А съм тук още от зори. — Поклати глава. — Кучите му синове здравата ни товарят напоследък, и то когато градът гъмжи от имперски шпиони и други такива.

— От лошо по-лошо става — съгласи се Трошачът на кръгове.

— Аз съм тука вече три часа и отгоре, ама да ме пуснат за малко да се видя с жена си и децата на празника? — Старият се изплю отново. — Няма начин. Берът трябва да стърчи и да гледа как разни лентяи си правят кефа в някое скапано имение.

Трошачът на кръгове затаи дъх, после въздъхна.

— Празненството на лейди Симтал, нали?

— Точно тъй. Скапаните съветници ще ми се дуят наоколо. А мен краката ми се подуха да стърча тука като някоя скапана статуя.

„Това му се вика късмет“, усмихна се на себе си Трошачът на кръгове. Следващият пост на спътника му беше точно там, където го искаше Змиорката. Нещо повече, старият се оплакваше от този наряд.

— Е, тия статуи им трябват на тях. С тях се чувстват по-сигурни. — Пристъпи към Берът. — Не каза ли на сержанта, че краката ти са подути?

— Какъв смисъл? — оплака се Берът. — Той само дава заповедите и нищо не го интересува.

Трошачът на кръгове се загледа към улицата, все едно че премисляше нещо, после сложи ръка на рамото на стария страж и го погледна в очите.

— Виж, аз семейство нямам. За мен тоя ден си е като всеки друг. Ще го изкарам вместо теб, Берът. Другия път, като поискам почивка, обаче ще ми го върнеш.

Очите на стария мъж светнаха от искрена радост.

— Нерруз да те благослови — рече той и се ухили. — Готово, приятел. Ей, та аз дори името ти не знам.

Трошачът на кръгове се усмихна и му го каза.

Веселието се вихреше повече по улиците, затова кръчмата на Куип беше почти празна. Адюнкта Лорн спря за миг на прага. До слуха й достигнаха няколко гласа и трополене на дървени карти.

Тя пристъпи в ниското помещение. От ъгъла я изгледа някаква раздърпана жена. До отсрещната стена имаше маса, на която седяха трима души. На светлината на лампата сред локвичките разлята бира проблясваха древни монети. Мъжете държаха карти.

Мъжът с гръб към стената, с обгоряла кожена шапка на главата, вдигна очи, срещна погледа на Лорн и й махна към празния стол.

— Заповядайте, адюнкта. Елате да се включите в играта.

Лорн примигна и скри стъписването си, като сви рамене.

— Не играя на комар. — И седна на паянтовия стол.

Мъжът огледа картите си.

— Нямах предвид това.

Тоя, дето седеше вляво от него, измърмори:

— Хедж има предвид нова игра.

Тя се обърна и го изгледа. Мършав, нисък и със здрави китки.

— А твоето име, боец? — попита тихо Лорн.

— Фидлър. Тоя, дето губи в момента, е Малът. Очаквахме ви.

— Разбрах — сухо каза Лорн и отпусна гръб в стола. — Разузнаването ви ме впечатли, господа. Сержантът да е наблизо?

— Обикаля по задачи — каза Фидлър. — След десетина минути трябва да се появи. Взели сме задната стая в тоя миши капан. Точно срещу вътрешната стена.

Хедж добави:

— Двамата с Фид я прокопахме проклетата стена, цели седем стъпки е дебела в основата. Има една изоставена къща откъм страната на Дару. — Ухили се. — Това ни е задната врата.

— Значи вие сте сапьорите. А Малът? Той е лечителят, нали?

Малът кимна, без да откъсва поглед от картите си.

— Айде, Фидлър. Играта е твоя. Да ти чуем следващото правило.

Фидлър се наведе над масата.

— Рицарят на дома Мрак е козът — рече той. — Той отваря също така. Освен ако не държиш Девата на Смърт. Ако я имаш, можеш да отвориш с половин миза и да удвоиш, ако спечелиш ръката.

Малът тресна на масата Девата на Смърт и подхвърли една монета.

— Давай да я извъртим тогаз.

Лорн се загледа в странната игра. Тези мъже използваха Драконова колода. Смайващо. Фидлър измисляше правилата в хода на самата игра и въпреки това тя виждаше как картите се подреждат в шаблон върху масата. Веждите й се свъсиха замислено.

— Пускаш Хрътката да тръгне — каза Фидлър и посочи последната карта, поставена от Малът на масата. — Рицарят на Мрака е близо, усещам го.

— А тая скапана Дева на Смъртта за к’во беше? — измърмори лечителят.

— Тя е стиснала зъби. Виж, Въжето е извън картинката, нали? — Фидлър сложи още една карта на масата. — А това е самото копеле Драконът, мечът му дими и е черен като безлунна нощ. Ей затуй офейка Хрътката.

— Чакай малко — извика Хедж и тресна една карта върху Рицаря на Мрака. — Каза, че Капитанът на Светлината се надига, нали?

Фидлър изгледа съсредоточено подредената фигура.

— Той е прав, Малът. Двамата автоматично слагаме по две монети. Тоя Капитан вече танцува над сянката на Рицаря…

— Извинете — каза високо Лорн. Тримата я погледнаха. — Ти Талант ли си, Фидлър? Редно ли е да използвате Колодата?

Фидлър се намръщи.

— Не е ваша работа, адюнкта. Ние от години си играем това и никой не ни е замерил с кама досега. Ако искате да се включите, просто кажете. Ето, давам ви първа карта.

И докато успее да възрази, той постави карта пред нея, с лице нагоре. Тя зяпна рисунката.

— Е, не е ли странно? — отбеляза Фидлър. — Тронът, обърнат. Дължите ни по десет жълтици на всеки — едногодишната заплата на всички ни, адско съвпадение.

Хедж изсумтя.

— Освен това е и имперското обезщетение, дето го плащат, когато се потвърди, че някой от нас е умрял. Много благодаря, Фид.

— Взимай си парите и млъквай — скастри го Фидлър. — Още не сме умрели.

— Ама аз имам още една карта — каза Малът.

Фидлър завъртя очи.

— Добре де, дай да я видим проклетата ти карта.

Лечителят я постави на масата.

— Глобус. — Фидлър се изсмя. — Вярна преценка и справедливост. Ей това му се вика край на тая игра.

Лорн усети нечие присъствие зад гърба си. Обърна се бавно и видя застаналия зад нея брадат мъж. Спокойните му сиви очи задържаха погледа й.

— Аз съм Уискиджак — каза тихо брадатият. — Добро утро, адюнкта, и добре сте дошла в Даруджистан. — Дръпна един стол и седна до Хедж. — Искате доклад, нали? Продължаваме опитите да се свържем с Гилдията на убийците. Минирането е приключило, чакаме заповед. Досега сме загубили един член на взвода. С други думи — извадихме адски късмет дотук. В града има Тайст Андий, търсят ни да ни избият.

— Кого сте изгубили, сержант? — попита Лорн.

— Новобранката. Сори се казваше.

— Умряла?

— Липсва вече от няколко дни.

Лорн стисна зъби, за да не изругае.

— Значи не сте сигурен дали е умряла?

— Не. Това проблем ли е, адюнкта? Тя беше новачка. Дори стражата да я е спипала, почти нищо не би могла да им издаде. Освен това не сме чули нищо такова. По-вероятно е да са я очистили в някоя задна улица — вряхме се в какви ли не миши дупки, за да намерим местните убийци. — Той сви рамене. — Риск като всеки друг, нищо повече.

— Сори беше шпионин — обясни Лорн. — При това много добър, сержант. Можете да сте сигурен, че не я е убил уличен разбойник. Не. Тя не е умряла. Крие се, защото знае, че ще дойда да я потърся. От три години съм по следите й. Искам я.

— Ако бяхте намекнали за всичко това — изсумтя Уискиджак, — можехме да го уредим, адюнкта. Но вие сте го затаили за себе си, сега се оправяйте сама. — Изгледа я твърдо. — Все едно дали ще се свържем с Гилдията, или не, ще взривим мините преди да съмне и се махаме оттук.

Лорн се стегна.

— Аз съм адюнкта на императрицата, сержант. От този момент мисията ви е под мое ръководство. Всички тези глупости с независимите ви действия приключиха, ясно? — За миг й се стори, че зърна триумф в очите на мъжа. Но след секунда се увери, че не е нищо повече от очаквания гняв.

— Ясно, адюнкта — отвърна отсечено Уискиджак. — Какви са заповедите ви?

— Казвам ви го най-сериозно, сержант — предупреди тя. — И изобщо не ме интересува колко ви ядосва това. А сега предлагам да се оттеглим някъде, където ще сме по-насаме. — Стана. — Хората ви могат да останат тук.

Уискиджак също стана.

— Разбира се, адюнкта. Наели сме задната стая. Заповядайте.

Лорн опипа горното одеяло на леглото.

— Тук има кръв, сержант. — Обърна се и го изгледа.

— Един от хората ми се сбил с убиец-маг на Тайст Андий — отвърна той. — Ще се оправи.

— Версията е доста неправдоподобна, сержант. Всички Тайст Андий са с Каладън Бруд на север. — Очите й се ококориха невярващо. — Не искате да кажете, че Господарят на Лунния къс лично е напуснал крепостта си, нали? За какво? Да избива малазански шпиони? Хайде де!

Уискиджак се навъси.

— Ефрейтор Калам и взводният ми маг се сблъскаха по покривите с поне половин дузина Тайст Андий. Това, че хората ми оцеляха, прави твърде неправдоподобно присъствието на Лунния господар наоколо, нали, адюнкта? Но нека съберем фактите. Луната застава на място малко по на юг от града. Господарят й сключва съюз с владетелите на Даруджистан и първата им задача е да очистят местната Гилдия на убийците. Защо? За да не могат хора като нас да се свържат с тях и да им предложат сделка. И дотук всичко върви според замисъла им.

Лорн помисли известно време и каза:

— Добре, щом не можете да се свържете с Гилдията, защо не извършите убийствата сами? Вашият ефрейтор Калам се броеше за един от най-добрите в Нокътя, преди да бъде… освободен. Защо не се е заел с градските управители?

Мъжът скръсти ръце на гърдите си и се облегна до вратата.

— Обмислихме и това, адюнкта. И сме на една крачка пред вас. В момента един от хората ми преговаря да ни наемат като частна охрана за едно празненство на благородници тази вечер. Очаква се да присъстват всички по-важни особи — членове на Съвета, Върховни магове, магистрати. Сапьорите ми разполагат с достатъчно останали муниции, които да направят това празненство незабравимо за дълго време.

Лорн се постара да преодолее нарастващото чувство на безсилие. Колкото и да се канеше да поеме нещата под свой контрол, Уискиджак до този момент като че ли се справяше чудесно, предвид обстоятелствата. Подозираше, че самата тя едва ли щеше да се справи по-добре, макар все още да се съмняваше в тази история за Тайст Андий.

— От къде на къде — попита накрая тя — едно имение ще наема за охрана банда чужденци?

— О, ще има и градски войници. Но никой от тях не е баргаст. — Уискиджак се усмихна цинично. — Гъделичка, адюнкта. На благородниците лигите им текат. Вижте, един едър татуиран варварин им се мръщи от високо. Възбуждащо, нали? — Той сви рамене. — Рисковано е, но рискът си струва да се поеме. Освен ако, разбира се, нямате по-добра идея, адюнкта.

Тя долови предизвикателството в тона му. Ако беше помислила по-рано, щеше да съобрази, че титлата й не може да сплаши този човек. Беше стоял до Дасем Ълтър, обсъждал бе тактика с Меча на империята в разгара на битката. И изглежда, понижението в сержант не беше прекършило този мъж — това поне беше разбрала от мнението на войската в Пейл за Мостоваците. Нямаше да се поколебае да оспори всяка нейна заповед, ако намереше основание.

— Планът ви е добър — заяви тя. — Кое е имението?

— На някаква жена, казва се лейди Симтал. Фамилното име не знам, но изглежда, всички тук я познават. Разправят, че била голяма хубавица, с влияние в Градския съвет.

— Добре — каза Лорн и оправи наметалото си. — Ще се върна след два часа, сержант. Трябва да уредя и някои други неща. Гледайте всичко да е готово — в това число и процедурата с взривовете. Ако не ви наемат, трябва да измислим друг начин да се явим на това празненство. — Тръгна към вратата, без да го гледа.

— Адюнкта?

Лорн се обърна.

Уискиджак отиде до задната стена и дръпна опърпаната завеса.

— Този тунел излиза в друга къща. Оттам можете да излезете в квартал Дару.

— Не е необходимо. — Снизходителният му тон я подразни.

Веднага щом тя излезе, Бързия Бен се измъкна от тунела и измърмори:

— По дяволите, сержант! За малко щеше да ми я натресеш!

— Няма начин — отбеляза Уискиджак. — Всъщност постарах се да я откажа. Нещо от Калам?

Бързия Бен закрачи из малкото помещение.

— Все още не. Но скоро ще му се изчерпи търпението. — Обърна се към сержанта. — Е? Мислиш ли, че е изиграна?

— Изиграна? — Уискиджак се изсмя. — Сбъркахме я.

— Паран каза, че може да изтърве нещо. Изтърва ли?

— Все още не.

— Става напечено, сержант, кълна се в Гуглата.

Другата врата се отвори и влезе Тротс, озъбен в нещо средно между усмивка и гримаса.

— Успя ли? — попита Уискиджак.

Тротс кимна.

Беше късен следобед. Крокъс и Апсалар чакаха на площадката на кулата. От време на време надничаха от ръба, за да видят уличните празненства. В тълпите долу се долавяше нещо налудничаво, сякаш танцуваха и се смееха на ръба на отчаянието. Въпреки радостта от настъпващата пролет, сянката на империята Малазан бе надвиснала над всичко. Всъщност, с висящия на юг Лунен къс, мястото на Даруджистан между двете велики сили беше явно за всички.

— Странно — измърмори Крокъс, загледан в движещите се като кипнали реки по улиците човешки тълпи, — Даруджистан изглежда някак смален. Почти незабележим.

— На мен ми се струва огромен — каза Апсалар. — Един от най-големите градове, които съм виждала. Голям е колкото Унта, според мен.

Той я зяпна. Тя често казваше странни неща, които не подхождаха много на момиче от малко рибарско селце.

— Унта. Това е столицата на империята, нали?

Тя се намръщи и това сякаш малко я състари.

— Да. Само че никога не съм била там.

— Е как тогава можеш да знаеш колко е голяма?

— И аз не знам, Крокъс.

Обсебване, беше казал Кол. Две памети се сражаваха в ума на тази млада жена и войната между тях ставаше все по-тежка. Крокъс се зачуди дали най-после Мамът се е върнал. За миг почти съжали, че бяха избягали от Мийзи и Ирилта. Но побърза да насочи мислите си към това, което предстоеше. Седна на платформата и се облегна на ниската стена. И зяпна трупа на убиеца. Кръвта бе почерняла от горещото слънце. По пода до стълбището се виждаха засъхнали капки. Явно онзи, който го бе убил, също е бил ранен. И въпреки това Крокъс не се чувстваше в опасност тук, макар и да не знаеше защо.

Като за изоставена камбанария, това място бе станало свидетел на доста драми напоследък.

— Да се стъмни ли чакаме? — попита Апсалар.

Крокъс кимна.

— И тогава ще намерим тази Чалис?

— Точно така. Д’Арл ще бъдат на празненството на лейди Симтал. Сигурен съм. Имението има огромна градина, почти гора. Стига чак до задната градска стена. Влизането няма да е трудно.

— Но няма ли да те забележат?

— Ще съм облечен като крадец. Всички ще носят костюми. Освен това там ще има стотици хора. Може да ми отнеме час-два, но ще я намеря.

— И после?

— Ще измисля нещо — каза Крокъс.

Апсалар изпъна крака на камъните и скръсти ръце.

— А от мен се очаква да се крия в храстите, така ли?

Той сви рамене.

— Може би чичо Мамът ще е там. Тогава всичко ще се уреди наведнъж.

— Защо?

— Защото така каза Кол — сопна се Крокъс. Какво, да й обяснява, че е била обсебена кой знае от кого? — Ще измислим начин да те върнем вкъщи — обясни й той, вече по-кротко. — Ти това искаш, нали?

Тя кимна колебливо, сякаш вече не беше много сигурна.

— Татко ми липсва.

Прозвуча му, сякаш се опитваше сама да се убеди. Беше я погледнал, когато пристигнаха, и си беше казал: „Защо не?“. И трябваше да си признае, че компанията й никак не беше неприятна. Като изключим въпросите й, разбира се. Ами той самият как ли щеше да се чувства в нейното положение — да се събуди на хиляди левги от дома? Щеше да е ужасно. Щеше ли да се владее толкова добре като нея?

— С мен всичко е наред — увери го тя. — Все едно, че нещо вътре в мен държи нещата. Не мога да ти го обясня по-добре, но все едно, че е някакъв гладък черен камък. Здрав и топъл, и всеки път, когато се изплаша, той ме сдържа. И всичко отново изглежда наред. — И добави: — Съжалявам. Не исках да те отвличам.

— Няма нищо.

От сенките на стълбището Серрат огледа двете фигури горе. Стига! Беше разтворила своя лабиринт Куралд Галайн в защита и се обгръщаше с магически прегради. Край с тези невидими врагове. Ако я искаха, трябваше да се покажат. И тогава щеше да ги убие. А колкото до Монетодържача и момичето, нима се надяваха, че ще се спасят точно тук, на тази кула?

Извади двете си ками и се приготви за нападение. Откъм гърба я пазеха десетина прегради, все по стълбището. Всякакъв подстъп оттам беше невъзможен.

Два остри върха се опряха в тялото й — единият под брадичката й, а другият — под плешката. Тайст Андий замръзна. И чу глас в ухото си — глас, който позна.

— Предай на Рейк това предупреждение, Серрат. Той ще го получи само веднъж, както и ти. Монетодържача не може да пострада. Игрите свършиха. Опитай се още веднъж и ще умреш.

— Кучи син! — избухна тя. — Гневът на господаря ми…

— Ще е напразен. И двамата знаем кой праща това съобщение, нали? И, както много добре знае Рейк, той не е далече като някога. — Острието под брадичката й се отдръпна леко, за да я остави да кимне, после се върна на мястото си. — Добре. Предай му значи това съобщение и се надявай повече да не се срещнем.

— Това няма да го забравя — закани се Серрат, разтреперана от гняв.

Отвърна й тих смях.

— Поздрави на Принца, Серрат. Занеси му ги от нашия общ приятел.

Камите се отдръпнаха. Серрат вдиша дълбоко и прибра оръжията си. Куралд Галайн изплющя и тя изчезна.

Откъм стълбището нещо изпука тихо и Крокъс подскочи и посегна към ножовете.

— Какво става? — промълви Апсалар.

— Шшшт. Чакай. — Усети как сърцето му тупти в гърдите. — Почнах да се стряскам и от сенки — рече той. — Все едно, скоро ще се махнем оттук.

Вятърът беше древен, носеше се през високата трева на степта под оловното небе — вятър, жадно връхлитащ срещу всичко живо, безумен и неукротим като звяр.

Усилието да догони ужасената си майка бе първият урок по власт за Раест. В стремежа си да наложи господството си, което щеше да оформи живота му, той съзря многобройните прояви на вятъра — едва доловимото ваене на камъка, траещо хиляди години, а също тъй и гневните му пориви, от които лесовете лягаха доземи — и реши, че най-му лежи на сърцето неумолимата мощ на виещия гневно в смъртна прокоба вятър.

Майката на Раест бе първата, избягала от неговото преднамерено трупане на сила. Отрекла се беше от него в лицето му, като провъзгласи Кръвния раздор — и така го беше пуснала на воля. Все едно му беше, че ритуалът я бе прекършил. Не беше важно. Той, който щеше да господства, трябваше отрано да се научи, че онези, които се противят на повелята му, трябва да се унищожават. Провалът беше цената, която трябваше да заплати тя, не той.

Джагътите се бояха от общността, за тях обществото бе рожденото място на тиранията — тирания на плътта или на духа, — ала Раест жадуваше за нея. Силата, която владееше, имаше нужда от поданици. Силата винаги е нещо съпоставимо, а той не можеше да властва, без да има подвластни.

Изпървом се стремеше да покори други от расата на Джагът, ала събратята му в повечето случаи или успяваха да избягат — или биваше принуден да ги убие. Такива борби носеха само временно удоволствие. Раест събираше около себе си зверове, подчиняваше на волята си дивата природа. Ала тя се гърчеше и гинеше под ярема му и в тази своя гибел намираше изход, на който той не можеше да се наложи. В гнева си Раест подлагаше земята на опустошение, подлагаше на гибел цели видове. Земята му се противеше и силата й беше неизмерима. Но беше също така безпосочна и не можеше да надделее над Раест в безкрайния си прилив. Докато неговата мощ беше съсредоточена, точна в унищожителната си цел и безпощадна в резултатите.

А сетне на пътя му изникнаха първите Имасс, същества, противопоставили се на волята му, отричащи ярема на робството, ала продължаващи да живеят. Същества на безграничната и жалка надежда. В тяхно лице Раест съзря целия блясък на господството — защото след всеки прекършен имасец можеше да подложи на гнет друг негов събрат. Връзката им с природата беше нищожна, защото самите имасци играеха по земите си играта на тирания. Те не можеха да го надвият.

И той си сътвори подобие на империя, лишена от велики градове, ала изтерзана от неспирните драми на обществото, с неговите жалки победи и неизбежни поражения. Общността на покорените Имасс вирееше в това тресавище на жалки и дребнави страсти. Те дори успяха да са самоубедят, че притежават свобода, своя собствена воля, която може да пресътвори съдбата. Избираха си поборници. Разкъсваха водачите си, след като провалът метнеше връз тях тъмната си плащаница. Въртяха се в безкрайни кръгове, които назоваваха растеж, проникновение, познание. А над всички тях, като невидимо за очите им присъствие, Раест разгръщаше волята си. Най-голямата му радост настъпи, когато робите му го провъзгласиха за бог — въпреки че не го познаваха — и почнаха да вдигат храмове, в които да му служат, и да учредяват жречество, чиято дейност подражаваше на тиранията на Раест с такава космическа ирония, че той можеше само да клати глава.

Империята трябваше да трае хилядолетия и денят на нейната гибел трябваше да дойде от собствената му ръка, когато най-сетне му омръзнеше. Раест не можеше и да си въобрази, че други Джагът ще приемат деянията му за гнусни, че ще рискуват себе си и силата си в името на онези мимолетни и жалки имасци. Но това, което го смая най-много, беше, че когато джагътите дойдоха, дойдоха многобройни, в едно. В общност, чиято единствена цел беше да унищожи империята му и да го затвори.

Завариха го неподготвен.

Урокът беше научен и в каквото и да се бе превърнал светът оттогава, Раест беше готов за него. Крайниците му отначало изпукаха и затуптяха с тъпа болка, запълнена с остри спазми. Усилието да се изрови от замръзналата земя за известно време го беше обезсилило, но най-сетне се почувства готов да мине през тунела, отварящ се в нова земя.

Подготовка. Вече бе предприел първите си ходове. Сетивата му подсказваха, че други са дошли при него, освободили са пътя от преградите и печатите на Омтоуз Феллак. Навярно все още бяха останали негови поклонници, фанатици, стремили се да го освободят от поколения — и сега го чакаха пред гробницата.

Издирването на липсващия Финнест щеше да е първата му задача. Много от силата му беше прибрана в семето, измъкната от него и съхранена там от вероломните Джагът. Не беше отнесен далече, а и нищо не можеше да му попречи да си го върне. По земята горе вече не съществуваше Омтоуз Феллак — той долавяше липсата му като лишена от въздух пустош. Нищо вече не можеше да му се опълчи.

Подготовка. Раест се сгърчи, напуканото му лице се изкриви в зла усмивка, бивните щръкнаха и разцепиха сухата кожа. Силният трябва да сбира друга сила, да я подчини на волята си и после да я насочи безпогрешно. Започнали бяха вече ходовете му.

Той зашляпа в кишата, покриваща разкаляния под на гробницата. Пред него се издигаше сводестата стена на вековния му затвор. Раест махна с ръка и преградата се взриви навън. Ярка слънчева светлина лумна през облаците пара, завихрили се около него, и той усети как студеният древен въздух профуча, за да излезе на свобода.

Джагътският тиран излезе в светлината.

Великият гарван — Старата — бе яхнал горещите течения на вятъра високо над хълмовете Джадроуби. Поривът на сила, изхвърлил тонове пръст и камъни на сто стъпки в небето, я задави. Тя присви криле, прикова очи в огромния стълб бяла пара и се понесе към него.

„Виж, това май ще се окаже интересно“, засмя се наум Старата. Въздушната вълна я помете. Старата отвърна с гневен грак, зави и се понесе с порива на вятъра. Гневът бързо се смени от прилив на възбуда. Извила глава, тя заблъска с криле и се издигна. В такива неща бе жизненоважно да избереш добро място за наблюдение. Старата се издигна още по-нависоко, после загледа надолу. Люспите на пет огромни ръбати гърба блестяха под слънчевите лъчи с цветовете на дъгата, но от петте един грееше като огън. Чародейна сила струеше на вълни от паяжината на изпънатите им криле. Драконите се носеха безмълвно над земята към издуващия се като гъба прашен облак над Джагътската могила. Черните очи на Старата се приковаха в огненочервения дракон.

— Силана! — изпищя тя и се засмя. — Драгнипурейк т’на Дракониайс! Елейнт, елейнт!

Дошъл бе денят на Тайст Андий.

Раест излезе в яркия късен следобед. Във всички посоки освен право пред него се издигаха гърбиците на обрулени от вятъра, обрасли с прежълтяла трева хълмове. На изток, зад изтъняващата пелена на понесения от вятъра прах, се простираше пуста равнина.

Джагътският тиран изсумтя. Не беше толкова различно, в края на краищата. Вдигна ръце и вятърът се плъзна по стегнатите му като въжета мускули. Вдиша дълбоко и вкуси пълния с живот въздух. Леко подуши със силата си и заликува от вълните на страх, с които й се отзоваха — отзивът на безмозъчния живот под нозете му или на тварите, затаили се в тревите наоколо. Но никаква следа не долови от по-висш живот, от по-висши средоточия на сила. Насочи сетивата си надолу в земята, да разбере какво обитава там. Земя и скала, лепкав разтопен мрак, все по-надолу и надолу, чак до спящата богиня — млада според мерките на Джагътския тиран.

— Да те пробудя ли? — прошепна Раест. — Още не. Но ще ти пусна кръв. — Дясната му ръка се сви в юмрук.

Прониза богинята с болка, усети как бликна кръвта й — достатъчно, за да я накара да се разшава в съня си, ала не и да я пробуди.

Редицата хълмове на север се надигна. Магма изригна във въздуха сред стълб от дим, камък и пепел. Земята се разтресе, чу се грохот и го лъхна горещ вятър. Тиранът се усмихна.

Огледа пръсналия се хребет и вдиша дълбоко тежкия, пълен със сяра въздух, а после се обърна и закрачи на запад, към най-високия хълм. Неговият Финнест бе някъде отвъд този хълм, може би на три дни път. Помисли дали да не отвори Лабиринта си, но реши да изчака, докато не стигне билото на хълма. Оттам щеше да може по-лесно да прецени къде е Финнест.

Беше се изкачил някъде до средата на склона, когато чу далечен смях. Замръзна, а денят в същия миг изведнъж помръкна. По тревата пред него се плъзнаха пет огромни сенки, плъзнаха се и по билото, и слънчевата светлина се върна. Джагътския тиран погледна към небето.

Пет дракона възвиваха към хълма в съвършена редица, свели глави към него.

— Есидейин елейнт — прошепна той на джагътския си език. Четирите бяха черни, прошарени със сребро по крилете и летяха по два от двете страни на петия дракон — червен и два пъти по-голям от другите. — Силана червенокрилата — промълви Раест и присви очи. — Древна и пълнокръвна Тиам, ти водиш соултейкън, чиято кръв е чужда на тоя свят. Усещам ви всички! — Вдигна юмруци към небето. — По-студени от леда, роден под ръцете на Джагът, тъмни като черна тъма — усещам ви!

Пусна ръце.

— Не ме дразнете, елейнт. Не мога да ви поробя, но ще ви унищожа. Знайте го. На земята ще ви смъкна един по един всинца ви и с ей тия ръце ще изтръгна сърцата ви от гърдите. — Присви очи към четирите черни дракона. — Соултейкън. Ще ме предизвикате по чужда повеля. Ще се сразите с мен без своя причина. Ех, аз да властвах над вас, нямаше тъй безгрижно да жертвам живота ви. Щях да ви щадя, соултейкън. Щях да ви дам кауза, в която си струва да вярвате, да ви покажа щях отплатата на властта. — Намръщи се, щом присмехът им прониза ума му. — Тъй да бъде.

Драконите прелетяха ниско и безмълвно над него, отново възвиха и изчезнаха зад хълмовете на юг. Раест разпери широко ръце и отприщи своя Лабиринт. Силата нахлу в него и плътта му се пръсна. Кожата по мишците му се смъкна като пепел. Усети и чу как запращяха околните хълмове, как запука камък и затрещяха скали. Хоризонтът от всички страни се замъгли, пелена от прах се издигна към небесата. Той се обърна на юг.

— Това е силата ми! Елате!

Минутите се проточиха. Той изгледа намръщено хълмовете пред себе си, извика и вихрено се обърна надясно, тъкмо в мига, в който Силана и четирите черни дракона, само на десетина стъпки над земята, се плъзнаха над билото на хълма, по който се изкачваше.

Блъсна го вихърът на силата. Раест изкрещя и присвитите му очи се приковаха в бездушния, празен и гибелен поглед на Силана — очи, големи колкото главата му — и тя връхлетя отгоре му с мълниеносността на нападаща усойница. Червените челюсти зейнаха и Раест зяпна в гърлото на чудовището.

Изкрещя отново и удари с цялата си мощ.

Въздухът се взриви от сблъсъка на Лабиринтите. Пръснати камъни се разлетяха във всички посоки. Старвалд Демелайн и Куралд Галайн се сразиха с Омтоуз Феллак в зловещ ураган от воля. Трева, земя и камък изтляха на пепел, а насред целия този въртоп стоеше Раест и силата му изригваше с рев. Градушка от драконова магия биеше в тялото му и пронизваше плътта му.

Джагътският тиран размахваше силата си като коса. Кръв бликаше и плискаше земята, драконите крещяха.

Вълна от многоцветен огън удари Раест отдясно, здрава като юмрук. Той нададе вой, изхвърча високо във въздуха и рухна с грохот сред грамада пепел. Огънят на Силана го обля и овъгли останалото от плътта му. Тиранът се надигна с мъка и тялото му потръпна неудържимо, щом магическата сила потече от дясната му ръка.

Земята се разтърси, щом силата на Раест прикова Силана към земята и я затъркаля надолу по склона. Ликуващият рев на Тирана секна, когато ноктите, големи колкото човешка ръка до лакътя, се впиха в гърба му. Още един ноктест крак затисна гърдите му и пръсна костите му като сухи вейки. И още нокти се свиха от двете му страни в усилието на втория дракон да го докопа.

Тиранът се сгърчи безпомощно, щом ноктите го надигнаха във въздуха и започнаха да дерат тялото му. Рамото му изпращя от усилието му да посегне и да вкопчи пръсти в хлъзгавия люспест пищял. Успя и Омтоуз Феллак потече в крака на дракона с трясъка на строшени кости и кипнала кръв. Раест се изсмя, щом ноктите го пуснаха долу. Още кости изпращяха, когато удари земята, но беше все едно. Силата му бе абсолютна, а все едно беше кой съсъд ще я държи. Наложеше ли се, Тиранът щеше да си намери други тела. Хиляди тела.

И той се надигна отново, и прошепна:

— Сега вече ще сея смърт.

21.

Щом светлината разцъфтя от мрака,

очите ми съзряха сред полята

на драконите войнството, понесено

като вълна от вятъра

пред пламъка на вечността.

В очите им съзрях столетия,

светът като на карта беше разчертан

по всяка тяхна люспа блеснала.

Струеше чародейството от тях,

като диханието звездно,

и аз разбрах тогава

че драконите са дошли сред нас…

„Аномандарис“

Фишър (р. ?)

Храстите в градината тънеха в призрачни сенки. Адюнкта Лорн се надигна и изтупа пръстта от дланите си.

— Намери жълъд. — Усмихна се на себе си. — И го посади.

Някъде отвъд гъстия градински лес си подвикваха слуги и притичваха в последни приготовления. Тя затъкна полите на наметалото си в колана и тихичко се шмугна под дърветата. След миг черната стена се появи пред очите й.

Зад стената минаваше задънена улица, задръстена с нападали сухи листа и клони от високите градини от двете й страни. Влизането й — а сега и излизането — се беше оказало лесно. Тя се изкатери по грубия каменен зид.

Скочи — чу се тихото дращене на скършени клони и смачкани листа — сред сенки, дълбоки като в градината. Оправи наметалото си, отиде до входа на уличката, облегна се на ъгъла, скръсти ръце и загледа с усмивка тълпите по широката улица.

Оставаше й да изпълни още две задачи, след което трябваше да напусне града. Едната обаче можеше да се окаже неизпълнима. От присъствието на Сори нямаше и помен. Може би наистина беше мъртва. Предвид всички обстоятелства, това май беше единственото обяснение.

Загледа се в човешкото море, в кипящите покрай нея вълни от лица. Скритата в тези празнични тълпи лудост я притесни, особено резервираната сдържаност на градските стражи. Замисли се за покварата на ужаса, стаена в това множество от лица, и как почти всяко лице изглежда някак познато.

Даруджистан се замъгли в ума й, превърна се в стотици други градове, всеки от които изникна от миналото й като в шествие. Радост и страх, болка и смях — хилядите изражения се сливаха в едно, звуците стигаха до слуха й неотделими един от друг. Нищо вече не можеше да различи, лицата ставаха безизразни, звуците се вливаха в рев на история, лишена от смисъл.

Лорн прокара длан по очите си, олюля се, отстъпи назад и се присви в сенките на уличката. „Тържество на нищожеството. В това ли се превръщаме всички накрая? Чуй ги!“ Само след няколко часа градските кръстовища щяха да се взривят. Стотици щяха да умрат на мига, други хиляди — след тях. Сред руините на пръсналите се камъни и сриналите се сгради щяха да се озоват тези лица, вкочанени в изражения между радостта и ужаса. И смъртта им щеше да породи звуци, безнадеждни викове, заглъхващи с отминаването на болката.

Виждала ги беше всичките тези лица. Познаваше ги всичките, познаваше гласовете им, звуци, тънещи в тресавището на човешките чувства, звуци с ясна и чиста мисъл и звуци, потръпващи колебливо в бездната между двете. „Това ли е — зачуди се тя — наследството, което оставям? А един ден няма да бъда нищо повече от поредното лице, замръзнало в смъртта и почудата.“

Лорн тръсна глава, но това не помогна. Изведнъж със смазваща яснота осъзна, че се прекършва. Разпукваше се адюнктата, рухваше бронята на името и лустрото от мраморното му величие. Титла толкова безсмислена, колкото и жената, която я носеше. Императрицата — просто поредното лице, което бе виждала някъде преди, маска, зад която някой се криеше от тленността.

— Няма полза от криенето — прошепна тя и изгледа намръщено сухите листа. — Никаква полза.

Оставаше й една изпълнима задача. Да намери Монетодържача. Да го убие и да вземе Монетата на Опонн. Да вземе добра отплата за намесата му в имперските дела — императрицата и Тайсхрен щяха да се погрижат за това.

Задачата изискваше съсредоточаване — да насочи острите си сетива към един-единствен знак. Знаеше, че това ще е последният й ход. Но щеше да успее. Смъртта от ръцете на провала бе нещо немислимо. Лорн погледна към улицата. От земята се надигаше сумрак и загръщаше тълпите. Далече на изток изтътна гръм, ала небето все още бе чисто, без намек за дъжд. Тя опипа оръжията си и промълви:

— Мисията на адюнктата почти приключи.

Круппе се надигна от масата си в хана и се опита да закопчае последното копче на палтото си. Не успя, отпусна отново корем и въздъхна отегчено. Е, добре поне, че палтото беше почистено. Оправи маншетите на новата си риза и излезе от почти празната вече кръчма.

Последния час беше прекарал седнал на масата си, външно замислен за съвсем незначителни неща, макар че в главата му се бе оформила схема, породена от неговия Талант, и тя много го безпокоеше. Това, че Мийзи и Ирилта бяха изтървали Крокъс и момичето, наместваше всичко във фокус — като при повечето неволни слуги на боговете, свършеше ли играта, свършваше и животът на слугата. Монетата можеше да се заложи в едно-единствено наддаване, но да хвърчи безразборно насам-натам беше твърде опасно. Късметът можеше да изостави Крокъс тогава, когато щеше да му е нужен най-много, и това можеше да струва живота на момчето.

— О, не, не — промърмори Круппе над халбата си. — Круппе не може да позволи това. — И все пак схемата на успеха му убягваше. Чувстваше се убеден, че е покрил всички възможни заплахи, свързани с момчето, или че по-скоро някой много се старае да опази Крокъс — това поне схемата го показваше. Изпитваше натрапчивото подозрение, че този „някой“ не е той самият, нито никой от агентите му.

Трошачът на кръгове се беше появил отново и Круппе продължаваше да е убеден, че усилията на Търбан Орр да го улови ще се окажат безполезни. Змиорката знаеше как да си пази хората. Всъщност на Трошача на кръгове му беше време да се оттегли, заради собствената му безопасност — и Круппе смяташе да отнесе добрата вест още тази нощ, на празненството на лейди Симтал. След всичките тези години Трошачът на кръгове заслужаваше поне това.

Схемата също така му казваше нещо, което вече знаеше: собственото му прикритие беше изчерпано. Заклинанието, което беше хвърлил върху Мурильо, нямаше да се съхрани задълго, а не беше и необходимо. Само за този ден Круппе бе поискал свобода на действие. След това… е, нещата щяха да продължат така, както продължат — а същото се отнасяше и за срещата му с Барук.

Ако нещо го притесняваше, то бе внезапното прекъсване на схемата в главата му. След тази нощ бъдещото приличаше на празен лист. Явно събитията бяха стигнали до трудна завръзка и тя щеше да се реши, знаеше Круппе, на празненството у лейди Симтал.

И ето че Круппе влезе в Благородническия квартал и кимна възпитано на самотния страж, застанал на пост до рампата. Мъжът се навъси, но си замълча. Празненството щеше да започне след тридесет минути и Круппе смяташе да е един от първите гости. Устата му се напълни със слюнка при мисълта за всички сладкишчета, пресни и пълни с топли сладки сиропчета. Той извади маската си изпод палтото и я погледна усмихнато. Може би между всички присъстващи единствен Върховният алхимик Барук щеше да одобри тънката ирония на този гробовен образ. Е, добре. Един бе повече от достатъчно, като се вземеше предвид кой е. В края на краищата Круппе не беше лаком, нали?

Стомахът му изръмжа в отговор.

Крокъс се загледа напрегнато в потъващия в мрак хоризонт на изток. Нещо подобно на мълнии проблясваше от време на време отвъд хълмовете, всеки път по-близо от предишния. Ала тътенът, който бе започнал още рано следобеда и все още продължаваше, звучеше някак не както трябва, не беше като обичайния дъждоносен гръм, понесъл се с грохот по земята. Някак крехък изглеждаше. А облаците, появили се над хълма, имаха зловещия, болезнен цвят на охра — и приближаваха към града.

— Кога тръгваме? — попита Апсалар. Беше се облегнала на стената до него.

Крокъс тръсна глава, за да се отърве от тягостното безпокойство.

— Сега. Вече се стъмни достатъчно.

— Крокъс? А какво ще направиш, ако Чалис Д’Арл отново те предаде?

Едва можеше да види лицето й във вечерния сумрак. За да го уязви ли му каза това? Не можеше да се разбере по гласа й.

— Няма — отвърна й той, сам убеждавайки се, че го вярва. — Повярвай ми. — И се обърна към стълбището.

— Вярвам ти.

Крокъс трепна. Как успяваше това момиче да придава лекота на всяко нещо? Гуглата да го вземе дано, той самият не си вярваше. Разбира се, не познаваше Чалис добре. Бяха говорили само веднъж. А ако наистина вземеше да извика стражите? Е, щеше да се погрижи поне Апсалар да избяга. Хвана я за ръката.

— Слушай. — Гласът му прозвуча дрезгаво и грубо, но той продължи: — Ако нещо се обърка, иди в хана „Феникс“. Разбра ли? Намери Мийзи, Ирилта или приятелите ми Круппе и Мурильо. Кажи им какво се е случило.

— Добре, Крокъс.

— Хубаво. — Той пусна ръката й и промърмори: — Жалко, че нямаме фенер. — И пристъпи в тъмното, като протегна едната си ръка напред.

— Защо? — попита Апсалар и се плъзна покрай него. Взе ръката му и го поведе надолу. — Аз виждам. Само не пускай ръката ми.

Щеше да му е трудно, дори да го желаеше, осъзна той. Тези твърди мазоли по малката й длан. Напомняха му за онова, на което беше способна, макар че това като че ли не го притесняваше.

Широко отворил очи, без да вижда нищо, Крокъс се остави да го поведат надолу по стълбите.

Капитанът на домашната охрана на Симтал изгледа Уискиджак и хората му с нескрито презрение.

— Мислех, че всички сте баргасти. — Пристъпи пред Тротс и заби пръст в широките му гърди. — Ти ме накара да повярвам, че всички са като теб, Ниганга.

От Тротс се изтръгна басово заплашително ръмжене и капитанът отстъпи крачка назад, а ръката му посегна към сабята.

— Капитане — намеси се Уискиджак, — ако всички бяхме баргасти…

Тясното лице на мъжа се извърна намръщено към него.

— … изобщо нямаше да можете да си позволите да ни наемете — довърши с хладна усмивка сержантът. И се озърна към Тротс. „Ниганга? Гуглата да ме вземе дано!“ — Ниганга е помощник-командирът ми, капитане. Е, къде искате да застанем на пост?

— Оттатък фонтана — отвърна началникът. — Ще сте с гръб към градината, която, хм, напоследък е доста запустяла. Не искаме някой от гостите ни да се изгуби в нея, така че много учтиво ги връщате. Разбрано? И като казвам „учтиво“, казвам го най-сериозно. Поздравявате всеки, който ви заговори, а ако възникне спор, насочвате ги към мен, капитан Стилис. Аз ще обикалям, но всеки охранител от къщата може да ме намери.

Уискиджак кимна.

— Разбрано, сър. — Обърна се да огледа взвода си. Фидлър и Хедж стояха зад Тротс, и двамата изпълнени с нетърпение. Малът и Бързия Бен бяха още на улицата, свели глави в тих разговор. Сержантът ги изгледа намръщено — забеляза как магьосникът му трепва при всеки гръм откъм изток.

Уискиджак изчака, докато капитан Стилис си тръгне, и отиде при Бързия Бен и Малът.

— Какво има?

Бързия Бен изглеждаше уплашен.

— Не забеляза ли гръмовете и светкавиците, сержант? — отвърна Малът. — Не е буря. Разказът на Паран, изглежда, е верен.

— Което значи, че нямаме много време — каза Уискиджак. — Чудно, защо адюнктата не се появява — мислиш ли, че се чуди как да избяга?

Малът сви рамене.

— Не разбираш ли? — попита Бързия Бен, вдиша дълбоко и продължи: — Онова същество там се бие с някого. Става дума за големи магии, само че се приближава, което значи, че печели. А това значи, че…

— Че сме в опасност — довърши Уискиджак. — Добре, засега действаме според плана. Стига, Бен. Назначиха ни точно където искахме. Сигурен ли си, че Калам и Паран могат да ни намерят?

Магьосникът простена с досада.

— Оставихме им упътвания, сержант.

— Добре. Да тръгваме. През къщата, и си отваряйте очите.

— Сякаш се кани да спи още няколко дни — каза Калам, надигна се от леглото на Кол и се обърна към капитана.

Паран потърка зачервените си очи и каза уморено:

— Сигурно му е дала нещо и не сте видели.

Калам поклати глава.

— Казах ви, сър, нищо не му е дала. Всички пазеха да не стане нещо такова. Взводът все пак има чест. Трябва да тръгваме.

Паран се надигна с усилие. Беше изтощен и знаеше, че ще е просто излишно бреме.

— Но ще се появи в онова имение — настоя той, докато запасваше меча си.

— Е — отвърна Калам от вратата, — двамата с вас нали точно там отиваме? Появява се и я измъкваме — нали това искате.

— Точно в момента — каза Паран, след като излязоха от стаята, — съм в такава форма, че ролята ми в битката ще е много кратка. Смятай ме само за изненадващия фактор, за единственото, което тя няма да очаква, единственото, което ще я накара да се спре за секунда. — Погледна го в тъмните очи. — Постарай се тази секунда да е важна, ефрейтор.

Калам се ухили.

— Ясно, сър.

Когато минаха покрай тезгяха, Скърви ги изгледа нащрек.

Калам изруга ядосано, извъртя се, изпъна ръка и го сграбчи за яката. Издърпа го през тезгяха и изръмжа:

— Писна ми да чакам! Предаваш следното съобщение на Майстора на убийците. Все ми е едно как. Просто го направи, и то бързо. Съобщението е: най-голямата оферта за договор в живота на Майстора ще го чака при задната стена на имението на лейди Симтал. Тая нощ. Ако Майсторът на гилдията си заслужава името, тогава може би — само може би — работата няма да се окаже толкова трудна за Гилдията. Предай това съобщение, дори ако трябва да викаш по покривите, или ще се върна тук и душа да ти е яка.

Паран зяпна ефрейтора, но толкова беше уморен, че не можа и да се смае. Само можа да изпъшка:

— Губим си времето.

Калам стисна Скърви още по-здраво и го изгледа с гняв. После изръмжа:

— Дано не си прав. — Пусна гостилничаря и хвърли на тезгяха шепа сребърници. — Това ти е за неприятностите.

Излязоха от хана.

— Още ли изпълняваме заповеди, ефрейтор?

Калам изсумтя.

— Наредено ни е да направим офертата от името на императрицата, капитане. Ако договорът бъде приет и убийствата станат, Ласийн ще трябва да плаща, все едно дали сме извън закона, или не.

— Един изкормен град, за да го окупира Дужек с войската си, а императрицата да плаща. Това ще я задави, Калам.

Ефрейторът се ухили.

— Проблемът си е неин, не е мой.

Сиволиките се движеха през шумната тълпа като привидения и палеха газовите фенери. Някои здраво подпийнали хора ги прегръщаха и ги благославяха. Сиволиките, скрити под гуглите си и безлики, само им кимваха в отговор и продължаваха по пътя си, щом ги пуснеха.

Калам ги зяпаше навъсен.

— Нещо не е наред ли, ефрейтор? — попита Паран.

— Просто нещо ме гложди. Не мога да разбера какво е. Обаче има нещо общо с тия Сиволики.

Капитанът сви рамене.

— Палят фенерите. Е, продължаваме ли?

Калам въздъхна.

— Защо пък не, сър.

Лъскавата черна карета, теглена от два сиво-кафяви жребеца, бавно се движеше през гъстото множество. На десетина стъпки пред нея крачеха двама от домашната охрана на Барук и проправяха път с прибраните си в ножниците оръжия, когато виковете и ругатните не вършеха работа.

В тапицираната с плюш карета празничният рев на тълпите се процеждаше като далечен прилив, заглушен от магиите на алхимика. Той седеше, отпуснал брадичка на гърдите си, и очите му — скрити в сянката на веждите и полупритворени — наблюдаваха замислено седящия срещу него Тайст Андий. Рейк не беше продумал нито дума, след като се върна в имението няколко минути преди уговорения час за тръгване.

Главата на Барук пулсираше от болка. Някаква властна магия тресеше хълмовете на изток и запращаше ударни вълни, биещи в ума на всеки маг наоколо като облечени в метални ръкавици юмруци. Източникът му беше съвсем ясен. Обитателят на гробницата се приближаваше и при всяка своя стъпка срещаше отпора на Тайст Андий на Аномандър Рейк. Явно предсказанието на Мамът се бе оказало твърде щедро: оставаха им не дни, а часове.

Но въпреки ожесточения сблъсък на Лабиринтите, въпреки неоспоримия факт, че мощта на Джагътския тиран превъзхождаше силата на маговете на Рейк — че обитателят на гробницата настъпваше неумолимо: надигаща се буря на Омтоуз Феллак, която никой и нищо не можеше да спре — въпреки това Господарят на Лунния къс си седеше спокойно на меката седалка, изпънал крака и отпуснал облечените си в ръкавици ръце в скута си. Маската на кадифената седалка до него беше изключителна, макар и ужасяващо грозна. В по-добри времена видът й сигурно щеше да развесели Барук и той щеше да оцени майсторската й изработка, но точно сега всеки път, щом я погледнеше, го обземаше подозрение. Тайна някаква беше заключена в тази маска, нещо, издаващо мъжа, който щеше да я носи. Но тази тайна му убягваше.

Търбан Орр нагласи на лицето си маската на ястреб и спря пред широките стъпала, водещи към главния вход на имението. Чу тропота на приближаващия се към входа екипаж и се обърна. От прага зад гърба му се чуха стъпки, после се чу гласът на лейди Симтал:

— Щеше да е по-добре, ако бяхте наредили на слугите ми да ме предупредят за пристигането ви, съветник. Позволете ми удоволствието да ви придружа до главната зала. — И сложи ръка върху неговата.

— Един момент — промърмори той, взрял се във фигурата, която излизаше от каретата. — Екипажът е на алхимика, но това едва ли е Барук, нали?

Лейди Симтал погледна и ахна:

— Гневът на Трейк да ме порази дано! Кой ли може да е това?

— Гост на Барук — сухо каза Орр.

Тя стисна болезнено ръката му.

— Зная за привилегията му, съветник. Кажете ми, точно този виждали ли сте го?

Орр сви рамене.

— Маскиран е. Откъде да знам?

— Колко души познавате, Търбан, които да са седем стъпки високи и да носят двуръчен меч на гърба? — Примижа към новодошлите. — Тази бяла коса… смятате ли, че е част от маската?

Съветникът не отговори. Само изгледа слизащия зад непознатия Барук. Маската на алхимика бе проста, вярно, инкрустирана със сребро, но едва прикриваща очите. Очевидно отхвърляне на всякаква двойственост. Търбан Орр изпъшка — най-после разбра, че подозренията му за влиянието и властта на алхимика са верни. Погледът му се върна на непознатия. Маската му изобразяваше черен дракон, лъскаво черна и със сребърни контури; изражението на дракона изглеждаше някак… лукаво.

— Е? — настоя лейди Симтал. — Цяла нощ ли ще стоим тук? А жена ви къде е, впрочем?

— Болна е — отвърна той разсеяно й се усмихна. — Дали да не се представим на госта на алхимика? Между другото, изказах ли вече комплиментите си за костюма ви, мадам?

— Не сте.

— Черната пантера ви отива, милейди.

— Разбира се, че ми отива — отвърна тя сприхаво, докато Барук и гостът му се приближаваха към тях по каменната алея. Пусна ръката му и пристъпи към тях. — Добър вечер, алхимик Барук. Добре сте дошли — добави Симтал към маскирания като черен дракон мъж. — Представянето ви е смайващо. Познаваме ли се?

— Добър вечер, лейди Симтал — отвърна с поклон Барук. — Добър вечер, съветник Търбан Орр. Позволете да ви представя… — поколеба се, но Тайст Андий беше твърд по този въпрос — лорд Аномандър Рейк, гост на Даруджистан. — Алхимикът изчака да види реакцията на съветника.

Търбан Орр кимна сдържано.

— От името на Градския съвет сте добре дошъл, лорд Аномандър Рейк.

Барук въздъхна. Аномандър Рейк, име, познато на поети и книжници, но не и на съветници, явно.

Орр продължи:

— Щом сте лорд, предполагам, че титлата е свързана със земя? — За малко да отстъпи назад, когато драконовата маска се извърна към него. Две тъмносини очи се приковаха в неговите.

— Земя ли? О, да, съветник, имам титла. Само че титлата ми е почетна, дадена ми е от моя народ. — Рейк погледна над рамото на Орр към помещението зад широко разтворените врати. — Лейди, празничната вечер, изглежда, вече е започнала.

— Да. — Тя се засмя. — Хайде, да се включим в празненствата.

Барук отново въздъхна с облекчение.

Мурильо бе длъжен да признае, че избраната от Круппе маска му стои идеално. Въпреки безпокойството си усети, че неволно се хили под пернатата маска на паун. Стоеше пред отворената врата към вътрешния двор и градината, с бокал леко вино в едната ръка; другата му ръка бе пъхната под колана.

Ралик се беше облегнал на стената до него, скръстил ръце. Неговата маска беше на катлински тигър, стилизирана така, че да наподобява образа на бог Трейк. Мурильо знаеше, че убиецът е отпуснал тежестта си на стената по-скоро от умора, отколкото от леност. И отново се зачуди дали работата няма да падне върху неговите плещи. Изведнъж убиецът се стегна и се взря във входа срещу тях.

Мурильо се надигна на пръсти, за да види. Ето го там, ястреба.

— Да, това е Търбан Орр — прошепна той. — С кои е?

— Със Симтал — изръмжа Ралик. — И с Барук, и с някакъв чудовищен тип с драконова маска… въоръжен.

— С Барук? — Мурильо се изсмя нервно. — Дано да не ни познае. Само за секунда ще сглоби всичко.

— Все едно — отвърна Ралик. — Няма да ни спре.

— Може и да си прав. — След което Мурильо изтърва чашата си. — Кълна се в морните стъпки на Гуглата!

Ралик изсъска през зъби.

— Проклятие! Виж го само! Тръгва право към тях!

Лейди Симтал и Търбан Орр се извиниха и оставиха за малко Барук и Рейк сами. Около тях се движеха хора, някои кимаха почтително на Барук, но всички се държаха на разстояние. Цялата тълпа се струпа около Симтал в подножието на витото стълбище и всички я заразпитваха нетърпеливо за Аномандър Рейк.

Към Барук и спътника му се приближаваше някакъв тип. Нисък, закръглен, облечен в изтъркано червено палто, стиснал мазни сладкиши в двете си ръце, мъж с маска на херувим; отворените му червени устни бяха оплескани с трохи и крем. Пътят му към тях се натъкваше на препятствие след препятствие и шишкото ги преодоляваше, като се кланяше и мърмореше извинения при всеки завой и извивка.

Рейк явно го беше забелязал, защото каза:

— Изглежда нетърпелив, а?

Барук се изкиска.

— Работил е за мен. А и аз съм работил за него. Аномандър Рейк, виждаш пред себе си онзи, когото наричат Змиорката. Той е супершпионинът на Даруджистан.

— Шегуваш ли се?

— Не.

Круппе стигна до тях задъхан.

— Майстор Барук! Каква изненада, че ви виждам! — Херувимското лице огледа Рейк от глава до пети. — Косата е изключителна, сър. Превъзходна. Казвам се Круппе. Круппе Първи.

— Това е лорд Аномандър Рейк, Круппе.

Круппе закима енергично и преглътна.

— Ама разбира се! Е, трябва да сте доста свикнали с такова високо положение, сър. Круппе завижда на онези, които могат да гледат отвисоко на всички останали.

— Лесно е да се излъжеш — отвърна Рейк, — ако гледаш на онези отдолу като на дребни и незначителни. Рискът на високомерието, така да се каже.

— И Круппе може да го каже, ако каламбурът е преднамерен. Но кой би могъл да възрази, че жребият на дракона е далеч извън компетентността на простосмъртните? Круппе може само да си представи възбудата на полета, воя на високите ветрове, зайците, притичващи долу, щом сянката ти погали жалките им мозъчета.

— Но, скъпи Круппе, та това е само маска — въздъхна Барук.

— Такава е иронията на живота — заяви Круппе, вдигнал над главата си едната си пълна с пасти шепа, — че човек се научава да не вярва на очевидното и вместо това се поддава на коварни подозрения и погрешни заключения. Но виж, подведен ли е Круппе? Може ли една змиорка да плува? Ехей, та тези мътни привидно води са дом за Круппе, а очите му са широко ококорени от удивление! — Поклони се дълбоко, като опръска с трохи и крем Рейк и Барук, след което продължи нататък, без устата му да спира: — Сега пък е наред проучване на кухнята, защото Круппе подозира, че…

— Същинска змиорка, наистина — каза развеселено Рейк. — Урок е за всички нас, нали?

— Съгласен съм — промърмори Барук. — Искам да пийна нещо, извини ме.

Търбан Орр стоеше с гръб към стената и оглеждаше пълната с гости зала. Беше му трудно да се отпусне. Последната седмица се беше оказала изтощителна. Все още чакаше потвърждение от Гилдията на убийците, че Кол е мъртъв. Не им беше присъщо толкова много да се бавят с изпълнението на договор — забиването на нож в гърба на някакъв жалък пияница едва ли беше толкова трудно.

Издирването на шпионина в собствената му организация беше стигнало до задънена улица, но той продължаваше да е убеден, че такъв мъж — или жена — съществува. За кой ли път, и особено след убийството на Лим, беше разбрал, че ходовете му в Съвета се блокират от противоходове, твърде замъглени, за да може да посочи с пръст конкретното лице. Но прокламацията му беше провалена.

Стигнал бе до това заключение тази сутрин. И предприе действия. В този момент най-довереният му и способен вестоносец яздеше по търговския път и сигурно прекосяваше хълмовете Джадроуби и гръмоносната буря там точно в този момент, на път за Пейл. Към империята. Търбан Орр знаеше, че малазанците идат. Никой в Даруджистан не можеше да ги спре. А и Лунният господар беше победен веднъж, при Пейл. Защо пък сега да стане другояче? Да, дошъл бе моментът да си осигури собственото положение след имперската окупация. Или — още по-добре — някой още по-висок сан, като награда за съдбоносната му подкрепа.

Очите му се спряха на един пазач, застанал до спиралното стълбище. Човекът му се стори някак познат — не толкова лицето, колкото стойката му, положението на раменете. Дали обичайният му пост не беше в палатата „Величие“? Не, униформата му беше на редови, докато в палатата „Величие“ пазеха мъже от елитната гвардия. Търбан Орр се намръщи още по-силно зад маската на ястреб. След това стражът намести каишката на шлема си и Търбан Орр ахна и облегна гръб на стената, целият разтреперан. Деспотският барбикан! През всички онези нощи, нощ след нощ — години наред — този страж беше наблюдавал среднощните му срещи със съюзници и агенти. Ето го шпионина!

Той се изправи и ръката му напипа дръжката на сабята. Нямаше да остави място за никакви въпроси и при Гуглата да вървят деликатностите на Симтал — при Гуглата да върви цялото това празненство. Искаше отмъщението му да е бързо и незабавно. Нямаше да позволи на никого да го спре. Приковал с очи нищо неподозиращия страж, Търбан Орр пристъпи напред.

Блъсна се в нечие здраво рамо и залитна. Към него се обърна едър мъж с маска на тигър. Орр изчака да му се извинят, но му отговориха с гробно мълчание. Той пристъпи покрай мъжа.

Ръката на непознатия го пресрещна и плисна вино върху гърдите му.

— Идиот! — сопна се Търбан Орр. — Аз съм съветник Търбан Орр!

Дръпни се от пътя ми.

— Знам кой си — тихо каза мъжът.

Орр заби пръст в гърдите му.

— Не сваляй тази маска, за да не разбера кой си след това.

— А аз дори не забелязах маската ти — отвърна с ледено спокойствие мъжът. — Предполагам, че се подведох по носа ти.

Съветникът присви очи и изсъска:

— Бързаш да умреш, така ли? — Ръката му се сви около дръжката на сабята. — Е, ще изчакаш малко. В момента трябва да…

— Не чакам никого — каза Ралик Ном. — Най-малкото фукльо, който се прави на мъж. Ако ти стиска за дуел, да го направим сега и да не си губим времето в празни приказки.

Разтреперан от гняв, Търбан Орр отстъпи, погледна непознатия в очите и попита:

— Как се казваш?

— Не си достоен да чуеш името ми, съветник.

Търбан Орр вдигна ръце и се обърна към тълпата.

— Чуйте ме, гости! Неочаквано забавление за всички вас! — Разговорите замлъкнаха и всички се извърнаха към съветника. Той продължи: — Някакъв си глупак предизвика честта ми, приятели. А кога е позволявал Търбан Орр подобно оскърбление?

— Дуел! — извика някой възбудено.

Орр посочи Ралик Ном.

— Този мъж, толкова дързък, че да носи лика на Трейк, скоро ще е мъртъв. Вижте го сега, приятели, както той ви гледа — и знайте, че той вече е мъртъв.

— Я стига си дрънкал — изръмжа Ралик.

Съветникът смъкна маската от лицето си и се видя студената му усмивка.

— Ако можех да те убия хиляда пъти — каза той, — нямаше да ми стигне. Ще трябва да се задоволя само с веднъж.

Ралик свали маската си и я хвърли на пътеката на стълбите. Изгледа Търбан Орр с безстрастни, тъмни очи.

— Свърши ли с правенето на вятър, съветник?

— Без маска и все пак непознат — намръщи се Орр. — Така да бъде. Намерете си секундант. — Хрумна му нещо, обърна се към тълпата и затърси с поглед. Някъде в дъното забеляза маската, която търсеше — маска на вълк. Изборът му на секундант можеше да му донесе политически облаги, стига мъжът да приемеше. А и в тази тълпа щеше да е глупак да откаже на Орр. — Колкото до мен — заяви той високо, — ще го приема като висока чест, ако съветник Истрайсиън Д’Арл приеме да бъде мой секундант.

Вълкът зяпна. До него стояха две жени, едната почти момиче. Съпругата на Д’Арл беше облечена като забулена жена от Калоуз, докато момичето бе избрало — много дръзко — оскъдното облекло на баргастка девица-воин.

— Честта е за мен — избоботи Истрайсиън според ритуала и пристъпи напред.

Чувство на триумф обзе Търбан Орр. Спечелването на най-могъщия му враг в Съвета беше нещо, което щеше да хвърли в паника половината присъстващи съветници. Крайно доволен от сполучливия си ход, той се обърна към безименния си противник.

— А вашият секундант?

В залата настъпи тишина.

— Нямам много време — промълви лейди Симтал. — В края на краищата, като домакиня на това празненство…

— Е твое задължение — промърмори мъжът пред нея — да задоволиш гостите си. — Посегна с ръка и отметна кичура коса от челото й. — А това е нещо, което съм сигурен, че можеш да направиш, и то добре.

Тя се усмихна и пристъпи към вратата. Дръпна резето и отново се обърна към мъжа.

— Половин час, може би.

Мъжът отиде до леглото й хвърли ръкавиците си.

— Убеден съм, че тези трийсет минути ще са наистина приятни, всяка — повече от предишната.

Лейди Симтал пристъпи към него.

— Предполагам — прошепна тя, след като го прегърна и придърпа лицето му към устните си, — че вече нямаш друг избор, освен да кажеш на вдовицата Лим тъжната новина. — Докосна устните му със своите и езикът й пробяга по брадичката му.

— Ммм? Каква тъжна новина?

— О, че си си намерил много по-добра любовница, разбира се. — Езикът й стигна до ухото му. Изведнъж тя се отдръпна и го погледна в очите. — Чу ли?

Той я прегърна и я привлече към себе си.

— Какво да чуя?

— Колко тихо стана изведнъж долу. Май трябва да…

— Излезли са в градината, несъмнено — увери я мъжът. — Минутите текат, мадам.

Тя се поколеба, но допусна грешката да му позволи да притисне тялото си в нейното. Очите й се разшириха и дъхът й се учести.

— Ах — прошепна тя, — но какво правим все още в тези дрехи?

— Добър въпрос — изръмжа Мурильо и двамата се смъкнаха в леглото.

В тишината, последвала въпроса на Търбан Орр, Барук усети, че е готов да пристъпи напред. Макар много добре да знаеше какво предстои, все пак изпита непреодолимо желание да го направи. Ралик Ном беше дошъл тук, за да поправи една ужасна несправедливост. Нещо повече, той бе негов приятел, по-близък дори от Круппе или Мурильо — и въпреки професията си, почтен човек. А Търбан Орр беше последната връзка на лейди Симтал към същинската власт. Ако Ралик го убиеше, тя щеше да претърпи поражение.

Връщането на Кол в Съвета беше нещо, което Барук и маговете на Т’орруд желаеха с цяло сърце. А смъртта на Търбан Орр щеше да е огромно облекчение. От този дуел зависеше много повече, отколкото можеше да си представи Ралик. Алхимикът оправи халата си и пое дълбоко дъх.

Една силна ръка го стисна за рамото и преди Барук да е успял да реагира, лорд Аномандър Рейк пристъпи напред и заяви високо:

— Предлагам услугите си като секундант. — И срещна погледа на Ралик.

Убиецът изобщо не погледна към Барук, а прие предложението на Рейк със сдържано кимване.

— Може би двамата непознати се познават — озъби се Търбан Орр.

— Никога не сме се срещали — каза Рейк. — Но инстинктивно споделям неприязънта на този човек към безкрайното ви дърдорене, съветнико. Поради което желая да избегна дългите дебати кой да бъде секундантът на този господин. Продължаваме ли по процедурата?

Търбан Орр тръгна към терасата, последван от Истрайсиън Д’Арл. Барук се обърна, за да тръгне след тях, но усети до себе си познат енергиен контакт. Извърна се рязко и отстъпи назад, ужасен.

— Мили богове, Мамът! Откъде намери тази отвратителна маска?

Очите на стареца срещнаха погледа му за миг и се извърнаха притеснено.

— Точна интерпретация на лице на Джагът, надявам се — промълви той. — Макар че бивните са може би късички.

Барук се овладя.

— Е, успя ли най-после да намериш племенника си?

— Не — отвърна Мамът. — И това дълбоко ме безпокои.

— Е — изсумтя алхимикът, докато излизаха на терасата, — да се надяваме, че късметът на Опонн все още е на страната на момчето.

— Да се надяваме — промърмори Мамът.

Когато тълпа възбудени гости се изсипа от залата и се струпа на терасата, Уискиджак се ококори.

Фидлър притича до него.

— Това е дуел, сержант. Оня с петното от вино на ризата е единият — съветник Орр. Никой не знае кой е другият. Ей го там, с онзи едър мъж с маската на дракон.

Сержантът се беше облегнал, скръстил ръце, на една от мраморните колони до фонтана, но щом видя високата фигура с драконовата маска, едва не падна във водата.

— Кълна се в топките на Гуглата! — изруга той. — Позната ли ти е тази дълга сребърна коса, Фидлър?

Саботажникът се намръщи.

— Лунният къс — изсумтя Уискиджак. — Това е магът, който стоеше на онзи портал и се сражаваше с Тайсхрен. — Избълва впечатляващ списък от ругатни и добави: — И не е човек.

Фидлър изстена.

— Тайст Андий. Намерил ни е, кучият му син. Пада ни се!

— Млъкни. — Уискиджак вече се съвземаше от слисването си. — Предай на всички, че ни вика капитан Стилис. Отстъпвай към дърветата — и с ръка на оръжието. Действай!

Фидлър тръгна. Къде, в името на Гуглата, бяха Калам и Паран, между другото? Улови погледа на Бързия Бен и му махна да се приближи.

— Фид ми обясни — прошепна на ухото му Бързия Бен. — Аз май няма да мога да помогна много, сержант. Обитателят на гробницата излъчва много гадни вълни. Главата ми всеки миг ще се пръсне. — Усмихна се плахо. — Само се огледай. Можеш да различиш всички магове по болнавите им изражения. Ако всички можехме да стигнем до Лабиринтите си, щяхме да сме наред.

— Защо не го направите?

Магьосникът отвърна с гримаса:

— Оня Джагът ще ни засече като сигнален огън. И ще унищожи по-слабите. Макар и от толкова далече, ще ни съсипе. И ще настъпи ад.

Гостите на терасата направиха място на участниците в дуела.

— Разбери се с Хедж и Фидлър — нареди Уискиджак, без да откъсва очи от Тайст Андий. — Да спретнат нещо в случай, че всичко се скапе. Тогава това имение трябва да пламне и да гори дълго. Ще ни трябва отвличане, за да можем да взривим мините по пресечките. Ако са готови, кимни ми.

— Разбрано. — Бързия Бен изчезна в навалицата.

Уискиджак изсумтя изненадан, когато някакъв младеж, облечен като крадец, чак до маската на лицето, се шмугна покрай него.

— Извинете — промърмори младежът и се смеси с тълпата.

Сержантът зяпна след него, след което хвърли поглед към градината. Как изобщо бе успял да мине този младеж между тях? Сигурен беше, че са блокирали гората. Намръщи се и разхлаби меча си в ножницата.

Крокъс нямаше никаква представа какъв костюм ще носи Чалис Д’Арл и се бе примирил, че ще я търси дълго. Беше оставил Апсалар при задната стена и вече се чувстваше гузен. Все пак тя като че ли го прие добре — макар и по начин, който го накара да се почувства още по-зле. Защо трябваше да се държи толкова мило?

Едва успя да помисли колко странно се е подредила тълпата гости, докато търсеше с очи нечия глава на височината на гърдите на другите. Оказа се, че не е нужно — костюмът на Чалис Д’Арл изобщо не я прикриваше.

Беше се озовал между двама едри пазачи. Срещу него, на двайсетина стъпки, без никой да скрива гледката му, стоеше Чалис с някаква по-възрастна жена, за която Крокъс реши, че трябва да е майка й. Вниманието и на двете несъмнено беше приковано в един висок строг мъж, който говореше с друг мъж, който пък нахлузваше на ръката си ръкавица. Крадецът бавно осъзна, че всеки момент ще започне дуел.

Крокъс се пъхна между двамата стражи и изви врат, за да види другия дуелист. Отначало помисли, че е гигантът с драконовата маска и двуръчния меч на гърба. Но после видя Ралик Ном. Очите му бързо се стрелнаха към първия дуелист. Познато лице. Той сръга пазача до себе си.

— Това съветник Търбан Орр ли е?

— Същият, сър — отвърна му пазачът със странно напрегнат тон. Крокъс вдигна глава и видя, че лицето на мъжа е плувнало в пот — стичаше се на порой изпод островърхия му шлем. Странно.

— А лейди Симтал къде е? — небрежно попита той.

— Няма я никаква — отвърна пазачът с явно облекчение. — Иначе щеше да спре това.

Крокъс кимна.

— Е, Ралик ще спечели.

Пазачът го изгледа с пронизващ поглед.

— Вие го познавате?

— Ами…

Някой го потупа по гърба, той се обърна и се озова срещу едно безумно ухилено херувимско лице.

— Виж ти! Крокъс! Момко мили! Много изобретателен костюм си облякъл!

— Круппе?

— Как позна? — отвърна Круппе и изрисуваното дървено лице се извърна към пазача. — О, любезни ми сър, имам удоволствието да ви предам едно писмо. — Круппе тикна малък свитък в ръката на мъжа. — Комплименти от ваша стара тайна почитателка.

Крокъс се ухили. Тия пазачи винаги вадеха късмет с благородните дами.

Трошачът на кръгове взе свитъка и смъкна копринената връзка.

Вече на няколко пъти беше усетил погледа на Търбан Орр. Първо в централната зала, където съветникът сякаш всеки момент щеше да тръгне право към него, както и сега, докато останалите спореха кой да бъде съдията на дуела.

Молеше се Ралик наистина да убие Търбан Орр. Чувстваше как страхът вече разтърсва тялото му и затова зачете писмото на Змиорката с треперещи ръце.

Дойде часът Трошачът на кръгове да се оттегли от активна служба. Кръгът е поправен, верни ми приятелю. Макар никога да не си виждал Змиорката, ти беше нейната най-предана ръка и си заслужил отдих. Не мисли, че Змиорката просто те отстранява. Змиорката не постъпва така. Печатът най-долу на този пергамент ще ти осигури път до град Давран, където верни слуги на Змиорката са се приготвили за пристигането ти, като са купили имение и законна титла на твое име. Скоро ще заживееш в друг свят, с неговите собствени игри.

Довери се на новите си слуги, приятелю, в това, както и във всякакви други проблеми.

Слез още тази нощ до давранския търговски кей на Крайезерна. Там потърси кораба „Енскалейдър“. Покажи печата на когото и да е от екипажа — всички те са слуги на Змиорката. Дойде часът, Трошачо на кръгове. Кръгът е поправен. Сбогом.

Барук вдигна ръце вбесен и изрева:

— Стига! Аз ще съдя този дуел. Присъдата за победа ще дам аз. Приема ли се от двете страни?

Търбан Орр кимна. Това беше още по-добре и от приемането на Истрайсиън да бъде неговият секундант. Това, че Барук щеше да го обяви за победител в дуела, щеше да е успех само по себе си.

— Аз приемам.

— Аз също — каза Ралик.

Внезапен порив на вятъра от изток разлюля короните на дърветата. Отсам хълмовете изтътна гръм и много от зрителите на терасата се сепнаха. Търбан Орр се усмихна широко и пристъпи в празния кръг. Сухи листа, донесени от вятъра, зачаткаха като кости по каменните плочи.

— Преди да е заваляло — каза той.

Привържениците му сред тълпата се засмяха.

— Разбира се — продължи Орр, — може да се окаже забавно да поудължим играта. Една рана тук, друга — там. Да го накълцам ли на парчета? — Отвърна му нетърпелив хор и на лицето му се изписа фалшиво удивление. — Много сме жадни за кръв, приятели. Нима дамите ще трябва да танцуват върху хлъзгави плочи, щом падне тъмнината? Все пак трябва да се съобразим с нашата домакиня… — А къде всъщност беше Симтал? В отговор въображението му сглоби един образ и Орр се намръщи. — Не — добави той хладно. — Всъщност ще е кратко.

Съветникът извади сабята си и завърза кожените връзки на ръкавицата за кръглия предпазител. После огледа лицата на публиката: търсеше и в този момент дали някой няма да се издаде — имаше приятели, които са врагове, и врагове, които щяха да станат приятели, — играта щеше да продължи и след този момент, но моментът можеше да се окаже повратен. След това щеше да си припомни на спокойствие всяко лице.

Търбан Орр зае стойка за началото на дуела. Противникът му стоеше на десетина стъпки от него, двете му ръце бяха скрити под късия плащ. Гледаше спокойно и едва ли не отегчено.

— Какво значи това? — попита ядосано Орр. — Къде ви е оръжието?

— Аз съм готов — отвърна Ралик.

Барук застана на еднакво разстояние от двамата дуелисти, леко встрани. Лицето му беше пребледняло.

— Коментар от секундантите? — попита той колебливо.

Истрайсиън Д’Арл се окашля.

— С настоящето заявявам, че съм против този дуел, като безсмислен и дребнав. — Изгледа Търбан Орр. — Толкова безсмислен, колкото е и животът на съветника. Ако той умре… — Високият мъж се обърна към Ралик, — домът Д’Арл няма да ви търси възмездие, сър. Освободен сте от тази вина.

Ралик кимна.

Търбан Орр стисна устни. Кучият син щеше да си плати за това, закле се той наум. И се сниши, готов за атака, щом се дадеше знак за началото.

— Изслушахме ви, Истрайсиън Д’Арл — заяви Барук, вдигна пред себе си кърпа и я пусна.

Търбан Орр скочи напред и замахна с едно-единствено плавно движение, толкова бързо, че беше напълно изпънал оръжието си още преди кърпата да падне на плочите. Видя как лявата ръка на противника се изстреля под сабята му, след което се усука нагоре и навън и в свития юмрук блесна къс извит нож. Парирането беше мълниеносно, но Орр го засече, ловко избегна хватката и насочи върха на оръжието отдолу към кръста на опонента си. Не му остана време да забележи втория нож, когато Ралик извърна тялото си настрани и оръжието в дясната му ръка се плъзна в сабята на Орр и я измести. В същия момент убиецът пристъпи напред, лявата му ръка замахна високо и заби острието в шията на съветника. Ралик довърши атаката, забивайки другия нож в гърдите на Орр.

Съветникът се олюля, сабята му издрънча на каменните плочи и той стисна раната на шията си, за да спре бликналата кръв. Движението беше по-скоро рефлекс, тъй като вече издъхваше от раната в сърцето. След миг се строполи.

Ралик отстъпи, вече скрил двата ножа под плаща си.

— Хиляда смърти — прошепна той толкова тихо, че го чуха само Барук и Рейк, — нямаше да ме задоволят. Но ще се примиря с тази.

Барук пристъпи и отвори уста, но замълча, щом видя жеста на Рейк, и се обърна към приближаващия се Истрайсиън Д’Арл.

Мрачните очи на съветника се спряха върху Ралик.

— Бих могъл да заподозра — каза той, — че при този ваш стил бяхме свидетели на професионално убийство. Разбира се, дори Гилдията на убийците не е толкова нагла, че да извърши публично убийство. Следователно нямам друг избор, освен да запазя подозренията за себе си. И да оставим нещата така. Лека вечер, господа. — Обърна се рязко и се отдалечи.

— Мисля — каза Рейк и маскираното му лице се извърна към убиеца, — че двубоят беше доста неравен.

Няколко души се втурнаха и обкръжиха тялото на Търбан Орр. Надигнаха се викове на потрес.

Барук забеляза хладното задоволство, изписало се на лицето на Ралик, и каза:

— Свърши се, Ралик. Прибирай се.

До тях се появи едра закръглена жена в яркозелен, поръбен със злато халат. Беше без маска и се усмихна широко на Барук.

— Здравейте. Интересни времена, нали? — От едната й страна стоеше слуга: държеше поднос с възглавничка и наргиле върху нея.

Ралик отстъпи с лек поклон и ги остави.

Барук въздъхна.

— Здравей, Деръдан. Позволи ми да ти представя лорд Аномандър Рейк. Милорд, вещицата Деръдан.

— Извинете ме за маската — каза й Рейк. — Но най-добре е да не я свалям.

От ноздрите на Деръдан блъвна дим.

— Колегите споделят нарастващата ми тревога, нали? Имам чувството, че наближава буря, и макар Барук да продължава да ни успокоява, предчувствията са си предчувствия все пак, нали?

— Окаже ли се необходимо — каза Рейк, — лично ще се заема със случая. Не съм убеден обаче, че най-голямата заплаха за нас е онази извън градските стени. Подозрение, вещице, нищо повече.

— Мисля — каза предпазливо Барук, — че бихме искали да чуем за тези твои подозрения, Рейк.

Тайст Андий се поколеба, после поклати глава.

— Би било неразумно. Нещата са твърде деликатни, за да ги обсъждаме. Но засега ще остана тук.

Барук изръмжа сърдито, но Деръдан му махна пренебрежително с ръка.

— Вярно е, че Кабалът на Т’орруд не е свикнал да се чувства безпомощен, нали? Вярно е също така, че гъмжи от опасности и всяка може да се окаже лъжлив ход, отвличане, нали? Коварна е императрицата. Колкото до мен, твърдя, че доверието ни е взаимно. — Усмихна се на Барук и добави: — Трябва да поговорим.

Рейк се поклони на дамата.

— За мен бе удоволствие да се запознаем, вещице. — Изгледа ги, докато се отдалечаваха. Слугата с подноса припкаше след вещицата.

Круппе пресрещна един слуга, понесъл тава, отрупана с лакомства, гребна две шепи каквото му попадна подръка, след което се обърна, за да поднови разговора си с Крокъс. И спря. Момчето беше потънало вдън земя.

Тълпата се беше струпала на терасата, някои гости бяха разгневени, но повечето — само объркани. „Но къде е лейди Симтал?“ — питаха се. Някои, ухилени, сменяха тутакси въпроса с „Не къде, с кого?“ Ново предчувствие беше обзело благородниците. Кръжаха като лешояди в очакване да се появи грешната им домакиня.

Усмихнат блажено зад херувимската си маска, Круппе бавно вдигна очи към терасата над вътрешния двор тъкмо навреме, за да види тъмния женски силует зад щорите. Облиза лепкавата захар от пръстите си и млясна с устни.

— Има мигове, промърморва Круппе, когато целомъдрието, породено от въздържанието, се оказва благодат, не, източник на огромно облекчение. Скъпи Мурильо, приготви се за буря.

Симтал дръпна две от дъсчиците на щорите, погледна надолу и каза:

— Оказа се прав. Наистина всички са излезли навън. Странно, при тази идваща буря. Май трябва да се облека. — Върна се при леглото и започна да събира дрехите си, пръснати по пода. — А ти, Мурильо? Не мислиш ли, че спътникът ти долу ще се чуди къде си, скъпи любовнико?

Мурильо смъкна крака на пода и навлече клина си.

— Не мисля.

Симтал го изгледа с любопитство.

— Ти с кого дойде?

— С един приятел. — Той сви рамене и започна да закопчава ризата си. — Едва ли го познаваш.

В този момент вратата се разтвори с трясък. Облечена само по бельо, Симтал извика стъписано. Очите й с гняв изгледаха високия мъж в къс плащ, застанал на прага.

— Как смеете да влизате в спалнята ми? Веднага излезте или ще извикам…

— Двамата стражи, които патрулираха в коридора, са напуснали, мадам — каза Ралик Ном, влезе и затвори вратата. После погледна Мурильо и добави: — Я се обличай по-бързо!

— Напуснали? — възкликна Симтал.

— Верността им беше откупена — каза убиецът. — Урок, който добре са усвоили от самата вас.

— Ако запищя, ще дойдат други.

— Но не го правите — ухили се Ралик. — Защото сте любопитна.

— Не смейте да ми посягате — изсъска Симтал. — Търбан Орр ще ви убие!

Убиецът пристъпи още една крачка напред.

— Дойдох само да поговорим, лейди Симтал. Няма да пострадате, колкото и да сте го заслужили.

— Да съм го заслужила? Та аз дори не ви познавам!

— Както и съветник Лим — отвърна кротко Ралик. — А тази вечер същото би могло да се каже и за Търбан Орр. Добре, че пропуснахте дуела, мадам. Беше неприятно, но необходимо. — Изгледа твърдо пребледнялата жена. — Позволете да обясня. Предложението на Търбан Орр за договор с Гилдията на убийците вече е прекратено официално. Кол е жив и връщането му в този дом вече е осигурено. С вас е свършено, лейди Симтал. Търбан Орр е мъртъв.

Обърна се, излезе и затвори вратата.

Мурильо бавно се надигна. Погледна Симтал в очите и видя нарастващия в тях ужас. Тя вече бе лишена от връзките си с властта и доскорошната й сигурност се беше сринала. Пред очите му тя се сви, ръцете й се притиснаха към корема, коленете й омекнаха. С лейди Симтал беше свършено.

Мурильо извади от канията украсената си с бижута кама и я хвърли на леглото. И без дума повече напусна стаята с пълното съзнание, че е последният човек, който я вижда жива.

В коридора обаче спря и промълви:

— Моури! Не съм скроен за това. — Замисълът да се стигне дотук беше едно; стигането бе друго. Не беше и помислял какво ще изпита. Чувството за справедливост му беше пречило, онзи бял пламък, който не можеше да пренебрегне, нито да превъзмогне. Чувството за справедливост го беше изкусило и сега той се зачуди какво бе изгубил току-що, замисли се за смъртта, която усещаше да се загнездва в него. Съжалението, идващо така невъзвратимо след смъртта, заплашваше да го смаже. — Моури — отново прошепна той, почти като в молитва, — май убих себе си. Жив ли съм?

Крокъс се скри зад мраморната колона, без да откъсва очи от нисичката баргастка девица-воин, седнала на ръба на фонтана. Все едно, при Гуглата да вървят проклетите стражи в края на дърветата. Той беше крадец, нали? Освен това всички изглеждаха доста разсеяни.

Изчака за най-подходящия момент и когато той дойде, притича към сенките между първата редица дървета. Зад него не се чу тревожен вик, нито заповед да спре. Крокъс се шмугна в тъмното, обърна се и се присви. Да, тя продължаваше да седи там, с лице към него.

Той вдиша дълбоко, после се изправи. Държеше камъче. Погледна пазачите и изчака. След половин минута реши, че моментът е настъпил. Направи крачка напред и хвърли камъчето във фонтана.

Чалис Д’Арл подскочи, огледа се и изтри капчиците вода от гримираното си лице.

Сърцето му се сви, щом погледът й се плъзна покрай него и след това тя извърна глава на другата страна.

Крокъс замаха отчаяно с ръка. Това беше. Сега щеше да разбере на чия страна е. Затаи дъх и й махна отново.

Чалис го видя, стана и затича към него.

Приближи се и примижа.

— Горлас? Ти ли си? Цяла вечер те чаках!

Крокъс замръзна. А после, без да мисли, се хвърли напред и затисна с ръка устата й, а с другата я прегърна през кръста. Чалис изписка тихичко, опита се да го ухапе по ръката, почна да се бори, но той я повлече в тъмната градина. И се зачуди: „А сега какво?“

Трошачът на кръгове се облегна на мраморния стълб в главната зала на имението. Гостите се бяха струпали около тялото на Търбан Орр, спореха шумно и сипеха празни закани. Въздухът над градината бе натежал от мирис на кръв.

Той изтри очи, мъчейки се да успокои сърцето си. „Свърши се. Кралице на сънищата, приключих. Вече мога да отдъхна. Най-сетне да отдъхна.“ Изправи се бавно, пое си дълбоко дъх, намести меча на кръста си и се огледа. Капитан Стилис не се виждаше никакъв, а залата беше почти празна освен няколкото слуги пред входа на кухнята. Лейди Симтал все още я нямаше и объркването се усилваше от липсата й.

Трошачът на кръгове за последен път погледна към гостите в градината, после закрачи към изхода. Докато подминаваше дългата маса, отрупана с остатъци от сладкиши, чу тихо похъркване. Още една стъпка и се озова в края на масата, и видя един дребен дебел мъж, седнал в стар, тапициран с плюш стол. Оцапаната херувимска маска скриваше лицето му, но Трошачът на кръгове видя затворените очи, а носовото похъркване, придружаващо издигането и спадането на гърдите, бе шумно и постоянно.

Пазачът се поколеба, после поклати глава и продължи. Отвъд портите вече го чакаха улиците на Даруджистан и свободата. И след като вече бе направил първите си крачки към нея, нищо не можеше да го спре.

„Изпълних своя дял. Поредният безименен непознат, който не можа да избяга от лицето на тиранията. Гугло скъпа, вземи нещастната му душа — сънищата му свършиха, прищявката на един убиец сложи края им. Колкото до собствената ми душа, е, ще трябва да почакаш малко.“

Мина през портите и усмивката неканена се плъзна на устните му.

22.

Велики гарвани!

Като насмешка зла е

гракът ви прокълнат

над спомени и случки

зад черните криле пометени.

Деня пръснете,

нощни пряпорци,

и сенките ви нека раздерат

невинността на светлината.

Велики гарвани!

Прииждат облаците ви със тътен,

от сила вихрена понесени,

свистяща в изнурителния път

от никъде за другаде.

Деня пръснете,

нощни пряпорци,

и сенките ви нека раздерат

невинността на светлината.

Велики гарвани!

Да, тракат клюновете остри

и лее се потта

на гнет и отчаяние —

да, тракат костите

на днешната закана.

Да, виждам блясъка

в очите ви, смеха им,

що всичко живо заскрежил е —

илюзия, че ще отминете —

и ние спираме и зяпваме нагоре,

проклинаме студените ви ветрове

и знаем пътят ви все тъй

кръжи над нас

отново и отново —

чак до сетний час.

„Гарвани“

Коллит (р. 978)

Раест беше извадил от битката два от черните дракони. Останалите два кръжаха високо в небето, а Силана Червенокрилата бе отлетяла и се бе скрила зад хълма. Джагътският тиран знаеше, че страда — мощта на неимоверната й жизнена сила изтичаше.

— А сега — процеди той през раздраните си устни, — тя ще умре.

Плътта на Раест бе разкъсана от злата мощ на драконите, мощ, която кипеше от челюстите им като огнен дъх. Крехките му жълти кости бяха изпотрошени. Единственото, което все още го държеше прав и му даваше сила да се движи, бе неговият Лабиринт Омтоуз Феллак.

След като Финнест се озовеше в ръцете му, щеше да възобнови това свое тяло, да го изпълни с живеца на здравето. И той бе близо до целта си. Още една редица хълмове и градските стени щяха да се видят, и единственото, което щеше да остане между Раест и още по-голямата му мощ, щяха да са градските укрепления.

Битката бе опустошила хълмовете, всичко бе изпепелила в смъртоносния сблъсък на Лабиринти. И Раест бе изтласкал драконите. Слушал бе писъците им на болка. Със смях бе изхвърлил облаци пръст и камъни в небесата, за да ги заслепи. Въздухът бе запалил на пътя на техния полет. Облаците бе изпълнил с огън. Чувстваше колко е хубаво да е жив отново.

Вървеше и продължаваше да превръща земята наоколо в пустош. Само с едно рязко извиване на главата си бе срутил каменния мост над широката плитка река. Там бе имало стражева постройка и войници с железни оръжия — странни същества, по-високи от Имасс, ала той бе усетил, че лесно може да ги пороби. Само че точно тези хора Раест унищожи, та да не го разсейват в битката му с драконите: Беше срещнал още един, облечен като тях и яхнал кон. Уби и мъжа, и коня, подразнен от натрапчивата им поява.

Загърнат в пращящия огън на магиката си, Раест се изкачи по склона на хълма, зад който преди минути бе изчезнала Силана, и предчувствайки поредната засада, сбра мощта си, стиснал юмруци. Но ето, че стигна билото, без никой да му се опълчи. Избягала ли беше? Той вдигна глава към небето. Не, двата черни дракона си бяха там, а между тях — Велик гарван.

Раест спря и погледна към долината. Там чакаше Силана; червената й груба кожа бе прошарена с черно, по тежко дишащата й гръд имаше влажни рани от изгаряне. Свила криле, тя го гледаше от дъното на долината, клекнала до потока, който с мъка лъкатушеше покрай обрасли с калина брегове.

Джагътският тиран се изсмя дрезгаво. Тук тя щеше да умре. Отсрещната страна на долината представляваше нисък рид, зад който, засиял в мрака, се простираше градът, пазещ неговия Финнест. Щом го видя, Раест спря. Дори джагътските градове от ранни времена щяха да изглеждат нищожни пред него. А каква бе тази синьо-зелена светлина, надмогваща мрака със своята постоянна и непоколебима решителност?

Загадки се криеха тук. И той жадуваше да ги открие.

— Силана! — извика Раест. — Елейнт! Давам ти живота! Бягай, Силана. Само веднъж ще проявя милост. Чуй ме, елейнт!

Червеният дракон го изгледа спокойно; очите й сияеха като фарове. Не помръдна, нито му отговори.

Раест закрачи към нея, изненадан, че Лабиринта й вече го няма. Поражение ли бе това? Изсмя се отново.

И както приближаваше, небето отгоре изведнъж се промени, изпълни се с непонятна лъскавина, като на живак. Градът долу изчезна, заменен от разкаляни, пометени от вятъра поля. Далечните назъбени хребети на планините се издигнаха масивни, неиздълбани още от ледени реки, ярки и диви в своята младост. Стъпките на Раест се забавиха. „Това е Древна гледка, гледка още преди да е имало Джагът. Кой ме е примамил тук?“

— Леле, леле…

Очите на Тирана рязко се сведоха надолу, за да видят смъртния, застанал пред него. Раест огледа странното му облекло — дрипавото избеляло червено палто с широки, омазани от храна маншети, торбестите протрити панталони, боядисани в нелепо розово, и широките черни кожени ботуши. Мъжът извади кърпа и изтри потта от челото си.

— Почитаеми сър — изхъхри той, — но вие изобщо не сте се състарили!

— В тебе има Имасс — изскрибуца гласът на Раест. — Езикът, на който мълвиш дори, повтаря гърления им говор. Дошъл си да пълзиш в нозете ми ли? Или си мой поклонник, жаден за награда?

— Уви — отвърна мъжът, — грешите дълбоко, сър. Круппе — този жалък и немощен смъртен, който стои пред вас — не се кланя никому, било то Джагът или бог. Такива са нюансите на този нов век, че от едно нищожество сте съкрушен, до незначителност сте сведен във вашите велики битки от жалкия Круппе, в чийто сън позорно сте попаднал. Круппе стои тук пред вас, та да може погледът ви да се взре в благия му лик в последните мигове преди тъжната ви кончина. Какво великодушие на Круппе, предвид дадените обстоятелства.

Раест се изсмя.

— И преди съм газил в сънища на смъртни. Вярваш, че си господарят тук, ала грешиш. — И вдигна ръка и от нея изригна зла сила. Магията погълна Круппе, лумна мрачно и заглъхна, без да остави от него дори жалка троха.

Вляво от Раест проговори глас:

— Грубовато, заявява Круппе. Разочароваща е таз припряност.

Джагътът рязко се обърна и присви очи.

— Каква е тази игра?

Мъжът се усмихна.

— Е, играта на Круппе, разбира се.

Звукът отзад предупреди Раест, ала твърде късно. Обърна се… и огромният кремъчен меч изпращя в лявото му рамо, раздра пътека, от която изпукаха ребра, и се вряза дълбоко в гърдите и гръбнака. Ударът повлече Тирана надолу и настрани. Раест се просна и късове от тялото му се пръснаха около него. Той зяпна невярващо Т’лан Имасс.

А сянката на Круппе надвисна над лицето на Раест и погледът на Тирана срещна влажните очи на смъртния.

— Без клан е той, разбира се. Неокован и необвързан, ала древният зов все пак властва над него — за негов ужас. Представи си изненадата му, когато се разбере. Онос Т’уулан, Мечът на Първата империя, отново е повикан от кръвта, що нявга е стопляла крайниците му, сърцето му, живота му — преди толкова векове.

Т’лан Имасс проговори.

— Странни сънища те спохождат, смъртни.

— Много изненади притежава Круппе, дори за самия себе си.

— Чувствам в това призоваване — продължи Онос Т’уулан — ръката на Хвърляч на кости.

— Не ще и дума. Пран Чоул от клана Къг Ейвън, от Крон Т’лан Имасс, мисля, че така се наричаше.

Раест се надигна от земята, придърпа магията около тялото си, за да опази целостта на пръсналите му се части, и изсъска:

— Никой Т’лан Имасс не може да ми устои.

— Съмнително твърдение — рече Круппе. — Но все пак ето, че и той е включен в този подвиг.

Джагътският тиран се изправи и видя висока, загърната в мрак фигура, извисила се от коритото на потока. Обърна се към приближаващото се привидение и викна:

— За Гуглата ми напомняш. Нима Странникът на Смъртта все още е жив? — Навъси се. — Но не. Нищо не усещам от теб. Ти не съществуваш.

— Може би — отвърна фигурата с дълбок тих глас, намекващ за съжаление. — Но ако е така — продължи той, — значи не съществуваш и ти. И двамата сме от миналото, джаг. — Фигурата спря на петнайсет стъпки от Раест и покритата й с гугла глава се извърна към дракона. — Нейният господар очаква появата ти, джаг, ала чака напразно, и затова трябва да ни благодариш. Той, виж, би нанесъл смърт, от която избавление няма, дори за същества като теб.

Главата се обърна и мракът под гуглата изгледа отново Тирана.

— Тук, в съня на един смъртен, ние носим край на съществуванието ти.

— В този век няма никой, който да може да ме надвие — изсумтя Раест.

Фигурата се изсмя с гробовен грохот.

— Глупак си ти, Раест. В този век дори един смъртен може да те убие. Приливът на игото се е обърнал. Сега боговете са роби, а смъртните са наши господари… макар да не го знаят.

— Е, значи си бог? — Раест се навъси. — Щом е така, дете си ти за мене.

— Бях някога бог — отвърна фигурата. — Почитаха ме като К’рул и външният ми образ беше Обелискът. Създателят на пътища съм аз — значение намираш ли в тая древна титла? Раест отстъпи назад и вдигна отсечените си длани.

— Невъзможно — изхриптя гласът му. — Та ти пое в Селенията на Хаоса… върна се там, където си роден — теб вече те няма между нас…

— Както казах, нещата се промениха — отвърна кротко К’рул. — Имаш избор, Раест. Онос Т’уулан може да те унищожи. Не си способен да разбереш какво означава името на Меча — нему няма равен на света. Можеш позорно да паднеш под оръжието на един Имасс или можеш да ме придружиш, защото в едно си приличаме с теб. Изтекло ни е времето и Портите на Хаоса ни чакат. Какъв е изборът ти?

— Ни едното, ни другото, Древни. — С тих и кух смях Раест се срина и разбитото му тяло се пръсна.

К’рул килна глава.

— Друго тяло ли си намери?

Круппе извади носната си кърпа и каза:

— Леле.

Калам махна рязко с ръка и Паран се сниши. Устата на капитана беше пресъхнала. Нещо сбъркано имаше в тази градина. Зачуди се дали не е само от умората, която изпитваше. Самият въздух на градината дразнеше сетивата му. Стори му се, че вижда как тъмнината пулсира, а и направо вонеше на гнило.

Калам посегна за ножовете си. Паран се напрегна, но не можа да види нищо освен убиеца. Дърветата бяха твърде много и нагъсто, а светлината бе твърде оскъдна. Някъде напред примигваха фенери, а хората се бяха струпали на терасата. Но цивилизацията изглеждаше на хиляди левги. Капитанът имаше чувството, че е попаднал сред някакво първично присъствие, което бавно и тежко дишаше около него.

Калам му даде знак и Паран се шмугна в сенките вдясно. Присви се и запристъпва безшумно към мястото, където допреди няколко мига стоеше убиецът. Пред тях като че ли имаше някаква поляна или сечище. Не можеше обаче да е сигурен, нито можеше да забележи нещо нередно. Но усещането за нещо сбъркано се бе усилило и го глождеше в черепа. Направи още една крачка. В средата на поляната имаше нещо — издялан блок, като олтар, а пред него стоеше дребна жена, почти като призрак в тъмното. Беше с гръб към Паран.

Само миг след това зад нея се озова Калам и ножовете блеснаха в ръцете му. Той вдигна ръце и замахна.

Движението на жената бе мълниеносно — единият й лакът се заби в корема на убиеца, тя се извъртя и коляното й се стовари в слабините му. Калам изрева, залитна назад и тупна тежко на земята.

С меч в ръце Паран се втурна на поляната.

Жената го видя и изхленчи уплашено:

— Не! Моля ви!

Момичешкият глас го спря. Калам се надигна и изпъшка.

— По дяволите, Сори. Не очаквах да те видя. Бяхме решили, че си мъртва.

Жената изгледа боязливо приближаващия се Паран, после попита Калам:

— Би трябвало да ви познавам, нали? — И щом Паран се приближи, вдигна уплашено ръка и отстъпи крачка назад. — Но… аз ви убих! — Простена и падна на колене. — Вашата кръв е на ръцете ми! Помня го!

Гняв лумна в душата на Паран. Той вдигна меча и застана над нея.

— Почакай! — изсъска Калам. — Задръж, капитане. Тук нещо не е наред.

С огромно усилие убиецът се надигна и понечи да седне на каменния блок.

— Недейте! — извика момичето. — Не го ли усещате?

— Аз — да — изръмжа Паран и свали меча. — По-далече от това нещо, ефрейтор.

Калам се отдръпна и промърмори:

— Мислех, че само аз съм сбърканият.

— То изобщо не е камък — каза младата жена. Лицето й, само допреди миг изкривено от терзание, се беше отпуснало. — Дърво е. — Изправи се и погледна Калам в очите. — И расте.

Някакво подозрение обзе Паран.

— Момиче, ти помниш ли ме? Знаеш ли кой съм?

Тя го погледна намръщено и поклати глава.

— Познавам Калам. Стар приятел, струва ми се.

Убиецът сякаш се задави от нещо, окашля се и поклати глава.

Жената посочи дървения блок.

— Виждате ли? Пак расте.

Двамата погледнаха. Ръбовете на блока изведнъж се замъглиха, издуха се и помръднаха, и всичко свърши, но за Паран бе ясно, че странното нещо вече е по-голямо.

— Има си корени — добави момичето.

Паран се окопити и заповяда:

— Ефрейтор, оставаш тук с нея. Няма да се бавя.

Прибра меча и влезе в храсталаците. Скоро се озова пред тераса, пълна с гости. Вляво се издигаше фонтан, обкръжен с мраморни колони, на разкрач разстояние една от друга.

Капитанът видя, че Уискиджак и хората му са се подредили в редица на десетина стъпки от края на градината, с лице към терасата. Изглеждаха напрегнати. Наведе се, взе един сух клон и го скърши.

При звука и шестимата се обърнаха. Капитанът даде знак на Уискиджак и Малът и отстъпи назад в дърветата.

Сержантът прошепна нещо на Бързия Бен, взе със себе си лечителя и отиде при капитана.

— Калам намери Сори — каза им Паран. — Момичето не е наред, сержант, и не мисля, че е преструвка. В един миг помни, че ме е убила, после не помни. После решава, че Калам й е стар приятел. И като че ли в нея има още нещо.

Малът изсумтя.

Уискиджак хвърли бърз поглед към струпаните гости и попита:

— И какво е това „още нещо“?

— Не знам. Но е гадно.

— Добре. — Сержантът въздъхна. — Иди с капитана, Малът. Прегледай Сори. Някаква връзка с Гилдията на убийците? — попита той Паран.

— Все още не.

— Тогава значи трябва да действаме — каза Уискиджак. — Пускаме Фидлър и Хедж. Доведи на връщане и Калам, Малът. Трябва да поговорим.

Никой не се изпречи на пътя на Ралик, докато минаваше през голямата зала към главния вход. Извръщаха се лица и замираха разговори, и се подхващаха отново, щом подминеше. Дълбока до кости умора беше обзела убиеца, по-голяма, отколкото можеше да се очаква от загубената кръв от вече изцерената рана. Умора повече емоционална, отколкото физическа.

Спря се, като видя ставащия от стола Круппе — свалената му маска се полюшваше в дебелата му ръчичка. Лицето му бе лъснало от пот и в очите му се четеше страх.

— С право си се уплашил — каза Ралик. — Ако знаех, че ще си тук…

— Тишина! — сряза го Круппе. — Круппе трябва да помисли!

Убиецът се намръщи, но си замълча. Никога не беше виждал Круппе без обичайната му любезна фасада и това, че изглеждаше развълнуван, дълбоко го обезпокои.

— Върви си по пътя, друже — каза изведнъж Круппе със странен глас. — Съдбата ти те очаква. Нещо повече, този нов свят като че ли е добре подготвен за такъв като Раест, все едно каква плът е облякъл.

Ралик се намръщи още повече. „Дебелакът май се е натряскал.“ Въздъхна, обърна се и мислите му отново се върнаха на онова, което бе постигнато тази нощ. „Сега какво?“ — зачуди се Ралик. Толкова неща бяха свършени, за да се стигне до този момент. И успехът сякаш бе затъпил острия фокус на мислите му. Ралик никога не беше проявявал преданост към благородни каузи и тази сегашна мания да поправи едно зло се бе оказала в известен смисъл нищо повече от приемане на ролята, която се полагаше на самия Кол. Изиграл бе ролята на инструмента на волята на Кол, осланяйки се на вярата, че самият Кол ще върне волята си.

„А ако не стане?“ Ралик се намръщи още повече и прекърши този въпрос в ума си, преди да е повел мислите му в търсене на отговор. Както бе казал Барук, време беше да се прибира.

Но преди да стигне до изхода, една жена със сребърна маска го докосна по рамото. Стреснат, той се обърна да я погледне. Дълга кафява коса обкръжаваше гладката безлика маска; очните прорези не разкриваха нищо от онова, което се криеше зад тях.

— От доста време бях любопитна — промълви тя. — Ала сега разбирам, че е трябвало да те наблюдавам лично, Ралик Ном. Смъртта на Оцелот можеше и да се избегне.

Погледът на убиеца помръкна.

— Воркан.

Тя леко кимна.

— Оцелот беше глупак — сопна се Ралик. — Ако договорът с Оцелот е одобрен от Гилдията, ме очаква наказание.

Тя не отвърна.

Ралик чакаше.

— Не си от приказливите, Ралик Ном.

Той й отговори с мълчание.

Воркан се изсмя тихо.

— Казваш, че очакваш наказание, все едно че вече си се примирил със смъртта. — Погледът й се измести от него към тълпата на терасата. — Съветник Търбан Орр притежаваше защитна магия, но ето, че тя не му помогна с нищо. Любопитно. — Като че ли премисли нещо, след което кимна. — Уменията ти са нужни, Ралик Ном. Ела.

Той примигна, но когато жената бавно закрачи към градината, тръгна след нея.

Крокъс — държеше Чалис здраво — свали маската си. Тя го позна и се ококори.

— Ако писнеш — предупреди я хрипливо Крокъс, — ще съжаляваш.

Беше успял да я издърпа на десетина крачки в храстите, преди тя да го спъне. Бяха се поборили, но накрая той надви.

— Искам само да поговоря с теб. Няма да те нараня, Чалис, заклевам се. Освен ако не опиташ нещо, разбира се. Сега ще си махна ръката. Моля те, не пищи. — Опита се да разчете намерението в очите й, но видя само страха. Засрамен, вдигна ръката си.

Тя не писна, но само миг по-късно Крокъс съжали, че не го бе направила.

— Проклет крадец такъв! Когато баща ми те хване, жив ще те одерат! И то ако Горлас не те намери пръв. Само да ми направиш нещо, ще те варят бавно на…

Крокъс отново затисна устата й. Ще го дерат? Що го варят?

— Кой е тоя Горлас? — попита я ядосано. — Някой некадърен началник? Значи си ме предала все пак!

Тя го зяпна.

Крокъс вдигна отново ръката си.

— Не съм те предала. За какво говориш?

— Онзи убит пазач в двора ви. Не го направих аз, но…

— Разбира се, че не си ти. Баща ми нае гледачка. Жена е убила онзи пазач, слуга на Въжето. Гледачката беше толкова ужасена, че не остана да си вземе парите! Сега ме пусни, крадецо.

Той я пусна и седна на тревата. Загледа се в дърветата.

— Не си ме предала? А Мийзи? А стражите пред къщата на чичо Мамът? А гонитбата?

Чалис стана и отупа сухите листа от кожената си пелерина.

— Какви ги дрънкаш? Трябва да се връщам. Горлас ще ме търси. Той е първият син на дома Толиъс, тренира за майстор дуелист. Ако те види с мен, ще загазиш.

Той я изгледа тъпо.

— Чакай! — Скочи на крака. — Чуй ме, Чалис! Забрави го този тъпак Горлас. Догодина чичо ми ще ме представи официално. Чичо Мамът е известен книжник.

Чалис завъртя очи.

— О, я слез на земята. Книжник? Някакъв дъртак с оцапани от мастило ръце, дето минава през стени — има ли власт домът му? Влияние? Домът Толиъс има и власт, и влияние, и всичко останало. Пък и Горлас ме обича.

— Но аз… — Млъкна и извърна очи. А сигурен ли беше? Не. Впрочем, имаше ли значение? Какво искаше той от нея всъщност?

— Какво искаш от мене всъщност? — попита Чалис.

Той заби поглед в краката си. После вдигна очи.

— Другарство? — попита я той колебливо. — Приятелство? Но какво говоря? Аз съм крадец! Обирам жени като теб!

— Точно така — сопна се тя. — Тогава защо да се преструваме, че е другояче? — Лицето й омекна. — Крокъс, няма да те издам. Ще си остане наша тайна.

За много кратък миг той се почувства като дете, погалено по главичката и утешено, и при това му хареса.

— Преди теб — с усмивка добави тя — никога не бях срещала истински уличен крадец.

Приятното чувство изчезна, заменено от пристъп на гняв.

— Дъх на Гуглата! — озъби се той. — Истински? Та ти не знаеш какво е истинско, Чалис. Никога ръцете ти не са се оцапвали с кръв. Никога не си виждала умиращ човек. Но така и трябва да бъде, нали? Мръсотията я оставете на нас, свикнали сме.

— Тази нощ видях да умира човек — промълви Чалис. — И не искам никога повече да виждам. Ако това означава „истинско“, тогава не го искам. Оставям го за теб, Крокъс. Довиждане. — Обърна се и си тръгна.

Крокъс зяпна след нея. Думите й отекваха в главата му.

Съкрушен, той се обърна към градината. Дано поне Апсалар да беше там, където я беше оставил. Само това му липсваше, да се наложи да я търси.

Малът се закова на място още щом излезе на поляната. Паран стисна ръката му. Погледите им се срещнаха.

Лечителят поклати глава.

— Повече няма да приближа, сър. Онова, което обитава там, е проклятие за моя Лабиринт Денъл. И то… ме усеща… жадно. — Изтри потта от челото си и вдиша разтреперан. — По-добре доведете момичето тук.

Паран пусна ръката му и затича през поляната. Дървеният блок беше станал вече голям колкото маса, обрасъл с жилави клони, и покрит с ръбести дупки. Земята около него изглеждаше подгизнала от кръв.

— Ефрейтор — прошепна той, смразен от ужас. — Прати момичето при Малът.

Калам сложи ръка на рамото на девойката и й каза с тон на добричък чичо:

— Не бой се, дете. Хайде, иди. След малко ще дойдем и ние.

— Добре. — Тя се усмихна и тръгна към лечителя, застанал в края на поляната.

Калам потърка четинестата си брада и я проследи с очи.

— Не бях виждал Сори да се усмихва. Какъв срам.

Загледаха как Малът заговори тихо на момичето, после опипа с длан челото му.

Паран килна глава и каза:

— Бурята спря.

— Да. Дано да значи това, което искаме да значи.

— Някой я спря. Споделям надеждата ти, ефрейтор. — За капитана обаче надеждата бе нищожна. Нещо приближаваше. Той въздъхна. — А все още не е била и дванайсетата камбана. Не мога да го повярвам.

— Чака ни дълга нощ — каза убиецът; даваше да се разбере, че на него също ужасно му липсва оптимизъм. И изсумтя — Малът беше извикал изумено и им махаше. — Идете вие — каза убиецът.

Объркан, капитанът го изгледа намръщено. После отиде при лечителя и Сори. Очите на момичето бяха затворени, сякаш бе изпаднало в транс.

Малът го каза направо.

— Обсебването си е отишло.

— Това и аз го разбрах — отвърна Паран и изгледа момичето.

— Но има и още нещо — продължи лечителят. — В нея има още някой, сър.

Паран вдигна вежди.

— Някой, който е бил там през цялото време. За мен е непонятно как е оцелял с присъствието на Въжето. И сега съм изправен пред избор.

— Обясни.

Малът се наведе, намери една пръчка и задраска някакви фигури по земята.

— Този някой е предпазвал ума й, действал е като филтър на алхимик. През последните две години Сори е вършила неща, които биха могли да я подлудят, ако ги помнеше. Това присъствие и в момента се бори с тези спомени, но има нужда от помощ, защото не е толкова силно като преди. То умира.

Паран приклекна до него.

— Значи смяташ да му предложиш тази помощ?

— Не съм сигурен. Вижте, сър, не му знам намеренията. Не знам какви ги крои, не мога да разчета шарката, която се опитва да направи. Ако му помогна и се окаже, че това, което иска, е абсолютен контрол? Ами тогава момичето отново ще бъде обсебено.

— Значи смяташ, че присъствието е предпазвало Сори от Въжето само за да може отново да скочи и да я обладае?

— Така погледнато, звучи безсмислено — отвърна Малът. — Но това, което не ми излиза от главата, е защо иначе ще се посвети толкова дълбоко това присъствие? Тялото, плътта му я няма. Ако напусне момичето, няма къде да иде, сър. Може да е някое любимо същество, близка или нещо такова. Личност, пожелала да се пожертва изцяло. И това е възможно.

— Близка? Значи е жена?

— Била е. Проклет да съм, ако знам какво е сега. Единственото, което улавям от него, е тъга. — Лечителят погледна Паран в очите. — Това е най-тъжното същество, което съм срещал, сър.

Паран го изгледа и се надигна.

— Аз няма да ти дам заповед какво да направиш, лечителю.

— Но?

— Но каквото и да излезе, викам да го направиш. Дай му каквото му трябва, тъй че да може да направи каквото иска.

Малът издиша, хвърли пръчката и се изправи.

— Моят инстинкт казва същото, сър. Благодаря.

Калам извика от поляната:

— Хайде стига! Покажете се.

Двамата бързо се обърнаха и видяха, че той гледа към дърветата вляво от тях. Паран стисна Малът за ръката и го придърпа в сенките. Лечителят повлече със себе си и Сори.

На поляната излязоха две фигури — жена и мъж.

Крокъс изпълзя през храстите и гнилата шума. Като за градина беше доста обрасло и диво. Гласовете, които бе чул, докато търсеше Апсалар, вече бяха съвсем близо — и той видя двама мъже и някаква жена със сребърна маска. И тримата гледаха някакъв странно мъглив дървен пън насред поляната. Той бавно издиша. Единият мъж беше Ралик Ном.

— Нещо зло има в това — каза жената и се дръпна назад. — Глад някакъв.

Едрият чернокож мъж до нея изсумтя.

— Не бих спорил с вас, Майсторе. Но каквото и да е, не е малазанско.

Крадецът се ококори. „Малазански шпиони? Майсторът на Гилдията? Воркан!“ С привидно безразличие към странните неща, ставащи около нея, жената се обърна към Ралик.

— Как ти действа това, Ралик?

— Не ми действа.

— Я го приближи тогава.

Убиецът сви рамене и отиде до чворестия пън. Мъгливото му потръпване секна.

Воркан въздъхна облекчено.

— Ти май му попречи, Ралик. Любопитно.

Мъжът изсумтя.

— Отатаралска прах.

— Какво?

— Натрих я в кожата си.

Воркан го зяпна.

Очите на чернокожия се присвиха.

— Аз те помня, убиецо. Свадата ни, когато се опитахме да се свържем първия път. Онази нощ, с атаката отгоре.

Ралик кимна.

— Е — продължи малазанецът, — изненадан съм, че си оцелял.

— Той крие много изненади — каза Воркан. — Е, ефрейтор Калам от Подпалвачите на мостове, вашата покана за разговор стигна до мен и аз приех. Преди да започнем обаче, ще ви бъда благодарна, ако останалите от групата ви също се включат. — Обърна се към дърветата вдясно.

Главата на Крокъс се въртеше — Подпалвачите на мостове! — но още малко и щеше да се пръсне, когато видя двамата мъже да излизат от сенките, с Апсалар между тях. Изглеждаше упоена, очите й бяха затворени.

Единият мъж каза:

— Майсторе на Гилдията, позволете да ви се представя: капитан Паран от Девети взвод. — Вдиша дълбоко и продължи: — По този въпрос обаче Калам е упълномощен да говори от името на империята.

Воркан отново се обърна към чернокожия.

— Тогава разговорът е започнал.

— И двамата знаем, Майсторе, че Градският съвет не е истинската власт на Даруджистан. И тъй като вие също не сте, стигнахме до заключението, че градските магове действат задкулисно и основният им интерес е да съхранят статуквото. Които и да са те, умеят да се крият добре. Значи можехме да решим просто да избием всеки маг в града, но щеше да отнеме много време и щеше да е ненужна касапница. Вместо това, Майсторе на Гилдията, империята Малазан предлага договор за главите на истинските управители на Даруджистан. По сто хиляди златни джаката. За всеки. Освен това Империята ви предлага мантията на градската власт, съпътствана от титлата Върховен юмрук и всички произтичащи от това привилегии. — Той скръсти ръце.

Воркан помълча, след това каза:

— Императрица Ласийн предлага да ми заплати деветстотин хиляди джаката?

— Ако това е сумата, да — потвърди Калам.

— Кабалът Т’орруд е могъща сила, ефрейтор. Но преди да ви отговоря, искам да науча за съществото, което се приближава от изток. — Лицето й се стегна. — Пет дракона му се опълчиха за малко, предполага се, от Лунния къс. Стигам до извода, че майстор Барук и неговият Кабал са сключили споразумение със Сина на Тъмата.

Калам сякаш се стъписа, но бързо се съвзе.

— Майсторе на Гилдията, приближаващата сила не е наше деяние. Бихме приветствали нейното унищожение от ръцете на Сина на Тъмата. Колкото до скрития ви въпрос, аз бих приел, че съюзът между Тайст Андий и Кабала ще се обезсмисли със смъртта на членовете на Кабала. Не ви молим да убиете Господаря на Лунния къс.

Паран се окашля.

— Майсторе на Гилдията, Лунният къс и империята Малазан са имали сблъсъци и преди. Шаблонът подсказва, че Синът на Мрака е по-вероятно да се оттегли, отколкото да се противопостави сам на нас.

— Точно така — съгласи се Воркан. — Ефрейтор Калам, нямам никакво желание да губя живота на моите убийци в подобно начинание. Само убиец, който е Върховен маг, би могъл да се надява на успех. Следователно приемам договора. Убийствата ще извърша аз. А колкото до плащането…

— Ще бъде доставено по Лабиринт след изпълнението на поръчката — заяви Калам. — Сигурно вече знаете, Майсторе, но самата императрица беше убиец преди. Тя спазва правилата. Златото ще се плати. Титлата и управлението на Даруджистан ще ви бъдат дадени без колебание.

— Прието, ефрейтор Калам. — Воркан се обърна към Ралик. — Започвам веднага. Ралик Ном, задачата, която ти възлагам сега, е жизненоважна. Прецених странната ти способност да спираш растежа на това… това зло нещо. Инстинктите ми подсказват следното: не бива да му се позволи да продължи да расте. Ти ще останеш тук и по този начин ще го държиш в стазис.

— Колко време? — изпъшка той.

— Докато се върна. През това време ще проуча защитите му. А, и още нещо: действията на Оцелот не бяха одобрени от Гилдията. Екзекутирането му изпълни преценката на Гилдията досежно полагащото му се наказание. Благодаря, Ралик Ном. Гилдията е доволна от теб.

Ралик отиде до странния пън и седна на него.

— До скоро — каза Воркан и тръгна през поляната.

Крокъс загледа тримата малазански шпиони, които си зашепнаха нещо сред поляната. После един от мъжете хвана Апсалар за ръка и я поведе през дърветата към задната стена. Останалите двама, капитанът и ефрейтор Калам, гледаха Ралик.

Убиецът се беше хванал за главата и опрял лакти на коленете си, гледаше в земята.

Калам въздъхна и поклати глава. Миг след това двамата тръгнаха към терасата.

Крокъс се поколеба. Част от него го подтикваше да изтича на поляната и да се нахвърли върху Ралик. „Да убият маговете? Да предадат Даруджистан на малазанците?“ Как можеше да позволи такова нещо? Но не помръдна от мястото си, защото го обзе страх, че всъщност не знае нищо за този човек. Щеше ли да го послуша? Или щеше да му забие нож в гърлото? Нещо не му се рискуваше.

Ралик не помръдваше. После се надигна, точно срещу мястото, където лежеше скрит Крокъс.

Крадецът простена.

Ралик му махна.

Крокъс бавно се приближи.

— Добре се криеш — каза Ралик. — И извади късмет, че Воркан не си свали маската — не може да вижда много добре през нея. Е, значи чу?

Крокъс кимна. Очите му бяха приковани в нещото, което неволно бе нарекъл пън. По-скоро приличаше на дървена къщичка. Дупките по стените му спокойно можеха да минат за прозорци. За разлика от Воркан, той долавяше в него не глад, а по-скоро някаква настойчивост и почти безсилие.

— Преди да си ме обвинил, ме изслушай внимателно, Крокъс.

Крадецът извърна очи от дървения блок.

— Цял съм слух.

— Барук може би все още е на празненството. Трябва да го намериш и да му кажеш точно какво се случи. Кажи му, че Воркан е Върховен маг… и ще ги избие всички, освен ако не се съберат и не се защитят заедно. — Убиецът сложи ръка на рамото на Крокъс. Момчето трепна и го погледна с боязън. — А ако Барук си е тръгнал, намери Мамът. Видях го преди малко. С една маска на звяр с бивни.

— Чичо Мамът? Ама той е…

— Той е Върховен жрец на Д’рисс, Крокъс, и е член на Кабала Т’орруд. Хайде, побързай. Няма време за губене.

— Искаш да кажеш, че ти ще останеш тук ли, Ралик? Просто ще седиш на тоя… тоя пън?

Усмивката на убиеца повехна.

— Воркан каза истината, момче. Каквото и да е това, изглежда, аз го задържам. Барук трябва да научи за тази шашма. Разчитам на усета му повече, отколкото на Воркан, но засега ще й се подчиня.

За миг Крокъс се поколеба; мислеше за Апсалар. Сигурен беше, че са й направили нещо — а ако й бяха навредили, щяха да си платят. Но пък… Чичо Мамът? Воркан се канеше да убие чичо му? И той погледна твърдо Ралик.

— Смятай, че е направено.

В този миг рев на болка и гняв отекна откъм терасата и разтърси дърветата. Дървеният блок зад тях реагира с взрив от жълти пламъци, а корените му се загърчиха и се издуха.

Ралик избута с все сила Крокъс назад, обърна се вихрено и скочи върху блока. Жълтият огън примига и загасна, а по земята във всички посоки запълзяха пукнатини.

— Тръгвай! — извика Ралик.

С разтуптяно сърце, крадецът се обърна и побягна към имението на лейди Симтал.

Барук рязко дръпна въжето на камбанката. Кочияшът над него извика. Екипажът закова на място.

— Стана нещо — изсъска той на Рейк. — Проклятие, много рано си тръгнахме! — Премести се до прозореца и го отвори.

— Един момент — каза Рейк спокойно. Бе свъсил вежди и бе килнал глава на една страна, сякаш се вслушваше в нещо. — Тиранът — обяви той. — Само че е омаломощен, а маговете ви са достатъчно, за да се справят с него. — Отвори уста да добави още нещо, но се отказа. Тъмно лазурните му очи изгледаха алхимика. — Барук — каза той кротко, — прибери се в имението си. Подготви се за следващия ход на империята — няма да ни се наложи да чакаме дълго.

— Кажи ми какво става — настоя ядосано Барук. — Ще се опълчиш ли все пак на Тирана, или не?

Рейк хвърли маската си на пода между двамата и закопча яката на плаща си.

— Ако се окаже необходимо — да.

По каляската затропаха юмруци и се чуха весели гласове. Тълпата напираше отвсякъде и клатеше каляската. Наближаваше дванадесетата камбана, часът на Възнесението на Богинята на пролетта към небето с лунния изгрев.

Рейк продължи:

— Междувременно градските улици трябва да се разчистят. Предполагам, че желанието ви е да сведете жертвите до минимум, нали?

— Това ли е всичко, което ми предлагаш, Рейк? — Барук махна рязко с ръка. — Да разчистя улиците? Как, в името на Гуглата, да го направим? В Даруджистан има триста хиляди души и сега всички са на улиците!

— Тогава го оставете на мен. Трябва да си намеря някое високо място за наблюдение. Някакви предложения?

Отчаянието на Барук бе толкова силно, че той едва се сдържа да не изругае Аномандър Рейк.

— Камбанарията на К’рул. Една квадратна кула близо до портата за Уори.

Рейк слезе от каляската и каза:

— Ще поговорим отново в имението ти. Ти се подготви с другите. — Огледа тълпата и вдигна глава, сякаш душеше въздуха. — Колко далече е до тая камбанария?

— Триста крачки… не мислиш да ходиш пеш, нали?

— Мисля. Още не съм готов да разтворя Лабиринта си.

— Но как… — Барук онемя, щом Аномандър Рейк показа отговора на въпроса.

С цяла глава, че и повече по-висок от блъскащата се човешка гмеж, Синът на Тъмата извади меча си от ножницата и ревна:

— Ако са ви скъпи душите, сторете път!

Вдигнат нависоко, мечът се пробуди със стон и от острието му блъвнаха вериги от дим. Ужасен звук като от скърцащи колела изпълни въздуха, надигна се хор от стонове, изпълнени с безнадеждност. Тълпата се отдръпна стъписана пред лорд Аномандър Рейк и всяка мисъл за празненство бе пометена.

— Боговете да не дават дано! — прошепна Барук.

Всичко започна съвсем невинно. Бързия Бен и Уискиджак стряха кротко край фонтана. Наоколо шетаха слуги, защото въпреки пролятата тази нощ кръв и отсъствието на домакинята с наближаването на дванадесетата камбана празничното настроение се усили отново. Скоро при тях дойде капитан Паран.

— Срещнахме се с Майстора на Гилдията. Прие договора.

— Къде ли щяхме да сме, ако я нямаше алчността — изсумтя Уискиджак.

— Току-що забелязах нещо — намеси се Бързия Бен. — Главоболието ми спря. Изкушавам се да привлека Лабиринта си, сержант. Да видя каквото мога.

Уискиджак помисли за миг и каза:

— Давай.

Бързия Бен се скри в сянката на една мраморна колона.

Някакъв старец със страховита маска вървеше право към тях. После една едра дебела жена с наргиле се приближи до стареца. Слугата й я следваше на стъпка зад нея. Дебеланата издуха облак дим и повика стареца.

В следващия миг нощта се пръсна от вълната енергия, изригнала като гейзер между Уискиджак и Паран, и порази стареца в гърдите. Мечът на сержанта се озова в ръката му, той се обърна, а взводният му чародей, завихрил магията си в бесен въртоп, го бутна настрани и се затича към жената.

— Не! — изкрещя Бързия Бен. — Пази се от него!

Паран също бе извадил меча си и оръжието запищя, изпълнено сякаш с ужас.

Зверски гневен рев разцепи въздуха и старецът се обърна вихрено. Пламналите му очи се спряха върху жената и ръката му се вдигна. Рукналата от нея сива като шиста сила изпращя във въздуха.

Замръзнал, невярващ, Уискиджак гледаше как Бързия Бен се хвърля върху жената. Двамата се сблъскаха със слугата и тримата рухнаха на земята един върху друг. Кипящият поток енергия проряза слисаната тълпа — подпалваше всеки, когото докоснеше, и на мястото му оставаше само бяла пепел. Връхлитащата вълна се разклони, като помиташе всичко по пътя си. Сринаха се дървета, камък и мрамор избухнаха сред облаци прах. Гинеха хора, хвърчаха крайници, овъглени трупове рухваха сред рукналата кръв. Стълб енергия изригна бясно към нощното небе, обвит от плътен облак. Друг разтресе имението с оглушителен грохот. Трети запълзя към Паран, който тичаше към стареца. Силата порази меча и той изчезна — заедно с Паран.

Сержантът пристъпи колебливо напред и в този момент нещо тежко го перна по рамото, той залитна и чу как дясното му коляно изпука.

Усети раздиращата се плът и кожа, докато падаше. Мечът му издрънча на камъните. Болката го прониза.

Миг след това две ръце го стиснаха за наметалото.

— Хванах те! — изръмжа Фидлър.

Уискиджак изрева от болка. Сапьорът го повлече по каменната настилка. После тъмнината го обгърна и всичко свърши.

Бързия Бен бе затиснат и в първия миг не можа да си поеме дъх. После ръцете на жената натиснаха раменете му, тя се оттласна от него, надигна се и извика на стареца:

— Мамът! Аникалет араест!

Бързия Бен се облещи, усетил вълната на сила, напираща през тялото й. Въздухът изведнъж замириса тежко на горска пръст.

— Араест! — изрева тя и силата изригна от нея в яростен тласък.

Бързия Бен чу как Мамът изкрещя от болка.

— Пази се, чародей! — обърна се към него жената. — Той е обсебен от Джагът!

— Знам — изръмжа той, обърна се по корем и се надигна на ръце и колене. Видя, че Мамът лежи на земята и маха немощно с ръка. Погледът на чародея се плъзна натам, където бе стоял Уискиджак. Колоните около фонтана бяха изпопадали, а сержанта го нямаше никакъв. Всъщност не се виждаше никой от взвода. По терасата на грозни купища се въргаляха рухнали тела. Всички оцелели бяха избягали.

— Мамът се съвзема — каза отчаяно жената. — Нищо не ми остана, чародей. Трябва да направиш нещо, нали?

Той я зяпна.

Паран залитна, подхлъзна се в калта и се изтърколи по обраслия с гъст ракитак бряг. В небето над него изтрещя гръм. Той се надигна. Мечът Шанс, нажежен, стенеше в ръката му. Наляво от него се простираше плитко езеро, свършващо при далечните, засияли в смътно зелено планински ридове. Надясно блатата продължаваха оттатък хоризонта. Въздухът беше хладен, наситен със сладникавата миризма на гнило и торф.

Той треперливо пое дъх и загледа бушуващата над него буря. Облаците, тъмни и гърчещи се в предсмъртна агония, мятаха зъбати мълнии. Вдясно от него отекна грохот и той рязко се обърна. На около хиляда крачки се бе появило нещо. Капитанът примижа. Издигаше се над блатните треви като оживяло дърво, чворесто и черно, дърпаше от влажните недра корените си и ги мяташе настрани. Появи се още една фигура и застъпва гъвкаво около него — държеше кафяв нащърбен меч. И явно отстъпваше, докато чворестото, наподобяващо човешка фигура туловище бълваше към нея зловонни вълни сила. Приближаваха се към него.

Чу зад себе си клокочене и се обърна.

— Дъх на Гуглата!

От водите на езерото се издигаше къща. Блатна трева и кал се смъкваха от грубите каменни стени. Пред очите му зейна огромен тъмен каменен вход и изсъска пара. Второто ниво на постройката имаше окаян вид — беше разнебитено, тук-там дяланите камъни се бяха срутили и се виждаше скелетът на дървените греди.

Нов взрив отново привлече вниманието му към двете сражаващи се фигури. Вече бяха много по-близо и Паран можеше ясно да различи фигурата с двуръчния меч. Т’лан Имасс. Въпреки страховитата ловкост, с която въртеше оръжието с цвят на халцедон в ръцете си, съществото отстъпваше. Нападащото го същество беше високо, жилаво и с плът като дъб. От долната му челюст стърчаха бляскави бивни и то крещеше вбесено. Отново удари Т’лан Имасс и го отхвърли на петнайсетина крачки. Той се претърколи в калта и се спря почти в краката на Паран.

Капитанът зяпна в бездънните му очи.

— Азатът все още не е готов, смъртни — проговори Т’лан Имасс. — Твърде млад е, за да може да затвори онова, що предизвика появата му — Финнеста. Когато Тиранът избяга, подирих силата му. — Понечи да стане, но не успя. — Защити Азата — Финнестът иска да го унищожи.

Паран вдигна очи и видя, че привидението гази през блатото към него. „Да го защитя?“ От това? Изборът му бе отнет. Финнестът изрева, пращяща вълна от енергия се понесе към него и Паран размаха Шанс.

Мечът се вряза в енергията. Незасегната, силата го помете и връхлетя Паран. Заслепен, той изкрещя, щом лютият мраз го прониза и разби мислите и сетивата му. Невидима ръка стисна душата му. „Мой!“ Думата отекна в главата му, триумфираща и пълна с диво тържество. „Ти си мой!“

Паран пусна Шанс и се смъкна на колене. Чуждата воля стискаше душата му. Можеше само да се покори. От дълбините изплуваха частици съзнание. „Инструмент, нищо друго. Всичко, което направих, всичко, което преживях — само за да стигна до това.“

И чу някъде дълбоко в себе си звук, и звукът се повтори и потрети, и ставаше все по-силен. „Вой!“ Мразът на кръвта, изпълнил всяка част на тялото му, се разпадна. Искри топлина, зверска и неукротима, пронизаха студа. Той отметна глава и воят стигна до гърлото му. И когато изригна, Финнестът залитна назад.

„Кръв на Хрътка! Кръв, която никой не може да пороби…“ Паран се втурна срещу Финнеста. Мускулите му се изпълниха с болка, щом в тях потече съкрушителната сила. Връхлетя върху съществото, събори го и заудря с юмруци коравата му като дъб плът, зъбите му се забиха в кората на лицето му. Финнестът се опита да го изтласка от себе си, но не можа, запищя и замаха отчаяно крайници. Паран започна да го ръфа.

Една ръка го стисна за яката и го издърпа от разкъсаното тяло. В безумна ярост Паран се опита да се обърне и да сръфа стисналото го за врата същество, но Т’лан Имасс го разтърси и викна:

— Спри!

Капитанът примигна.

— Спри! Не можеш да унищожиш Финнеста. Но го задържа. Достатъчно. Сега Азатът ще го прибере. Разбра ли?

Паран се смъкна в калта и пламъците в очите му угаснаха. Погледна към Финнеста и видя как корени и влакнести пипалца се занадигаха от влажната земя, за да загърнат разкъсаната твар и да започнат да я дърпат в жвакащата кал. След миг Финнестът изчезна.

Т’лан Имасс пусна Паран, отстъпи и го изгледа.

Паран изплю кръвта и треските от устата си и обърса устни с ръка. После се наведе и си прибра Шанс.

— Проклетият късмет се обърна — изломоти той, докато прибираше меча в ножницата. — Имаш ли нещо да ми кажеш, Имасс?

— Много си далече от дома, смъртни.

Миг след това Паран отново се появи, олюля се полузаслепен на терасата и рухна. Бързия Бен се навъси. „Дъх на Гуглата! Какво му стана?“

От Мамът се изтръгна свирепо джагътско проклятие. Старецът се надигна, разтреперан от гняв, и изгледа чародея изпод вежди.

— Пробудете Седемте в мен! — изрева Бързия Бен, изпищя, щом седемте Лабиринта се разтвориха в него, и болезненият писък се понесе над връхлитащите през терасата вълни енергия.

Вълните се стовариха в обсебения от Джагът и той вдигна ръце пред лицето си. Тялото на Мамът повехна под грохота на яростната атака. Плът се разкъса, засвяткаха пламъци и се забиха в него. Рухна на колене и бесният въртоп се завихри. Мамът нададе вой и вдигна юмрук, но той бе само овъглена кост. Юмрукът се сгърчи и един от Лабиринтите на Бен се затръшна. Юмрукът помръдна отново.

Бързия Бен клюмна.

— Изчерпах се.

Деръдан се вкопчи в плаща на магьосника.

— Чуй ме, чародею!

Още един Лабиринт угасна. Бързия Бен поклати глава.

— Изчерпах се.

— Чуй ме! Онзи човек — ей онзи там — какво прави той?

Бързия Бен вдигна глава и ревна с внезапен ужас:

— Дъх на Гуглата!

На десетина крачки от него Хедж се беше присвил, само главата и раменете му се показваха зад пейката. Очите му лъщяха с магически блясък, познат на чародея, а ръцете му стискаха огромен арбалет, насочен право в Мамът.

От Хедж се изтръгна безсловесен крясък.

Магьосникът извика и за втори път се хвърли към жената. Докато летеше във въздуха, чу познатото „шшат!“ от сапьорския арбалет.

Старата кръжеше над равнината, където доскоро бе стоял Джагътският тиран. Беше стигнал на петдесетина крачки до Силана, а след това бе изчезнал. Но не в полет през Лабиринт, а с по-окончателно изчезване, по-абсолютно и поради това — много по-обаятелно.

Беше славна нощ, битка, която си струваше да се запомни, пък и краят й изобщо не се оказа край.

— Възхитителна загадка — изграчи тя. Старата знаеше, че присъствието й е нужно другаде, но не й се искаше да си тръгне. — Такива ужасни енергии видях! — Тя се изсмя. — Презирам това разсипничество. Чиста глупост! Ех, а сега остават само въпроси, въпроси!

Извърна глава нагоре. Двата соултейкън Тайст Андий на нейния господар кръжаха над нея. Никой не искаше да си тръгне, преди да се разкрие съдбата на Джагътския тиран. Бяха си спечелили правото да го видят — но Старата подозираше, че отговорите така и няма да дойдат.

Силана нададе пронизителен вик, след което се надигна от земята и Лабиринтът, дал начало на полета й, блъвна силна, остра миризма. Главата й се извърна на запад и тя нададе втори вик.

Старата запляска бясно с криле и прелетя ниско над раздраната земя. Издигна се отново в небето и видя това, което бе видяла Силана. Изграчи от радост и предчувствие… и изненада.

— Ето, иде! Най-после иде!

Щом Бързия Бен затвори очи, и последният му Лабиринт се срина. Той се бухна в жената и ръцете й го обгърнаха здраво. Тя изпъшка и също падна повлечена от инерцията му.

Взривът изкара въздуха от дробовете му. Камъните под тях подскочиха и лумналият огън и рояци отломки изпълниха света и заличиха всичко. И настъпи мъртва тишина.

Бързия Бен се надигна. Погледна натам, където доскоро бе стоял Мамът. Каменните плочи ги нямаше, на тяхно място до рухналия фонтан зееше широка и дълбока димяща яма. От стареца нямаше и помен.

— Скъпи чародею — измрънка жената под него. — Живи ли сме още?

Бързия Бен я изгледа и каза:

— Ти си затвори Лабиринта? Умно.

— Затворих го, да, но неволно. Защо да е умно?

— Морантските муниции са земни оръжия. Отворените лабиринти привличат взривната им сила. Тиранът е мъртъв. Заличен е.

И тогава Хедж се озова до него, с разпрана кожена шапка и обгорена буза.

— Добре ли сте? — изохка той.

Чародеят го зашлеви.

— Идиот такъв! Колко пъти трябва да…

— Ама е мъртъв, нали? — сопна се обидено Хедж. — Какво толкова — една димяща дупка в земята — най-добрият начин да се оправим с магове, нали?

Капитан Паран се надигна треперещ на засипаната с отломки тераса, огледа се и погледът му се спря на чародея.

— Уискиджак къде е?

— В гората — отвърна Хедж.

Паран залитна.

— То пък и от теб една полза — измърмори Хедж.

— Бързак!

Магьосникът се обърна и видя приближаващия се Калам. Убиецът спря на ръба на кратера и рече:

— Долу мърда нещо.

Пребледнял, Бързия Бен се надигна и помогна на вещицата също да се изправи.

Приближиха се до дупката.

— Невъзможно! — изпъшка чародеят. В дъното на ямата се оформяше човешка фигура. — Мъртви сме. Ако не и по-лошо.

Трясък откъм дърветата привлече вниманието им и тримата замръзнаха. Обгърнати в странна мъгла коренища се изтръгваха от храсти и трева и жадно пълзяха към кратера.

Обсебеният от Джагът се надигна, разпери ръце и ги размаха.

Корените се увиха около съществото и то заврещя от ужас.

— Азат едиейрман! Не! Взехте ми Финнеста… но оставете мен! Моля ви! — Пипалата настъпваха жадно и се увиваха около крайниците му. Силата на Омтоуз Феллак се затърчи в паническо усилие да се измъкне, ала напразно. Корените повалиха ужасната твар и я повлякоха към градината с писъци.

— Азат? — прошепна слисан Бързия Бен. — Тук?

— Не. Готова съм да се закълна — каза пребледнялата Деръдан. — Казано е, че се надигат…

— Щом силата неокована застраши живота — довърши вместо нея чародеят.

— Знам къде е — каза Калам. — Бен, тоя Джагът ще се измъкне ли?

— Не.

— Е, значи с него приключихме. А с Азата?

Бързия Бен клюмна.

— Зарежи, Калам.

— Е, аз трябва да си ходя — каза припряно Деръдан. — И отново ви благодаря, че два пъти ми спасихте живота.

И хукна към имението.

Дойде и Фидлър. Изглеждаше замаян.

— Малът се грижи за сержанта — рече той, докато стягаше връзките на торбата си. — Е, да тръгваме — подкани той Хедж. — Град имаме да гърмим.

— Уискиджак ранен ли е? — попита Бързия Бен.

— Счупил си е крака — отвърна Фидлър. — Много лошо.

Деръдан извика изненадано от другата страна на фонтана и всички се обърнаха. Беше се спънала в някакъв облечен в черно хлапак, който, изглежда, се беше крил зад фонтана. Момчето скочи като заек и побягна към имението.

— Смятате ли, че е чул нещо? — зачуди се Фидлър.

— И да е чул, едва ли го е разбрал — отвърна Бързия Бен. — Ще почвате ли с Хедж?

— Гърмим го до небето — ухили се Фидлър.

Двамата сапьори провериха за последно снаряжението си и се обърнаха към двора.

Междувременно Калам беше отишъл до ямата и навъсено надничаше вътре. От раздраните й стени стърчаха стари медни тръби и от тях швиртеше вода. Странно защо споменът за Сиволиките изведнъж просветна в главата му. Убиецът се наведе, видял, че от една от тръбите не тече вода. Подуши въздуха, после легна на земята, опипа тръбата и изпъшка:

— Оссерк!

После стана и попита Бързия Бен:

— Къде са?

Магьосникът го изгледа тъпо.

— Кои?

— Сапьорите, кои!

— Току-що тръгнаха.

— Бегом към задната стена, боец! — викна убиецът ефрейтор. — Намери останалите — Паран е поел командването. Кажи му да се изтеглят. Намерете някое място, дето го знам. Ще се видим там.

— Къде отиваш?

— След сапьорите. — Калам избърса потта от челото си. — Извади картата на града, когато можеш, Бързак. — Очите на убиеца бяха пълни със страх. — Провери легендата. Поставили сме мини на всяко кръстовище. Там са главните каверни… не разбираш ли? — Махна с ръка. — Сиволиките! Газът, Бен!

Калам се обърна и хукна към къщата.

Бързия Бен зяпна след него. Газът? Очите му се облещиха.

— Всички ще хвръкнем в небето — прошепна той. — Целият проклет град!

23.

Казано бе:

Тя меча насочи към себе си,

за да изтръгне на живота

магията.

Зов към Сянката (IX. Ii)

Фелисин (р. 1146)

Капнал от умора, Паран се затътри през храстите. Сниши се под клоните на едно дърво… и светът около него потръпна.

В лявото му рамо се впиха челюсти, зъби изскърцаха в плетената ризница и го надигнаха от земята. Невидими мускули го изхвърлиха високо във въздуха. Той се строполи тежко, превъртя се, коленичи и видя, че Хрътката връхлита пак. Лявата му ръка бе изтръпнала; посегна безсилно за меча си. Хрътката разтвори жестоката си паст и я затвори около гърдите му. Ризницата изпращя, плътта се разкъса и кръвта швирна, а Хрътката отново го вдигна във въздуха.

Капитанът увисна в устата на гигантския звяр. Усети как Шанс се хлъзна от ножницата си и тежестта му го измъкна от треперещата му ръка. Хрътката го разтърси. А после го пусна и отстъпи, и го погледна объркано. Изскимтя и запристъпва назад-напред. Болка прониза Паран на вълни; ръцете и краката му затрепериха неудържимо. Едва можеше да си поеме дъх.

— Руд явно си търси виновник — чу се глас. Паран примигна, отвори широко очи и видя загърнат в черно наметало мъж, застанал над него. — Ала избърза и затова се извинявам. Очевидно трябва да се уредят някои стари сметки между теб и Хрътките. — Мъжът изгледа намръщено Руд. — Но нещо, свързано с теб, я смути… Родство? Как е възможно?

— Ти си оня — промълви Паран, цял изтръпнал, — оня, дето обсеби момичето…

Мъжът го погледна.

— Да, аз съм Котильон. Сенкотрон съжалява, че те остави извън Портите на Гуглата — с цената на две Хрътки. Съзнаваш ли, че тези прескъпи създания са живели хиляди години? Съзнаваш ли, че никой — нито смъртен, нито асцендент — досега не е убивал Хрътка?

„Спасих ли душите им? Ако разкажа цялата тази история, ще има ли значение? Не, да го искам си е чиста просия.“ Паран погледна Руд. „Родство?“

— Какво искаш от мен? — попита той Котильон. — Смъртта ми ли? Тогава просто ме остави тук, с мен бездруго почти е свършено.

— Трябваше да ни оставиш да си свършим работата, капитане, след като толкова мразиш императрицата.

— Какво направи на момичето?

— Постъпих съвсем милостиво. Използвах я, да, но тя не го разбра. Не може ли същото да се каже и за теб? Кажи ми, това, че знаеш, че си използван, по-добре ли е, отколкото да не знаеш?

Паран замълча.

— Мога да освободя момичето от всички тези спомени, ако искаш. Спомените за това, което направих аз, което направи тя, докато я бях обсебил…

— Не.

Котильон кимна.

Паран усети, че болката се връща, и това го изненада. Толкова много кръв му беше изтекла, че очакваше вече да е изгубил съзнание. Но ето, че болката се върна неудържимо, запулсира.

— Сега какво?

— Сега? — Котильон го погледна изненадан. — Сега започвам отново.

— С друго момиче като нея?

— Не. Този план се оказа дефектен.

— Отнел си й живота?

Тъмните очи на Котильон се присвиха.

— Тя си го върна. Виждам, че още носиш Шанс, тъй че същото не може да се каже за теб.

Паран извърна глава и видя оръжието си, на ръка разстояние от него.

— Щом късметът ми се обърне — промълви той. „Обърна се и още как!“ Разбра, че вече може да раздвижи лявата си ръка, болката в гърдите му сякаш затихна.

Котильон се изсмя сухо.

— Тогава ще е твърде късно, капитане. Залагаш на това, че Богинята ще продължи да е благосклонна към теб. След като си бил обсебен, си се отказал от целия си разум. Такава е силата на Близнаците.

— Аз се изцерявам — каза Паран.

— Безспорно. Както казах, Руд прибърза.

Бавно и много предпазливо, капитанът се надигна. Ризницата му беше разкъсана, но виждаше под нея червения пламък на изцерената си плът.

— Аз… не те разбирам, Котильон или Сенкотрон.

— Не си само ти. Виж, колкото до Шанс…

Паран погледна оръжието.

— Твой е, ако го искаш.

— Аха. — Котильон се усмихна, пристъпи и го вдигна. — Подозирах, че сърцето ти ще се смекчи, капитане. Сложен е светът, нали? Я ми кажи, съжаляваш ли онези, които те използваха?

Паран притвори очи. От плещите му сякаш се смъкна огромно бреме. Спомни си Финнест, как беше стиснал душата му. Вдигна очи към Хрътката. В погледа на Руд имаше нещо почти… меко.

— Не.

— Разумът се връща бързо — каза Котильон, — след като връзката се прекъсне. Сега ще те върна, капитане, с това последно предупреждение: гледай да не те забелязват. И видиш ли втори път Хрътка, бягай.

Въздухът се завихри в мрака около Паран. Той примигна и видя дърветата на градината. „Чудно, от нея ли ще бягам… или с нея?“

— Капитане? — Беше гласът на Малът. — Къде си, в името на Гуглата?

— Не съм в името на Гуглата, Малът. Тук съм.

Лечителят дотича до него.

— Загазихме я отвсякъде. Изглеждаш като…

— Като какво? — изръмжа Паран.

Малът го зяпна.

— Дъх на Гуглата, като сдъвкан изглеждате… сър.

— Отивам да се оправя с Лорн. Ако всички преживеем това, ще се срещнем в хана „Феникс“. Ясно?

Малът примига.

— Да, сър.

Паран се обърна да тръгне.

— Капитане?

— Какво?

— Не я жалете, сър.

Образите останаха жестоко очертани в главата на Крокъс. Колкото и да се мъчеше да ги прогони, се връщаха отново и отново, а паниката и отчаянието подгонваха мисълта му.

Чичо Мамът беше мъртъв. Някакъв далечен и спокоен глас проговаряше в младата му глава, че човекът, носещ лицето на Мамът, не беше онзи, когото бе познавал през целия си живот, и че онова, което беше… взето… от корените, бе нещо друго, нещо ужасно. Гласът повтаряше всичко това и той чуваше как ясното твърдение се извисява и заглъхва под бурята на онова, което бе видял със собствените си очи: образите никога нямаше да го напуснат.

Централната зала на имението на лейди Симтал беше празна, празничните украшения се въргаляха по пода сред локви кръв. Мъртвите и онези, които бяха пострадали от Мамът, бяха изнесени от пазачите; всички слуги бяха избягали.

Крокъс претича през залата и отвори предната врата. Зад прага съскаше запалена факла и мяташе синкава светлина по каменната алея и портите, зейнали широко. Крадецът запрескача стъпалата и забърза към портата. Щом я наближи, забрави крачките си — по улицата нещо не беше както трябва.

Също като първия етаж на Симтал, улицата бе пуста, виждаха се само разпилени флагчета и знамена. Сух вятър разкъсваше парцали и тръстикова хартия и ги въртеше на вихрушки. Вятърът се завъртя около него, първо в една посока, после в друга, сякаш търсеше изход. Въздухът миришеше на гробница.

Смъртта на Мамът се върна неканена в ума му. Чувстваше се самотен, но думите на Ралик все пак го подтикваха да продължи. Преди няколко дни убиецът го беше стиснал ядосано за ризата, придърпал го беше към себе си и му беше казал, че смуче кръвта на града. Искаше да опровергае това, особено сега. Важно бе да оцелее Даруджистан. Градът беше неговият дом.

Сви към имението на Барук. При тези празни улици поне нямаше да му отнеме много време. Затича.

Насрещният вятър се усили и развя дългата му коса. Над уличните лампи надвисна тъмнина. Крокъс спря на поредния ъгъл. Беше му се причуло нещо. Килна глава, затаи дъх и се вслуша. Ето го пак. Птици — стотици и хиляди, ако можеше да се съди по звука: мърмореха, бърбореха и грачеха. А в миризмата на гнили кости вече се долавяше и вонята на птичи гнезда. Крокъс се намръщи. После погледна право нагоре.

От устните му се изтръгна вик и той инстинктивно залегна. Над него, скрил звездите на нощното небе, се беше проснал таван, толкова ниско надвиснал, че изглеждаше едва на педя от най-високите постройки. Той го зяпна ококорен, но скоро извърна погледа си, защото се беше замаял. Таванът бавно се въртеше. В дупките, издатините и цепнатините му беше видял неуморното пърхане на гнездящи гарвани — като мазни пъпки по зърнестата черна повърхност.

Лунния къс беше дошъл, за да разчисти улиците, да усмири празника на прераждането. Какво ли можеше да означава това? Крокъс не знаеше, но Барук със сигурност щеше да знае.

Крадецът пак затича.

Круппе вдиша дълбоко и ведрите му очи огледаха изоставените в кухнята ястия.

— Все тъй става. — Въздъхна и се потупа по корема. — От време на време сънищата на Круппе се сбъдват. Признаваме, картината все още се оформя, но Круппе чувства, че със света всичко е наред, символизирано от гледката с плячката, подредена сега пред подновилия му се апетит. Телесните усилия изискват попълнение, в края на краищата.

Вдиша още веднъж доволно запарения въздух.

— Налага ни се да изчакаме все пак завъртането на една монета. А междувременно, разбира се, великолепната храна ни зове.

Адюнкта Лорн бе видяла появата на Монетодържача в една задънена улица срещу входа на имението на лейди Симтал и на устните й се бе изписала доволна усмивка. Да намери момчето беше едно, но не изпитваше никакво желание да влезе в градината, където бе заровила Финнеста.

Преди няколко минути бе усетила смъртта на Джагътския тиран. Дали Господарят на Лунния къс се беше включил в битката? Дано. Надеждата й бе джагътът да успее да стигне до града, а може би дори да си върне Финнеста и да се опълчи по този начин на Сина на Тъмата като равен. Но сега разбра, че Господарят изобщо нямаше да го позволи.

Което означаваше, че Уискиджак все още е жив. Какво пък, имаше време и за това, след като градът най-сетне паднеше в ръцете на императрицата и Тайсхрен. Тогава може би нямаше да им се налага повече да прикриват усилията си: щяха да превърнат ареста им в публично зрелище. След този ход дори Дужек нямаше да може да им се противопостави.

Видяла бе Монетодържача да тича по улицата, като че ли без изобщо да забелязва ниско надвисналия Лунен къс. Миг след това тя го последва. Попаднеше ли Монетата в ръцете й, императрицата щеше да принуди Опонн да й падне на колене.

Като глас на удавник някъде дълбоко в ума й се оформи въпрос, натежал от мъка и отчаяние: „А съмненията ти? Какво стана с жената, която се опълчи на Тайсхрен в Пейл? Колко неща се промениха? Колко неща рухнаха?“

Адюнктата тръсна глава, за да разсее тези жалки викове. Тя беше ръката на императрицата. Жената на име Лорн бе мъртва, мъртва бе от години и щеше завинаги да си остане мъртва. И сега адюнктата се движеше сред тези пусти сенки, в град, присвил се под бремето на страха. Адюнктата беше оръжие. Острието му можеше да се забие дълбоко или да се прекърши. Някога сигурно щеше да нарече второто „смърт“. Сега не изглеждаше нищо повече от неблагополучие по време на война, недостатък в изработката на оръжието.

Спря и се прилепи до една стена, когато Монетодържача спря на ъгъла и чак сега разбра какво е надвиснало над него. Помисли дали да не го нападне сега, докато е толкова объркан и със сигурност ужасен. Но той продължи.

Адюнктата се наведе. Дошъл бе моментът за гамбита на Тайсхрен. Дано Джагътският тиран да бе успял да нанесе щети на Лунния господар. Извади шишенцето изпод ризата си и вдигна патинираното стъкло срещу светлината на газовата лампа. Щом го разтърси, съдържанието му се завихри като уловен дим.

Хвърли го на улицата и шишенцето се пръсна. Бляскаво червеният дим бавно се закъдри нагоре и започна да добива очертания.

Адюнктата заговори:

— Знаеш своята задача, Властелине на Галайн. Успей и ще получиш свободата си.

После извади меча си и затвори за миг очи, за да подири в ума си Монетодържача. Беше бърз, ала тя бе още по-бърза. Адюнктата се усмихна. Сега вече Монетата беше нейна.

Когато се задвижи, бе като мълния — толкова бърза, че ничие око не можеше да я проследи, дори окото на един властелин на Галайн, пуснат на воля в материалната плоскост.

Барук седеше в кабинета си, стиснал главата си с ръце. Смъртта на Мамът го бе поразила като нож в сърцето и той все още усещаше жилото на болката. Беше сам, тъй като преди малко бе освободил Роалд.

Рейк беше подозирал това. Отказал бе да му го каже, понеже го бе смятал за твърде деликатен въпрос. Умореният алхимик бе длъжен да признае, че Тайст Андий се бе оказал прав. Вярвал ли беше изобщо на Рейк? Силата, обсебила Мамът, несъмнено се беше прикрила, за да не я засекат. Рейк беше предусетил, че Барук ще се ядоса при такова предположение, и благоразумно и състрадателно бе предпочел да не казва нищо.

И ето че Мамът бе мъртъв, също като Джагътския тиран. Рейк ли беше убил стария му приятел? Ако бе така, то той не бе използвал меча си: поредната милост, оказана както на Мамът, така и на самия Барук — ако не друго, то алхимикът бе доловил нещо като облекчение в предсмъртния му вик.

Някой тихо се покашля на прага и го извади от унеса му. Барук бързо се обърна. И вдигна вежди.

— Деръдан!?

Лицето й бе пребледняло, усмивката — унила.

— Помислих за теб след кончината на Мамът. Тъй че дойдох.

Отначало Барук възнегодува от натрапването й. Предпочиташе да поскърби сам. Но докато я гледаше как сяда, мислите му поеха в друга посока. Нейният Лабиринт беше Теннес, древен и свързан със сезонните цикли; а между шепата божества, които можеше да призовава, попадаше и Теннерок, Глиганът с Петте бивни. Най-голямата сила на Деръдан — поне тази, която тя с охота споделяше — бе Бивенът, наречен „Любов“. Той чак сега се сети, че е дошла да му предложи дар.

Деръдан седна тежко в един стол и смукна дълбоко от лулата си.

— Рейк е убеден, че все още не е свършило — каза Барук.

Тя кимна.

— Видях с очите си края на Мамът, нали? Опълчихме му се аз лично… и един забележителен чародей. Плътта на Мамът бе унищожена от морантско запалително вещество. Духът на джагъта оцеля, но го взе… един Азат. — Очите й под тежките клепачи го изгледаха преценяващо.

— Азат? Тук, в Даруджистан?

— Да. Тези тайнствени твари, тъй известни със своя глад за магове, ще наложат над усилията ни… известна предпазливост, нали?

— Къде се е появил?

— В градината на Симтал. Не ти ли споменах и за морантското запалително вещество? На празненството на лейди Симтал имаше крайно необичайни гости, нали?

— Малазанци?

— На два пъти ми спасиха живота… Чародеят, за когото споменах, владее седем Лабиринта…

— Седем?! — Барук потръпна. — Дъх на Гуглата, но това възможно ли е изобщо?

— Ако ни мислят злото, на Сина на Мрака ще се падне да посрещне предизвикателството.

Някъде наблизо забушува сила и алхимикът скочи и стисна юмруци.

— Пуснат е демон! — изсъска той.

— Усетих го аз — отвърна пребледнялата Деръдан. — С голяма мощ.

— Демонски господар. — Барук кимна. — Точно това е очаквал Рейк.

— Той способен ли е да надвие такова същество? Вярно, че е Синът на Тъмата, но усещаш мощта на демона, нали?

— Не знам — едва чуто отвърна Барук. — Но ако не го надвие, градът е обречен.

В този момент последва нов удар, после — още един. Вещицата и алхимикът се спогледаха, разбрали. Двама от техния Кабал ги бе споходила ужасна смърт.

— Паралд — прошепна тя уплашено.

— И Толис — добави Барук. — Почна се. Проклет да е Рейк, че се оказа толкова прав.

Тя го погледна питащо и Барук отвърна с гримаса:

— Воркан.

Застанал на зацапаните олющени бронзови плочи на покрива на камбанарията, Аномандър Рейк извърна рязко глава. Очите му потъмняха до черно. Вятърът се впиваше в дългата му сребърна коса и сивото му наметало и виеше, кух и самотен. За миг той погледна нагоре към Лунния къс, който бавно се носеше на запад. Усещаше болката му все едно, че раните, които бе понесъл при Пейл, отекваха някак в собственото му тяло. Тръпка на жалост премина по лицето му.

Чу тежкия плясък на криле и се усмихна.

— Силана — промълви тихо. Знаеше, че ще го чуе. Червеният дракон се плъзна между две кули и отново се издигна нагоре. — Знам, че усещаш присъствието на Демонския господар, Силана. Искаш да ми помогнеш в това. Знам, знам. — Поклати глава. — Върни се на Лунния къс, мила приятелко. Тази битка е моя. Твоята свърши. Но знай едно: ако бъда победен, давам ти право да отмъстиш за моята смърт.

Силана се понесе над него и отвърна с тънък вой.

— Прибери се у дома — прошепна Рейк.

Червеният дракон проплака отново, а после зави на запад и се издигна в нощното небе.

Рейк усети присъствие до себе си, обърна се и видя висок закачулен мъж — гледаше също като него притихналия долу град.

— Неразумна е — промълви Рейк — тази непредизвестена поява.

Мъжът въздъхна и каза:

— Камъните под краката ти наскоро бяха осветени. Прероден съм.

— Няма място на света за един Древен бог — каза Рейк. — Повярвай ми.

К’рул кимна.

— Зная. Смятах да се върна в Селенията на Хаоса с Джагътския тиран за компания. Уви, той ми се изплъзна.

— И беше затворен другаде.

— Това ме облекчава.

Двамата помълчаха малко, после К’рул пак въздъхна.

— Объркан съм. От този свят. От това време.

— Не си единственият, който изпитва това, Древни — изсумтя Рейк.

— Дали да не тръгна по твоя път? Да търся нови битки, нови игри, които да играя в компанията на асценденти? Възнаграден ли си духом за тези усилия?

— Понякога — промълви Рейк. — Но общо взето, не.

Скритото под качулката лице се извърна към Тайст Андий.

— Защо тогава?

— Не познавам друг начин на живот.

— Не мога да ти помогна тази нощ, Аномандър Рейк. Мога да се появявам само в това осветено място и в сънищата на един-единствен смъртен, ала никъде другаде.

— Ще се постарая тогава — каза Рейк — да избегна събарянето на твоя храм.

К’рул кимна и изчезна.

Останал отново сам, Рейк насочи вниманието си към улицата долу. Появи се привидение. Спря, задуши във въздуха, после започна да се променя — завъртя се. Властелин на Галайн и соултейкън.

— Е — изръмжа Господарят на Лунния къс, — аз също.

Тайст Андий разпери широко ръце и започна да се издига нагоре. Магията на Куралд Галайн се завихри около него, започна да слива в едно облеклото му, грамадния меч, засмукваше всичко навътре във фигурата, към която се домогваше той сега. Въртежът беше гладък и красноречив — и ето, че от раменете му се разгънаха две лъскави черни криле. Плът и кости започнаха да се изпъват и напират навън в това преображение.

И докато се издигаше нагоре, приковал очи към звездите, Аномандър Рейк се превърна в черен дракон, със сребърна грива, много по-могъщ и от Силана. Заблестяха очите му — сребърни, вертикалните резки на зениците им се разшириха. Дъхът му заизлиза тежко и силен беше плясъкът на крилете му сред дълбокия стон на мускули и кости. Издуха се гърдите му, за да вдишат студения сух въздух, и мощ изпълни съществото му.

Още по-нависоко се издигна Рейк и се плъзна през самотния облак, пробягал сред мрака над града. Когато най-сетне разпери крилете си, за да погали полъха на вятъра, погледна надолу към града, който блестеше като покрита с патина медна монета на дъното на бистро езерце.

Тук-там изригваше магия, най-вече из квартала на именията, и Рейк долови в тези изригвания смърт. Премисли съобщението, доставено му от Серрат по благоволението на един зъл маг, за когото мислеше, че е на хиляда левги оттук. Нима магиите бяха дело на тези натрапници? Изръмжа безсилно — щеше да се заеме с тях по-късно. Сега го очакваше битка. Императрицата и империята го предизвикваха непрекъснато, упорити в желанието си да изпитат силата му. Всеки път той се беше оттеглял, не искаше да се въвлича. „Е, добре, императрице. Търпението ми вече се изчерпа.“

Вдиша напрегнато, ципата на крилете му се изпъна и ставите му изпукаха. И тогава, свил криле, Аномандър Рейк, Синът на Тъмата и Господарят на Лунния къс, се спусна стремглаво надолу.

Калам знаеше маршрута, по който щяха да започнат взривовете на двамата сапьори. Свърна по улицата и затича. Голяма работа, че Лунният къс бе надвиснал над главите им, готов всеки момент да рухне върху града и да смачка всичко живо като божия пета — пука им на Фидлър и Хедж. Работа си имаха те.

Убиецът кълнеше и последната кост на тъпите им, упорити глави. Защо не тичаха поне като нормални, разумни хора? Стигна до един ъгъл и пресече диагонално. Отпред, в другия край на улицата, се издигаше хълмът Величие. Щом стигна на завоя, едва не се сблъска с двамата сапьори. Фидлър хукна на една страна, Хедж на друга — сякаш изобщо не го познаха; на лицата им бе изписан ужас.

Калам ги застигна отново и ги спипа за вратовете. Изпръхтя от болка, когато двамата се обърнаха и го сграбчиха.

— Копелета проклети! — изрева той. — Спрете!

— Това е Кал! — извика Хедж.

Калам видя един ръждив къс меч само на половин педя от лицето си, а зад него — пребледнялото лице и ококорените очи на Фидлър.

— И прибери тоя боклук — тросна се убиецът. — Инфекция ли искаш да получа?

— Изчезваме оттук! — изсъска му Хедж. — Забрави ги проклетите мини! Забрави всичко!

Без да пуска наметалата им, Калам ги разтърси.

— Я се успокойте. Какво е станало?

Фидлър изпъшка и посочи по улицата.

Калам се обърна и се вцепени.

По уличното платно бавно се тътреше високо дванайсет стъпки същество, присвило рамене, покрити с лъскава мантия с висока качулка. От широкия му колан от драконова кожа стърчеше двуостра брадва — дръжката й бе дълга колкото Калам. Широкото плоско лице на съществото имаше две цепки за очи.

— О, до Портите на Гуглата да ида дано и обратно! — измърмори убиецът. — Това е скъпият на Тайсхрен властелин. — Той изблъска двамата сапьори настрани. — Бегом. Обратно в имението на Симтал.

След миг двамата вече бягаха презглава по улицата. Калам се присви на ъгъла и зачака Господарят на Галайн да се покаже. А когато се появи, пребледня и викна:

— Соултейкън!

Галайнът добиваше форма, по-подходяща за пълно унищожение. Спря се и върховете на крилете му докоснаха двете насрещни сгради. Изръмжа и каменните плочи на улицата затрепериха.

Създанието изпъна крайници и се вдигна нагоре във вълна от сила. Тъмнината го погълна.

— Дъх на Гуглата! Сега вече стана лошо.

Той се обърна и затича да догони сапьорите.

Монетодържача стигна до една улица, оградена от двете страни с високи стени. Забави крачка и се заоглежда.

Моментът бе настъпил и адюнктата го знаеше. Стисна здраво дръжката на меча и заситни безшумно на по-малко от петнайсет стъпки зад него.

После вдиша дълбоко и се хвърли напред, вдигнала меча.

Точно зад него издрънча метал и Крокъс залитна напред. Претърколи се и скочи на крака. И извика стъписан. Жената, която бе нападнала Кол в хълмовете, се сражаваше като вихър с висок широкоплещест мъж с два ятагана в ръцете.

Крадецът зяпна. Не можеше да откъсне очи от битката. Колкото и добра да се беше показала жената срещу Кол, сега отстъпваше пред мълниеносните атаки. Движенията на двамата бяха толкова бързи, че Крокъс дори не можеше да различи париранията, нито самите оръжия, но видя как по тялото й разцъфтяха рани — по ръцете, краката и гърдите. Лицето й изразяваше пълно неверие.

И тогава до него някой се изсмя.

— Добър е, а?

Крокъс се обърна и видя висок слаб мъж, облечен в сиво-червено дълго палто, с ръце в джобовете. Мъжът извърна дългото си грубовато лице към крадеца и се ухили.

— Накъде си тръгнал, момче? Някъде на по-сигурно ли?

Крокъс кимна сковано.

Мъжът се усмихна още по-широко.

— Е, аз ще те придружа. И не се безпокой, от покривите също те прикриват. Коул е горе, кожата му змийска проклета. Но е могъщ маг де. Разбрах, че Серрат е побесняла. Е, да вървим.

Крокъс се остави да го хванат за ръката и да го поведат. Погледна през рамо. Жената вече се опитваше да се измъкне, лявата й ръка бе увиснала безпомощно, лъскава на светлината на газовата лампа. Противникът й продължаваше да настъпва, безмълвен като призрак.

— Не се безпокой — каза мъжът до него и го задърпа. — Това е ефрейтор Блус. Това му е работата.

— Еф… рейтор?

— Прикривахме те, Монетодържачо. Аз съм Фингърс, Шести меч, Пурпурната гвардия. Пазен си добре, момче. И се благодари на принц К’азз и на Каладън Бруд.

Крокъс го зяпна, после се намръщи.

— Монетодържач? Това пък какво означава? Мисля, че ме бъркате с някой друг.

Фингърс се изсмя сухо.

— Сетихме се, че ходиш сляп и глух, момче. Това е обяснението. Знаеш ли, има и други хора, които се опитват да те пазят. В джоба ти има една монета, с две глави вероятно, нали? — Усмихна се на стъписаната му физиономия. — Тя е на Опонн. Служил си на бог и не си го знаел дори! Как е късметът ти напоследък? — Отново се засмя.

Крокъс спря пред една порта.

— Значи е тук? — попита Фингърс и погледна към сградата зад стената. — Е, вътре живее могъщ магьосник, прав ли съм? Желая ти късмет, момче, и го казвам най-сериозно. Но чуй… — Фингърс го изгледа твърдо. — Ако късметът ти се изпорти, хвърли я тая монета, разбра ли ме?

По лицето на Крокъс пробяга объркване.

— Благодаря ви, сър.

— Няма нищо — каза Фингърс и отново пъхна ръце в джобовете си. — Хайде, влизай.

Адюнктата успя да се измъкне с цената на още една драскотина по рамото. Побягна, цялата в кръв, и мъжът не тръгна да я преследва.

Каква глупачка се бе оказала! Да си въобрази, че Монетодържача не е защитен! Но кой бе онзи човек? Никога не беше срещала толкова добър дуелист, а най-поразителното беше, че се биеше без помощта на магия. За първи път отатаралският й меч и умението й се бяха оказали недостатъчни.

Продължи да залита по улицата, после на поредната пресечка зърна с крайчеца на окото си някакво мълниеносно движение. Опря гръб в стената и вдигна отново меча си.

Пред нея стоеше някаква едра жена и я гледаше лукаво.

— Като те гледам, май си взела-дала — каза жената.

— Оставете ме — изохка Лорн.

— Не може — каза Мийзи. — Ние тебе те следим, откакто Трошачът на кръгове те видя при портата. Змиорката вика, че имаш нещо, с което да платиш, мадам. И сме тук да го приберем.

И още докато го казваше, адюнктата усети още нечие присъствие, вляво от себе си. Извика, докато се опитваше да се присвие в защита и да се обърне, и викът й бе пълнен с отчаяние и безсилие. „Какъв жалък край! Не, само не така!“

И докато тази мисъл тътнеше в главата й, двете жени нападнаха. Тя парира острието, идващо към нея отляво, но можа само да види с ням ужас как жената, която я бе заговорила, извади два ножа и ги заби в гърдите й.

Адюнктата изкрещя. Мечът й издрънча върху камъните. Ръцете й се плъзнаха по стената и тя се смъкна на плочника.

— Кой? — успя да промълви тя. Сляпо безсилие се криеше в тази единствена дума. — Кой?!

Едната от жените се наведе над нея.

— Кой какво?

Мъка изпълни лицето на Лорн, устните й се отпуснаха и тя затвори очи.

— Кой? — попита отново. — Кой е тази Змиорка?

— Да си вървим, Мийзи — каза жената, без да й обръща внимание.

Паран я намери просната на мръсните камъни. Нещо го беше привлякло безпогрешно към нея — вероятно окончателното прекъсване на тайнствената връзка между двамата. Мечът й беше до нея, дръжката му бе оцапана с кръв, острието бе нащърбено. Капитанът се присви до нея.

— Бихте се добре — прошепна той. — Все едно за какво.

Очите й примигаха. Взряха се в него и го познаха.

— Капитане. Гъноуз.

— Адюнкта.

— Убиха ме.

— Кой?

Окървавените й устни се отвориха в безсилна усмивка.

— Не знам. Две жени. Приличаха на… крадли. Улични. Разбираш ли… иронията, Гъноуз Паран?

Той кимна, стиснал устни.

— Никакъв… славен край… за адюнктата. Да бяхте дошли… няколко минути по-рано…

Капитанът не отвърна нищо. Гледаше как животът напуска Лорн, без да изпитва нищо. „Лош късмет, че ме познаваше, адюнкта. Съжалявам.“ После взе отатаралския меч и го прибра в ножницата си.

Над него два гласа заговориха в едно.

— Ти му даде нашия меч.

Той се изправи и видя пред себе си Опонн.

— Въжето ми го взе, да бъдем по-точни.

Близнаците не можеха да скрият страха си. Гледаха Паран почти умолително.

— Котильон те пощади — каза сестрата. — Хрътките те пощадиха. Защо?

Паран сви рамене.

— Ножа ли вините, или ръката, която го държи?

— Сенкотрон никога не играе честно — измрънка братът и се оклюма.

— Вие и Котильон използвахте смъртни — озъби се капитанът — и си платихте за това. Какво искате от мен? Съчувствие ли? Помощ?

— Този меч… — почна сестрата.

— Няма да бъде използван, за да върши мръсната ви работа — довърши Паран. — Я по-добре бягай оттук, Опонн. Котильон сигурно вече е дал Шанс на Сенкотрон и в момента двамата решават как най-добре да го използват.

Близнаците Шегаджии потрепериха.

Паран хвана лепкавата дръжка на меча.

— Хайде. Че да не взема да върна услугата на Котильон.

Боговете изчезнаха.

Капитанът вдиша дълбоко. Обърна се отново към Лорн.

Без броня се оказа лека в ръцете му.

Въздухът около Аномандър Рейк пищеше, докато той се спускаше стремглаво надолу. Други звуци нямаше. Лабиринтът му се бе увил плътно около него. Отдолу, над Даруджистан, лениво кръжеше кафявият дракон — неотстъпващ по ръст на Рейк и също толкова силен.

Но беше глупак — да го търси долу по улиците.

Рейк предпазливо разпери криле и зави към Властелина на Галайн. Задните му крайници се изпънаха надолу и ноктите се разтвориха. Той вдиша, подготвяйки се да изригне силата си. Беше Куралд Галайн, Тайст Андий, и тъмнината бе неговият дом.

Властелинът на Галайн бе вече точно под него и се уголемяваше с невероятна скорост. Рейк отвори уста, изви глава назад и се вряза в стената от въздух. Звукът привлече погледа на кафявия дракон нагоре, но вече бе твърде късно.

24.

Аз съм Домът,

затварящ с раждането си

сърцата демонски,

и всяка моя стая

под ключ държи

от гняв треперещата

древност.

А тези корени от камък

раздират по земя изпепелена

дълбоки цепнатини,

вовеки криещи съня

за плод; ах, пилигрими,

на прага ми стъпете,

от глад умрете…

Азат (ii.iii)

Адефон (р. ?)

Дворът беше пуст. Крокъс изтича през него, притеснен, да не би да е закъснял непоправимо. Изкачи се по стъпалата и посегна към бравата. Взрив от енергия го отхвърли назад.

Замаян, крадецът седна на каменните плочи, целият разтреперан. Тъмнопурпурното сияние пред вратата бавно угасна. Преграда.

— Гуглата да ме вземе дано! — изсъска той и се надигна. Беше се натъквал и преди на такива прегради в знатните имения. Нямаше как да мине човек през тях.

Изруга, обърна се и се затича към портата. Излезе на улицата и се огледа. Не видя никого. Ако Пурпурната гвардия все още го пазеше, криеха се добре.

Имаше нищожна възможност градинският вход към имението на Барук да не се пази от магия — много нищожна. Изтича по улицата и зави на първата пресечка вдясно. Трябваше да изкатери стена, но това не го смяташе за особено препятствие.

Стигна до края на пресечката и се закова на място. Стената беше висока. Трябваше да се засили. Какъв беше смисълът на всичко това? Барук не можеше ли да се погрижи сам за себе си в края на краищата? Не беше ли Върховен маг и не беше ли споменал дори Фингърс за магическите защити на алхимика?

Поколеба се и изгледа навъсено стената.

В този момент точно над улицата отекна разкъсващ тъпанчетата звук и земята потръпна. Крокъс се притисна до стената. Отгоре се спусна огромно туловище, запълни улицата и падна на по-малко от двайсет стъпки вляво от крадеца. Ударът го отхвърли. Западаха камъни.

Той се присви под градушката от тухлени и каменни парчета и когато тя понамаля, се изправи.

Огромен дракон, с раздрани криле и оплискан с кръв, бавно се надигна сред улицата; поклащаше огромната си издължена глава. Люспите на широките му кафяви хълбоци бяха изскубнати и под тях се виждаха дълбоки рани. Вратът и раменете му лъщяха от засъхнала кръв.

Крокъс видя, че стената зад него — стената на Барук — е срутена и градината се вижда. Сред димящата пръст се издигаха потрошени дървета. Каменна площадка обикаляше пред задния вход на имението. Пред двукрилата врата се търкаляха потрошени статуи.

Драконът изглеждаше зашеметен. Крокъс се стегна. Сега беше моментът. Почти не вярвайки в собствената си дързост, крадецът се втурна през улицата зад гърба на чудовището — надяваше се да се добере до прикритието на градината. Погледът му остана прикован в дракона, а мислите му — в монетата в джоба му, носеща късмет.

И в този момент, пред очите му, тялото на съществото започна да се преобразява, да се свива в себе си, обкръжено от сияеща мъгла. Крокъс забави крачка, после спря, неспособен да откъсне поглед. Сърцето му блъскаше в гърдите, сякаш искаше да изскочи. Всеки дъх беше болезнен. Късметът му, каза си той с ужас, беше свършил.

Сиянието угасна и насред улицата вече стоеше привидение с външност на великан, загърнат в наметало с качулка.

Крокъс се опита да тръгне, но тялото му отказваше да се подчини. Зяпна, отворил широко очи, извръщащия се към него демон. Съществото се озъби и извади от колана си огромна брадва. Вдигна я и заговори с дълбок, тих глас.

— Какъв смисъл да се продължава това? — попита то съвсем благоразумно. — Императрицата ви разрешава да избягате, милорд. Отново ви оказва милост. Приемете я и напуснете.

— Добре — прошепна крадецът. Но веднага се намръщи, защото забеляза, че вниманието на демона е насочено някъде над него.

Зад гърба му заговори мъжки глас:

— Повече не бягаме, Галайн.

Една ръка падна на рамото му и прекъсна обездвижилата го магия. Крокъс бързо се сниши, завъртя се и видя две мастилено черни очи на черно издължено лице.

— Бягай, смъртни — каза среброкосият мъж, докато изваждаше двуръчния меч от ножницата на гърба си. Черното оръжие изглеждаше почти невидимо, все едно че поглъщаше всичката светлина, която падне по него.

— Вие бяхте на празненството! — изломоти Крокъс.

Очите на мъжа примигаха, сякаш го виждаше за първи път.

— Монетодържачо — рече той с кисела усмивка, — не бой се. Бруд ме убеди да те пощадя, поне засега. Изчезвай, дете. — Погледът му се върна на властелина на Галайн. — Сегашното ще е на косъм.

— Знам го това оръжие — изръмжа демонът. — Драгнипур. А и вонята на Тиама надушвам в тебе. У теб има нещо повече освен кръвта на Тайст Андий.

Крокъс заотстъпва към развалините на стената на Барук.

Властелинът на Галайн се ухили и дългите му извити зъби лъснаха.

— Императрицата ще възнагради услугите ви, милорд. Трябва само да кажете „да“ и тази битка може да бъде избегната.

Аномандър Рейк пристъпи напред.

— Пази се, Галайн.

Демонът нападна с рев. Огромната брадва изсвистя във въздуха и изригна сини пламъци.

Рейк развъртя меча си и отби брадвата. После пристъпи напред, извърнал меча си назад, дръжката бе почти опряна на лявото бедро. Демонът се сниши, пусна едната си ръка от дръжката на брадвата и посегна към гърлото на Рейк. Тайст Андий извърна дясното си рамо и посрещна удара.

Той го отхвърли назад и Рейк се строполи тежко върху камъните.

Демонът скочи, вдигнал тежката брадва над главата си.

Рейк успя да отбие. Въздух и земя се разтресоха от грохота на двете оръжия. Демонската брадва се нажежи до бяло и замята мълнии. Мечът на Рейк тънеше в мрак — поглъщаше вълните светлина, които го заливаха.

Плочите под краката на Крокъс се заогъваха, сякаш камъкът се бе превърнал в мека глина. Звездите в небето заподскачаха. Прилоша му и той падна на колене.

Рейк атакува и черният му меч засвистя свирепо. Отначало демонът нанасяше яростни контраудари, но после залитна крачка назад, и още една. Неумолим, Рейк засили атаката.

— За съжаление на Майка ми — зареди той през зъби между ударите, — на Светлината бе дадено да се роди. За нейна жалост… тя твърде късно разбра… нейната поквара. Галайн… ти си неволната жертва… на отдавна дължимото… наказание.

Демонът отстъпваше пред ударите му, парираше отчаяно всяка атака, отказал се вече от контраудари. Светлината, струяща от брадвата, замига, замъгли се, засвятка на пресекулки, докато тъмнината на меча се стягаше около нея. С крясък, демонът се хвърли срещу Рейк и Крокъс видя как една черна резка разцепи гърба му и изскочи през наметалото. Брадвата изхвърча от ръцете на създанието, пламъкът й угасна и тя изтрополи по камъните.

Демонът изпищя от ужас и стисна с ноктестите си ръце пронизалия го меч. Пипала от черен дим изпълзяха от острието и го погълнаха. Димът се заизвива, превърна се във вериги и стегна. Писъкът на демона беше ужасен.

Рейк се надигна и заби меча в гърдите на демона чак до дръжката. Демонът рухна на колене и черните му очи се приковаха в очите на Рейк.

Подскачащите звезди се укротиха, плочите под краката на крадеца отново станаха твърди, макар и огънати и напукани. Крокъс преглътна вкуса на жлъчка в устата си. Не можеше да откъсне поглед от чудовището. То сякаш се сви в себе си, веригите от черен дим се стегнаха и го повлякоха навътре в меча. Съществото се прекатури на гръб, а Рейк заби острието на меча в уличните камъни и прикова демона. След това се подпря тежко, на дръжката. Крокъс чак сега забеляза прогизналия с кръв плат на рамото на Рейк, там, където беше ударила ръката на демона. Уморен, Тайст Андий бавно се обърна към него.

— Още ли си тук? — изхриптя той. — Алхимикът е в опасност. Сега не мога да го защитя. Побързай, Монетодържачо.

Крокъс се обърна и хукна.

Смъртта на Травейл, третият в Кабала, още отекваше в мислите им. Вещицата Деръдан бе очертала с пепел кръг в средата на стаята. С помощта на Барук беше поставила вътре два плюшени стола и сега седеше, дърпаше здраво от лулата и тъмните й очи следяха крачещия нервно из стаята алхимик.

Барук не изпитваше голяма охота да влезе в защитния кръг. Въпреки че там щяха да са в безопасност, обкръжени от Висшата магия Теннес, нямаше да могат да нанесат контраудар в случай, че се появеше Воркан. Нещо повече, някои неща можеха да проникнат през защитната магия. Веднага му хрумна за отатарал, онази странна, приличаща на ръжда руда от хълмовете Танно на Седемте града. Воркан едва ли щеше да разполага с такъв материал, въпреки че беше Върховен маг, но Барук все пак не изпитваше желание да се постави в позиция, откъдето нямаше да може да използва Лабиринтите си срещу убийцата.

— Ония от Кабала — бавно заговори Деръдан. — Упорити, самоуверени в своята непобедимост. Не се съмнявам, че и те са крачели неспокойно в очакване на неизбежната поява на Воркан.

Барук се спря, за да отговори, но бе прекъснат от силен писък отвън. Писъкът бе последван от оглушителен трясък, който разтърси стените. Алхимикът пристъпи към вратата.

— Почакай! — викна му Деръдан от кръга. — Не се поддавай на любопитството си! Воркан несъмнено ще се възползва от това, нали?

— Беше разбита преграда — каза Барук. — Защитите ми са нарушени.

— Толкова повече основания има за предпазливост — смъмри го Деръдан. — Приятелю, умолявам те, ела при мен.

— Е, добре — въздъхна Барук и тръгна към нея. Внезапен полъх го перна отляво по бузата и Деръдан извика предупредително.

Воркан — облечените й в ръкавици ръце блестяха в червено — скочи върху Барук. И в същия миг се появи друга фигура, изникна от тъмното и пресрещна убийцата с вихър от удари. Воркан залитна назад, после изпъна рязко ръка и перна нападателя си по рамото.

Прокънтя болезнен писък. Барук зяпна и чак сега разбра, че защитникът му е жена Тайст Андий. Тя падна и остана неподвижна. Двете ръце на Воркан вече не блестяха.

Алхимикът махна с ръка и от нея изригна яростна енергия и се изви като жълта мълния. Воркан изсъска контразаклинание и мълнията бе погълната от червена мъгла, която бързо угасна и изчезна. Убийцата настъпи.

Съвсем смътно Барук чу, че Деръдан му вика нещо, но изпълнените с гибел очи на Майсторката на убийците го задържаха. Лекотата, с която бе разсеяла силата, показваше ясно, че го надвишава в чародейството. Единственото, което му оставаше, разбра той с безпределна яснота, бе да чака смъртта си.

И изведнъж Воркан ахна — от гърдите й стърчеше дръжката на кама. Намръщена, тя посегна, извади я и я хвърли настрана.

— Това беше… — изохка жената Тайст Андий — всичко, което можах. Моите извинения, милорд.

Деръдан се появи зад Воркан, вдигна ръце и подхвана заклинание. Воркан се извъртя и нещо изхвърча от ръката й. Магьосницата изпъшка и се строполи.

Гняв изпълни Барук, той изрева и се хвърли към Воркан. Тя се изсмя и отскочи встрани, след което, изхвърли напред блесналата си ръка. Алхимикът се дръпна, загуби равновесие и едва успя да избегне смъртоносния допир. Чу отново смеха на убийцата, точно зад себе си.

А после видя вратата. Беше отворена — и очите му се облещиха. Там беше приклекнал някакъв младеж.

Барук се хвърли към Воркан да посрещне смъртта си. Видя как момчето се изправи и замахна — първо с дясната си ръка, а после и с лявата. Докато алхимикът падаше на пода, две тухли удариха убийцата: едната изхрущя, другата изтрещя. Блесна червена мълния.

Барук едва успя да си поеме дъх. Воркан лежеше неподвижно до него. Лицето на момчето се появи в кръгозора му, плувнало в пот и намръщено.

— Алхимик Барук?

Той кимна.

Момчето въздъхна и се ухили.

— Жив сте. Добре. Ралик ме изпрати да ви предупредя.

Барук се надигна.

— Вещицата — изхриптя той и посочи. — Погрижи се за нея, моля ти се.

Видя, че момчето се наведе над Деръдан, и усети, че силата му се връща.

— Диша — каза Крокъс. — Този нож, дето са я проболи с него… като че ли е покрит с мъзга. — Посегна да го докосне.

— Не! — изрева Барук.

Крокъс се дръпна уплашено.

— Отрова — каза алхимикът и коленичи до Деръдан. Бързо погледна приличащото на мъзга вещество по острието и подозрението му се потвърди. — Бял паралт.

— Това беше паяк, нали?

— Познанията ти ме изненадват, момче — изсумтя Барук. — За щастие, тя е в дома на единствения човек, който има противоотровата. — Измърмори нещо и в ръката му се появи фиала.

— Ралик каза, че за белия паралт нямало противоотрова.

— Това е едно от нещата, които не съм склонен да разгласявам. — Барук наклони фиалата и изля съдържанието й в гърлото на вещицата. Тя се закашля, после се успокои. Барук изгледа Крокъс. — Май добре се познавате с Ралик. Как се казваш?

— Крокъс. Мамът ми беше чичо, сър. Видях как умря.

Деръдан примига, отвори очи и се усмихна лениво.

— Това, което виждам, ме радва.

Барук й отвърна с усмивка.

— Да, приятелко. Но нямам претенции, че съм надвил Воркан. Това е заслуга на Крокъс, племенника на Мамът.

Погледът на Деръдан се плъзна към младежа.

— А, онзи, в когото за малко не се спънах тази вечер. — Лицето й стана сериозно. — Съжалявам за Мамът, дете.

— Аз също — отвърна той.

Барук стана и се обърна. И изруга злобно. Тялото на Воркан го нямаше.

— Избягала е. — Той притича бързо до жената Тайст Андий, наведе се и я огледа. Беше мъртва. — Скоро ще разбера името ти — прошепна той. — И ще го запомня.

— Трябва да тръгвам! — заяви Крокъс.

Внезапната паника в гласа на момчето учуди Барук.

— В смисъл — продължи Крокъс, — ако всичко тук е приключило, нали.

— Вярвам, че да — отвърна алхимикът. — Благодаря ти, Крокъс. За умението да хвърляш тухли.

Момчето отиде до вратата, спря, после подхвърли една монета във въздуха, хвана я и се усмихна.

— Мисля, че беше повече късмет.

И си излезе.

Капитан Паран се наведе над леглото на Кол и каза:

— Още спи. — Обърна се към Уискиджак. — Започвай.

Калам и двамата сапьори бяха дошли преди няколко минути. Дотук, разсъди сержантът, нямаше загуби, въпреки че бронята на капитана беше здраво очукана, а изражението му, когато влезе с тялото на Лорн на ръце, предупреди Уискиджак да не рови много за душевното му състояние. Сега тялото на адюнктата беше на другото легло, вкочанено и бяло, със странно иронична усмивка на безкръвните устни.

Сержантът огледа всички в стаичката; хората, които познаваше толкова добре, го гледаха и чакаха. Погледът му се спря на Сори, или Апсалар, както се наричаше тя сега. Каквото и да й беше направил Малът, беше станала по-различна от девойката, която познаваше. Дори самият Малът сигурно не беше много наясно какво е направил. Определени спомени и умения се бяха освободили, а с тях — и горчиво познание. В очите й имаше болка, напластена от години, преживени в ужас, и в същото време тя като че ли успяваше да я овладее, като че ли намираше начин, сила да надмогне онова, което бе представлявала. Единствените й думи при срещата им бяха: „Искам да се върна у дома, сержант.“

Той нямаше възражения, макар че не му беше много ясно как Апсалар смята да прекоси два континента и един океан между тях.

Уискиджак посегна към увитите в парцал кости, сложени на масата, и отвърна на заповедта на Паран:

— Слушам, сър.

Спареният миришещ на пот въздух в малката стая се изпълни с напрежение. Уискиджак се поколеба. По улиците на Даруджистан се бе разразила битка и Бързия Бен бе потвърдил смъртта на Властелина на Галайн. Всъщност черният чародей все още изглеждаше в шок. Сержантът въздъхна и разтри наскоро изцерения си крак, след което изправи двата кокала на масата.

Контактът последва незабавно. Гробовният глас на Върховен юмрук Дужек изпълни стаята:

— Крайно време беше, Уискиджак! И не си прави труда да ми разправяш за Властелина на Галайн — Тайсхрен е в кома от събитието, или нещо такова. Всички в щаба чуха врясъците му. Много ясно, че Аномандър Рейк е ликвидирал звяра. Друго какво?

Уискиджак погледна към Паран и той му кимна.

— Играта на адюнкта Лорн се провали — заговори сержантът. — Мъртва е. Прибрахме тялото й. Пресечките остават минирани — не ги взривяваме, Върховен юмрук, защото вероятно ще отворят каверните с газ под града и ще изпепелят всички ни. Така че… — Той вдиша дълбоко, усетил боцкане в крака си — Малът беше направил каквото можеше, и то бе много, но малко все пак беше останало и го караше да се чувства уязвим. — Така че — тихо повтори той, — ние се оттегляме, Върховен юмрук.

Дужек помълча малко, след което изпъшка.

— Проблеми, Уискиджак. Първо, май ще загубим Пейл. Както подозирах, Каладън Бруд е оставил Пурпурната гвардия да се отправя на север и дойде тук с неговите Тайст Андий. Води и риви, както и баргастите на Джорик, които наскоро сдъвкаха Златните моранти. Второ, става все по-лошо. — Върховният юмрук шумно преглътна. — Седемте града до една седмица вероятно ще се вдигнат на открито въстание. Императрицата го знае. Някакъв Нокът от Дженабарис пристигна преди половин час, търсеше Тайсхрен. Хората ми са го хванали. Уискиджак, той носеше писмо от императрицата за Тайсхрен. Обявен съм извън закона. Официално е и Тайсхрен трябваше да ме арестува и да ме екзекутира. Вече сме сами за себе си, приятелю.

В стаята се възцари тишина. Уискиджак затвори за миг очи.

— Разбрано, Върховен юмрук. Е, кога тръгвате?

— Изглежда, Черните моранти са с нас… не питай защо. Както и да е, утре заранта имам преговори с Каладън Бруд и Каллор. Подозирам, че това ще реши нещата. Или ще ни оставят да си тръгнем, или ще ни избият и ще вземат Пейл. Всичко зависи от това какво знае той за Пророка на Панион.

— Ние имаме среща с няколко Черни моранти след два дни, Върховен юмрук — каза Уискиджак. — Чудя се дали са се досетили какво става, когато се уговорихме. Все едно, те ще ни докарат при вас, където и да сте.

— Не — отвърна Дужек. — Ние може да сме под обсада. Черните ще ви стоварят в равнината Катлин. Заповедите им по този въпрос са изрични, но можете да се опитате да ги отмените.

Сержантът отвърна с гримаса. Ще ги отменят друг път.

— Значи равнината Катлин. Това само означава, че ще ни отнеме повече време, докато се доберем до вас, сър.

Сиянието, обкръжаващо двете кости, леко примига и от другия край на разговора се чу „думм“. Фидлър се изкиска. Дужек току-що беше ударил с юмрук по масата.

Уискиджак изгледа свирепо сапьора.

— Капитан Паран? — ревна Дужек.

— Аз, Върховен юмрук — отговори уставно капитанът и пристъпи крачка напред.

— Това, което ще кажа, е за Уискиджак, но искам да го чуете, капитане.

— Слушам.

— Сержант, ако желаете да бъдете в моята армия, ще трябва бързо да свикнете с новия ред. Първо, поставям Мостоваците под командата на капитан Паран. Второ, вие не сте повече сержант, Уискиджак. От този момент вие сте първият ми помощник-командир, а това означава отговорности. Не искам да ми се мяркате около Пейл. И знаете, че съм прав, в името на Гуглата. Капитан Паран?

— Да?

— Взводът на Уискиджак си е спечелил правото да се оттегли от служба. Ясно? Ако някой от тях предпочете да остане в строя, чудесно. Но не желая никакви наказания в случай, че предпочетат друго. Вярвам, че съм ясен дотук.

— Тъй вярно, Върховен юмрук.

— А между двете назначения на Уискиджак — продължи Дужек категорично, — той просто е дошъл за ездата, ако ме разбирате, капитане.

Паран се усмихна.

— Разбирам.

— Значи, Черните моранти ще са запознати със случката, когато дойдат да ви вземат, така че вървете с тях.

— Слушам, Върховен юмрук.

Дужек изръмжа:

— Някакви въпроси, Уискиджак?

— Нямам — отвърна унило побелелият ветеран.

— Много добре. Надявам се да се чуем скоро.

Сиянието около костите угасна.

Капитан Паран се обърна към войниците и ги изгледа един по един. „Те са моята част. Без тях нямаше да се справя.“

— Така — заговори мрачно той. — Кой е готов да бъде обявен извън закона, да го числят за един от бунтовниците на Дужек?

Тротс стана пръв, оголил зъби. Последваха го Бързия Бен, Хедж и Малът.

Настъпи мълчание, после Калам кимна на Фидлър и се окашля.

— Ние сме с вас, само че не тръгваме с вас. Аз и Фидлър, искам да кажа.

— Би ли обяснил? — тихо попита Паран.

За изненада на всички, заговори Апсалар.

— Ще им е трудно, капитане. И признавам, аз самата не съм сигурна какво са намислили, но те тръгват с мен. Връщаме се в империята. У дома.

Фидлър сви притеснено рамене, стана и се обърна към Уискиджак.

— Чувстваме, че й го дължим, сър. — После погледна капитана. — И сме го решили, сър. Но после се връщаме, ако можем.

Объркан, Уискиджак се надигна от стола. Обърна се към Паран и замръзна. Зад капитана, Кол се беше изправил в леглото.

Уискиджак измуча и посочи.

Стаята отново се изпълни с напрежение. Само Паран пристъпи напред, с искрено облекчение.

— Кол! Радвам се, че… — Млъкна изведнъж, след което промълви: — Виждам, че си буден от доста време.

Очите на Кол пробягаха към изправените на масата кокали, след което се върнаха на Паран.

— Всичко чух. Тъй че кажи ми, Паран, на войниците ти трябва ли им помощ да излязат от Даруджистан?

Ралик стоеше в тъмното под дърветата в края на поляната. Убиващите му магията сили, изглежда, се бяха оказали недостатъчни, в края на краищата. Изтръгнат беше от мястото си сякаш от някаква гигантска ръка — божия ръка, уверена, властна и неумолима. Беше наблюдавал изумен как гъмжилото от коренища бързо запълзя през поляната и пое към терасата. Беше чул отчаян писък, а после корените се върнаха, увити около някакво наподобяващо човек… привидение — и го повлякоха безцеремонно надолу в земята.

И изведнъж душата на Ралик се бе изпълнила с радостна възбуда. Той съзнаваше с неизмерима яснота, че онова, което бе израсло тук, е добро и справедливо.

Беше ново и младо. Все още, пред очите му, то продължаваше да се огъва под ъгловатите си геометрични повърхности и да се дооформя. Онова, което допреди по-малко от час приличаше на най-обикновен пън, вече се бе превърнало в къща. Виждаше се огромна врата, полускрита в сенките на извития над нея клон. Диви лози затулваха затворените капаци на прозорците. Над и вляво от вратата имаше тераса, обрасла с листак и бръшлян. Тя водеше към някакво подобие на кула, вдигаща се над втория етаж и изтъняваща в прояден връх. Друга кула се виждаше в дясната част на фасадата, тя пък — по-масивна и без прозорци, с плосък покрив, обрамчен със зъбери.

Поляната около постройката също се бе променила, осеяна тук-там с могилки, сякаш дворът на къщата бе гробище. Млади дръвчета заобикаляха продълговатите могили и всички те растяха пред очите му, все едно че невидим вятър ги извиваше и изскубваше от буцестата пръст. Корените бяха заровили привидението в една такава могила.

Добро и справедливо. Тези две слова отекваха в главата на убиеца със зов, който внасяше мир в сърцето му. Изпитваше едва ли не обич и близост към тази къща-дете… сякаш тя го познаваше и приемаше.

Знаеше също така, че къщата е празна. Още една увереност, чийто източник му беше непонятен.

Пред очите му очертанията на къщата се вплътняваха, ставаха все по-ясни и различими. Мирис на плесен изпълваше въздуха, като от прясно разорана земя. Убиецът изпитваше покой.

Чу зад себе си шумолене на сухи листа, обърна се и видя залитащата към него през шубраците Воркан. Лицето й беше плувнало в кръв от рана на челото и тя едва не рухна в ръцете му.

— Тайст Андий — промълви Воркан. — След мен са. Гонят ме. Търсят мъст за убийство!

Ралик погледна над рамото й и очите му, отдавна привикнали с околната тъмнина, засякоха безшумното приближаващо се движение сред дърветата. Поколеба се, прегърнал вече припадналата жена. После се наведе, метна Воркан на рамото си и побягна към къщата.

Знаеше, че вратата ще се отвори за него, и тя се отвори. Отвъд прага се виждаше тъмно преддверие, нисък свод и широк виещ се коридор. Лъхна го топъл сладък въздух и Ралик влезе.

Корлат, кръвна сродница на Серрат, се приближи до странната къща и спря. Вратата се беше затворила зад плячката им. Тя приклекна. Спътниците й в лова бавно се струпаха около нея.

Хорълт изсъска ядосано:

— Призова ли нашия господар, Корлат?

Тя поклати глава.

— Знам за такива творения от стари времена. Скръбният дом на Малаз, Домът на Одан на Седемте града… Азат едиейрман, Стълбовете на невинността… тази врата няма да се отвори за нас.

— Но се отвори за тях — каза Хорълт.

— Има прецедент. Азатът избира сам. Същото стана със Скръбния дом. Двама мъже бяха избрани: единият щеше да стане император, а другият щеше да е спътникът му. Келанвед и Танцьора.

— Усещам силата му — прошепна Орфантал. — Господарят ни би могъл да го унищожи, докато още е младо.

— Да — съгласи се Корлат. — Би могъл. — Замълча за миг, после се изправи. — Сродница съм на падналата.

— Сродница си — в хор казаха всички.

— Търсенето на мъст приключи — каза Корлат и бръчките около бадемовите й очи се стегнаха. — Господарят ни няма да бъде призован. Оставете го да се възстанови. Азатът няма да бъде докоснат. Защото е нов. Дете е. — Очите й, меко кафяви, бавно обходиха лицата на спътниците й. — Тъй рече Кралицата на Тъмата, когато бе родена Светлината: „Ново е, а което е ново, е невинно, а което е невинно, е драгоценно. Погледнете това дете с възхита и познайте почитта.“

Орфантал се навъси.

— Тъй оцеля Светлината и тъй бе унищожена Тъмата, покорена бе святата Чистота… а сега ти искаш от нас да сгрешим, както сгреши кралицата ни. Светлината се поквари и унищожи нашия свят, Корлат, нима забрави?

Корлат отвърна с тъжна усмивка:

— Обикни тези грешки, мила сестрице, защото това бе надеждата на нашата кралица, както е и моята. Е, да си тръгваме.

Круппе гледаше с благо лице приближаващия се Крокъс, явно останал без сили след безкрайния си нощен бяг. Сръга Мурильо и зашава с пръсти към младия крадец.

— Момъкът се завръща с прекомерна бързина, ала се боя, че Круппе трябва да му поднесе доста тъжна вест.

— Тежка нощ преживя той — отбеляза Мурильо, отпуснал гръб на стената до портата на имението на Симтал. Улиците бяха пусти, гражданите се бяха изпокрили, стъписани от нощните ужасии.

Круппе посочи вяло към Лунния къс, вече на цяла левга на запад, далеч от градските стени.

— Каква забележителна небивалица. Круппе обаче е неописуемо удовлетворен, че предпочете да си замине. Представи си, даже звездите затули и пося в този свят само смъртна боязън.

— Искам да пийна нещо — измърмори Мурильо.

— Великолепна идея — заяви Круппе. — Дали да не изчакаме момъка обаче?

Не чакаха дълго. Крокъс ги позна отдалече и забави паническия си бяг.

— Имперците отвлякоха Апсалар! — извика им той. — Трябва ми помощ! — Залитна и спря пред Мурильо. — Ралик все още е в градината и…

— Тц, тц — каза Круппе. — Спокойно, момко. Местоположението на Апсалар е знайно за Круппе. Колкото до Ралик… — Извърна се към улицата и разпери въодушевено ръце. — Вдишай този нощен въздух, Крокъс! Нова година е! Хайде, нека се поразходим, ние тримата, господарите на Даруджистан! — Прегърна двамата си приятели и ги помъкна след себе си.

Мурильо въздъхна и обясни:

— Ралик го няма. Сега в градината на Кол име една доста необичайна къща.

— Ах, колко неща бяха разбудени в една-едничка фраза! — Круппе се наведе към Крокъс. — Докато, несъмнено, тайната, непреодолима грижа на момъка в момента засяга съдбата на една честна млада девица, чийто живот бе спасен в последния миг от едно благородно синче на име Горлас, представете си. Спасено, твърди Круппе, от цял тон зидария, срутила се от една стена. Каква ирония, наистина. Момата едва не припадна от радост.

— Какви ги приказваш? — намръщи се Крокъс. — Кой е бил спасен?

Мурильо изсумтя.

— Струва ми се, скъпи Круппе, господарю на Даруджистан, че имаш предвид друга честна девица.

— Тя не е честна, между другото — заяви Крокъс.

Круппе изду бузи.

— Трябва да попиташ боговете, момко, и те ще ти кажат, че самият живот не е честен. Е, интересува ли те как имението на лейди Симтал тази нощ току-що стана имение на Кол? Или умът ти дотолкова е обладан от тази твоя нова любов, че дори съдбите на другите ти скъпи приятели — Круппе включително — заслужават такваз липса на интерес?

Крокъс настръхна.

— Разбира се, че ме интересува!

— В такъв случай разказът започва, както винаги, с Круппе…

— Тъй рече Змиорката — простена Мурильо.

Епилог

Видях мълва, родена

и в тайнства загърната,

оставена бе да лежи под слънцето

сред хълмовете на Джадроуби

овци, където са се пръснали

по ветрове, понесени от вълци

и са побягнали пастирите

от шепота на пясъка

примига тя под зноя с вкочанено

сърце от камък

а сенките на Портите за Никъде

се проснаха над плавей прашен

видях мълвата аз, родена

в сърцата на хилядата търсачи

в града, окъпан в синя светлина…

Родено от мълвата (I. I-iv)

Фишър (р. ?)

Слънцето огря утринните мъгли, проснали се над езерото като бял щит. Долу на брега разбудилите се вълни поклащаха рибарска лодка. Непривързана, тя скоро щеше да се измъкне от плена на камъчетата.

Малът помогна на Уискиджак да се качат на една издадена над брега скала и двамата седнаха. Лечителят загледа Бързия Бен, който стоеше умърлушен и се взираше над езерото. Лунният къс бе надвиснал ниско над хоризонта, озарен от златно сияние на фона на раздрания черен базалт.

— Отива на юг — изсумтя Малът. — Интересно, какво ли означава това?

Уискиджак примижа срещу блясъка и заразтрива слепоочията си.

— Пак ли главоболие? — попита Малът.

— Вече не е толкова зле — отвърна побелелият мъж.

— Кракът те притеснява — измърмори лечителят. — Трябва още малко да поработя върху него, ама и ти трябва малко да отдъхнеш.

— Веднага щом ми остане време — ухили се Уискиджак.

Малът въздъхна.

— Ще поработим тогава.

От гористия склон зад двамата Хедж извика:

— Идват!

Лечителят помогна на Уискиджак да стане и прошепна:

— По дяволите! Все пак можеше да е и по-зле, нали, сержант?

Уискиджак погледна ядосано към езерото.

— Три загуби не са чак толкова много, като помислиш.

На лицето на Малът се изписа жал, но той си замълча.

— Да тръгваме — изръмжа Уискиджак. — Капитан Паран мрази разтакаването. Пък и Черните моранти може би носят добри новини. Малко разнообразие все пак.

Бързия Бен ги изгледа от брега. Малът крепеше сержанта нагоре по склона. Време ли беше, зачуди се той. Човек не можеше да си позволи никакво отпускане, за да остане жив в този занаят. Най-добрите замисли действат прикрити зад други замисли, а когато трябва да направиш лъжливия ход, направи го без колебание. Най-трудното е другата ръка да остане скрита.

Жегна го съжаление. Не, не му беше времето. Нека да си отдъхне малко старецът. Но пък нямаше начин да не го направи — не биваше. Планът беше окончателен.

— Уискиджак ще побеснее като разбере — прошепна той.

Капитан Паран чу гласовете им откъм брега, но не тръгна към тях. „После.“ Замесването му с асценденти му беше вляло някакъв нов усет… а може и да беше от отатаралския меч в ножницата на бедрото му. Но ето, че вече я усещаше — навлизаща почти в пълнолетието си, пълничка, каквато я беше познавал, усмихваща се с измамно сънените си очи под тежките клепачи, загледана в утринното небе.

„Ще дойда при теб — обеща й той. — Когато този Пророк на Панион и неговата проклета свещена война бъдат съкрушени, ще дойда при теб, Татърсейл.“

„Знам.“

И се вцепени. Този глас в главата му не беше неговият. Или беше? Изчака, и изчака още. „Татърсейл? — Отвърна му тишина. — Ех, въображението ми, нищо повече. Да си въобразя, че ще си спомниш толкова много от предишния си живот, че ще намериш чувствата, които някога изпитваше към мен, ще ги намериш и отново ще ги изпиташ — какъв съм глупак.“

Надигна се от скривалището си до гроба на Лорн — грамада от камъни — и изтупа пожълтелите борови иглички от коленете си. „Виж ме само. Доскорошен агент на адюнктата, а сега — войник. Най-сетне войник.“ Усмихнат, той тръгна надолу към взвода си.

„Ще чакам да дойде един войник тогава.“

Спря, после се усмихна и продължи.

— Виж, това вече не беше въображението ми.

Гемията лениво се носеше покрай южния бряг, към Давран и речното устие. Опрял лакти на планшира, Калам се взираше към назъбените, покрити със сняг планински върхове на север. До него стоеше още един пътник, невзрачен и неразговорлив.

Единствените гласове, стигащи до ушите на убиеца, бяха на Апсалар и Крокъс. Гласовете на младите звучаха възбудено, всеки се виеше около другия в неуловим танц, все още търсещ съпътстващите го думи. Калам бавно се усмихна. От много време не беше слушал такава невинност.

След малко Крокъс дойде при него, духът на чичо му се бе вкопчил в рамото му.

— Кол казва, че столицата на империята, Унта, била голяма колкото Даруджистан. Вярно ли е?

Калам сви рамене.

— Може би. Само че е много по-грозна. Но не мисля, че ще имаме възможност да я видим. Итко Кан е на южното крайбрежие, а Унта е в залива Картуул, на северното. Липсва ли ти вече Даруджистан?

На лицето на Крокъс се изписа жал и той сведе очи към вълните.

— Само някои хора там.

— Знам какво изпитваш, Крокъс — изсумтя убиецът. — Да му се не види, я го виж само Фидлър — умърлушил се е все едно, че някой му е отрязал ръцете и единия крак.

— Апсалар още не може да повярва, че си създадохте всичките тези главоболия заради нея. Не помни да сте я обичали много във вашия взвод.

— Не помни ами! Откъде да помни? Апсалар е рибарско девойче от някакво бедно селце. И е много далече от дома си.

— А бе, не е само това тя — промърмори Крокъс. Държеше в ръката си някаква монета и разсеяно си играеше с нея.

Калам го изгледа рязко, но каза безучастно:

— Прав си.

Крокъс кимна, вдигна монетата и я огледа. После попита:

— Ти вярваш ли в късмета, Калам?

— Не — изръмжа убиецът.

Крокъс се ухили щастливо.

— И аз. — И подхвърли монетата във въздуха.

Двамата я изгледаха как се спусна към водата, как блесна веднъж и потъна във вълните.

А на носа Трошачът на кръгове бавно кимна. Змиорката щеше да се зарадва на новината, да не говорим какво облекчение щеше да изпита. После отново извърна очи на запад и се зачуди какво ли ще е, когато престане да живее безименен на този свят.

Информация за текста

Стивън Ериксън. Лунните градини

Американска, първо издание

Редактор: Иван Тотоманов

Оформление на корица: „Megachrom“ — Петър Христов, 2004 г.

ИК „Бард“ ООД, 2004 г.

1

Съжалявам (англ.). — Бел.прев.

2

Чудесния (англ.). — Бел.прев.

3

Нощен мраз (англ.). — Бел.прев.

4

Whiskeyjack (англ.) — Буквално: крадлива птица. — Бел.прев.

5

Инструмент (англ.). — Бел.прев.

6

Сляпата (англ.). — Бел.прев.

7

Игра на думи: sorry (англ.). — Прощавай. — Бел.прев.

Content

Стивън Ериксън
Лунните градини

Благодарности

Действащи лица

Речник

Пролог

Първа книга Пейл

1.

2.

3.

4.

Втора книга Даруджистан

5.

6.

7.

Трета книга Мисията

8.

9.

10.

Четвърта книга Убийците

11.

12.

13.

Пета книга Хълмовете Джадроуби

14.

15.

16.

Шеста книга Градът на синия пламък

17.

18.

19.

Седма книга Празненството

20.

21.

22.

23.

24.

Епилог

Информация за текста

1