Seps Dzidris

Sods

SODS

Dz.Seps

1. IEVADA VIETĀ

Mūsu valstī spēkā esošajā kriminālkodeksā un 1933. gada Soda likumos sods nav definēts. Arī citu valstu likumos nav tādas definīcijas. Iespējams, ka to nosaka termina šķietamā pašsaprotamība. Tas tomēr neliedz iztirzāt dažādos soda aspektus un izprast tā jēgu, jo sodi ir dažādi, bet to loģika, pielietojums un mērķi atšķirīgi. Latvijā pašlaik likums paredz sodus par noziegumiem un administratīviem pārkāpumiem. Daudzās valstīs šie sodi ietverti vienotā sodu likumā. Līdz okupācijai arī Latvijā bija viens sodu likums, kurš, starp citu, nav atcelts. Tajā, tāpat kā citu valstu likumos, paredzēti sodi par pārkāpumiem un noziegumiem. Pēdējie atšķiras no pirmajiem ar nodarītā kaitējuma smagumu. Tagad Latvijas likumos šī atšķirība fiksēta, nodalot pārkāpumus atsevišķā Administratīvo pārkāpumu kodeksā. Tas rada jucekli salīdzinošajā likumu izpētē.

Ar administratīvajiem pārkāpumiem parasti saprot citu nodarījumu grupu: dienesta pārkāpumus, likuma neievērošanu administratīvo lēmumu pieņemšanā u.c. Par tādiem pārkāpumiem nav paredzēti sodi, bet gan šo lēmumu atcelšana, un, ja vainīgais izrādās likumu nezinātājs vai ignorētājs, viņš zaudē ieņemamo amatu. Tāda veida pārkāpumus izskata administratīvās tiesas vai ar likumu pilnvarotas personas, parlamenta kancleri vai obdusmeni. Lietu izskatīšanai ir noteikta procedūra.

Pastāv arī disciplinārie sodi, kuri paredzēti darba likumdošanā, kā arī dažādos nolikumos, statūtos, uzvedības noteikumos utt. Pašvaldības paredz sodus par saistošo lēmumu nepildīšanu.

Sadzīvē par sodiem dēvē arī tos ietekmēšanas līdzekļus, kurus vecāki pielieto saviem bērniem. Tie nav juridiskās normās fiksēti un tiek lietoti atbilstoši tradīcijām un vecāku pedagoģiskajai kultūrai un labi ilustrē vienu no soda aspektiem - pamudinājumu rīkoties soda noteicējam vēlamajā virzienā.

Šajā darbā ir tematiski apskatīta soda izcelsme, tā pielietošanas un efektivitātes problēmas, kā arī iztirzāta soda jēga un būtība.

Darbs domāts studentiem, kuri studē penoloģiju, sodu izpildes problēmas un krimināltiesības.

2. SODA VĒSTURISKIE ASPEKTI

Soda izcelsmē saskatāmi vismaz divi ceļi. Viens no tiem saistīts ar cietušā pretdarbību nodarījumam, otrs - ar sabiedrības attieksmi pret indivīdu, kura uzvedība negūst vairākuma atzinību. Iespējams, ka soda noteicējs un izpildītājs šajos gadījumos sākumā bija noteikta persona, cietušais vai vadonis. Tātad soda etioloģijā saskatāmi divi līmeņi: individuālais (cietušais un ļaundaris) un sabiedriskais (sabiedrība un pārkāpējs). To atšķirības nosaka sodu veidus un attieksmi pret sodu un sodāmo. Individuālā līmenī sods pārsvarā izprotams kā atmaksa vai atriebība. Taisnīgas atriebības alkas prevalē daudzo cietušo rīcībā vēl šodien. Šīs gadsimtiem ilgi koptās taisnīguma jūtas vēl tagad izraisa konfliktus karstasinīgo dienvidnieku sabiedrībās. Mežonīgā vai pusmežonīgā vidē acīmredzot valdīja stiprākais vai viltīgākais. Sods asociējās ar atriebību. Amerikāņu psihiatrs A.Vaits atriebības fenomenu saista ar iracionālām emocijām.

Sabiedriskajā līmenī sods asociējas ar vainīgā izstumšanu no sabiedrības - tā var būt ignorance vai izraidīšana.

Visas svarīgākās sabiedriskās problēmas pirmatnējā kopienā un vēlākajā ciltī izšķīra sapulce. Tā ievēlēja amata vīrus, tiesāja noziegušos, izšķīra kopienas locekļu ķildas.[1]

Šajā attīstības stadijā nebija rakstītu likumu un lietas izšķiršanā noteicošā loma bija tradīcijām.

Atdarīšana vai atriebība izpaužas dažādi. No pirmatnējās kopienas laikiem saglabājusies asinsatriebība (vendeta), kura ļāva cietušajam, viņa ģimenei vai ciltij vajāt vainīgā ģimeni un cilti. Vēlāk līdz ar morāles normu un kulta rituālu izplatīšanos sodi dažkārt ieguva sakrālu nokrāsu.

Sākumā atriebība netika samērota ar nodarījumu. Bieži vien tā bija smagāka un skāra ne tikai vainīgo, bet arī viņa ģimenes locekļus un radiniekus. Verdzības iekārtā dominēja no pirmatnējās kopienas sabiedrības pārmantotais taliona[2] soda princips, saskaņā ar kuru par noziedzīgu kaitējumu sodīja, nodarot vainīgajam tādu pašu kaitējumu.

Taliona principa ieviešanās (aci pret aci, zobu pret zobu) vai soda samērojamība ar nodarījumu nozīmēja soli uz priekšu soda fenomena izpratnē.

Vienlaicīgi pastāvēja zaudējumu piedziņa, kas dažkārt papildināja sodu vai tika izprasta kā sods. Sodīšanas principi un veidi dažādos reģionos attīstījās paralēli vai arī atsevišķos periodos prevalēja kāds no tiem. Piemēram, šumeru[3] valdnieka Sulgi (2093.-2046.g.p.m.ē.) likumos bija paredzēta atlīdzība par zaudējumu vai kaitējumu, bet vēlāk Samsuilunas (1749.-1712.g.p.m.ē.) likumos atkal noteicošais bija atriebības princips.[4] Asinsatriebība bija izplatīta un pastāvēja ilgi. Tā bija sastopama krievu tiesā (11.gs.); dažos pasaules rajonos tā pastāv vēl šodien.

Asinsatriebība, kas dažkārt turpinājās paaudzēm ilgi un pieļāva slepkavību, neatbilst cilvēces pastāvēšanas loģikai. To aptvēra, nojauta vai arī izprata cietušā un vainīgā cilts un ģimenes vecākie. Viņi bieži vien attiecības kārtoja savstarpējās sarunās. Tā vienlaicīgi vai nedaudz vēlāk par citiem sodiem radās tā sauktā kompozīcija (Compositio) jeb nolīgums starp cietušā un vainīgā pusēm par zināmu atlīdzību cietušajam. Piemēram, turkmēņu ieražu tiesībās (adat) līdz pagājušajam gadsimtam saglabājās ne vien asinsatriebība, bet arī asins izpirkšana (huna), ko noteica vienojoties noslepkavotās personas kopienas un vainīgā aula vecajiem.[5]

Rīgas statūti (XIII gs.-XVI gs.) arī paredzēja izpirkšanu, piemēram, ja slepkavam izdevās aizbēgt, viņš varēja izpirkties ar 10 sudraba markām par labu noslepkavotā ģimenei un 3 sudraba markām - pilsētai. Izpirkšana (vergild) pastāvēja arī anglosakšu tiesībās. Frankusaliešu tiesības (Lex Salica V-VI gs.) arī atļāva atpirkties par slepkavību. To varēja nomaksāt arī slepkavas radi.

Līdztekus stingriem sodiem pastāvēja cietušā tiesības prasīt sodanaudu (actiones poenales vai poenas persequedas causa comparete), kas varēja pat pārsniegt radušos zaudējumus.

Romiešu «Divpadsmit tabulu likumi» paredzēja divkāršu nozagtās mantas vērtības nomaksu cietušajam, ja zaglis netika pieķerts nozieguma vietā, un trīskāršu vērtības piedziņu, ja manta nodota uzpircējam vai atrasta kratīšanā. Līdzīgi noteikumi sastopami arī vēlākos laikos.

«Karolina» (Constitution Carolina, 1532) par nelielu zādzību paredzēja divkāršu nozagtās mantas atmaksu. Ja zaglis nespēja to samaksāt, viņam bija jāizcieš sods cietumā. Termiņš bija neliels, bet tas nedeva zaglim tiesības izvairīties no izdevumiem, jo pēc atbrīvošanas no ieslodzījuma viņam bija jāsamaksā par cietumā saņemto pārtiku un jāatlīdzina cietumsargu darbs.

Romiešu tiesības paredzēja talionu, ja cietušais to pieprasīja. «Divpadsmit tabulas» pieļāva soda naudas nomaksāšanu un zaudējumu atlīdzību arī pēc sprieduma pasludināšanas. Tādējādi miesassodi pārvērtās par naudassodiem.

Sodu valstiskošanas rezultātā sodanaudas iekasēšanu pārņēma valsts. Tagad naudassodi ir visizplatītākie sodi pasaulē, bet to iezīmes un veidi parādījās jau sirmā senatnē. Jāatzīmē pirmo sodu nežēlība. Ne velti Platons rakstīja: «Nogalināt likums paredz tos, kam samaitāta dvēsele un kuri nav dziedināmi».[6]

Romas tiesības atzina daudzus soda veidus. Izplatītākie bija nāvessods, sakropļošana (nocērtot roku, ausi), miesassodi (pēršana), pārdošana verdzībā un naudassodi. Ar miesassodu Romas pilsoņus sodīt bija aizliegts. Pastāvēja kolektīva atbildība. Vainīgo sodīja kopā ar viņa piederīgajiem. Tā, piemēram, par Romas prefekta Pardocija Sekundusa noslepkavošanu, ko izdarīja viņa kalps aiz greizsirdības, sodīja visus 400 vergus.

326.gadā Petelija un Papirija likums[7] aizliedza Romas pilsoņu paverdzinašanu, tai skaitā parādu verdzību. Likums paredzēja, ka turpmāk par parādu būs jāatbild ar savu īpašumu. Minētais likums  pelna ievērību arī ar to, ka tas pasludināja Romas pilsoņa personas neaizskaramību: tika atcelti miesassodi un spīdzināšana.

Romiešu sodu politika bija praktisku apsvērumu vadīta, taču teorijā tā balstījās uz grieķu atziņām.

Mūsu ēras sākumu raksturo nežēlīgi sodi, ko piemēroja kungs, cars vai citi valdnieki un viņu ierēdņi, kā arī baznīca. Kolektīvā atbildība vēl bija tik dabiska, ka Anglijas karaļa Edvarda I (1239.-1307.) Ordonance paredzēja kolektīvo (brālības) atbildību par tās biedru nodarījumiem.

Tai laikā plaši sastopami bija nāvessods, pārdošana verdzībā, ieslodzīšana cietoksnī, sakropļošana, miesassodi, izraidīšana no valsts, piesiešana pie kauna staba, ieslēgšana siekstā un zaudējumu atlīdzība. Izplatījās kvalificētie nāvessodi: saraušana gabalos uz rata, sadedzināšana utt. Muižnieku vidū vēl joprojām pastāvēja asinsatriebība.

Tagadējās Latvijas teritorijā XI-XIII gs. vietējās tiesības paredzēja miesas un nāvessodus, arī to kvalificētos veidus. Tā, 1206. gadā Ikšķilē lībiešu sapulce (nevis virsaitis) sodīja ar nāvi, pārplēšot uz pusēm aiz kājām , lībieti, kas neatteicās no tikko pieņemtās kristīgās ticības. Patiesības noskaidrošanas procedūrās pieļāva spīdzināšanu. Turpmākajos gadsimtos sodu palete maz mainījās. Bruņinieku tiesības, kas ietvēra daudzus noteikumus no «Sakšu spoguļa» (Specilum juris Sacsonicum, 1230.) un Dānijas karaļu Valdemāra II un Ērika VI lēņu tiesībām, paredzēja naudassodu, miesassodu, sakropļošanu, izpirkšanu, nāvessodu, arī sadedzinot sārtā. Rīgas pilsētas un zemnieku tiesības, kuras saturēja daudzas lībiešu tiesību normas, noteica līdzīgus sodus, to skaitā arī saraustīšanu gabalos uz rata kā kvalificētu nāvessoda veidu.

Rīgas statūtos (XIII - XVI gs.) bija paredzēti šādi sodi: pēriens (par nelielu zādzību), kauna zīmes iededzināšana, auss nogriešana un padzīšana no pilsētas (par vidēju zādzību 1/2-1 vērdiņa vērtībā), pakāršana (par lielu zādzību), saraušana uz rata (par baznīcas aplaupīšanu un slepenu slepkavību), galvas nociršana (slepkavam, noķerot to nozieguma vietā), cepināšana uz pannas (par naudas viltošanu un viltotas naudas glabāšanu).

Daži likumi, piemēram, «Karolina» par vienādiem noziegumiem dažādus sodus paredzēja vīriešiem un sievietēm. Tā, piemēram, par nodevību (124.p.) vīriešiem draudējas saraustīšana uz rata, bet sievietēm - noslīcināšana.

Valsts, pilsētas, sava kunga, laulātā vai tuva radinieka interešu nodevības gadījumos sodu varēja pastiprināt, velkot vainīgo uz soda vietu vai mokot viņu ar stangām pirms soda izpildes.

Viduslaikos plaši vērsās pret klaidoņiem un slaistiem. VI-XVI gs. Anglijas likumos bija paredzēts darba spējīgu klaidoni piesiet pie ķerras un pērt līdz asinīm. Par atkārtotu klaiņošanu līdztekus piespiedu darbam ar ķerru draudēja ausu nogriešana. Henrika VIII (1509.-1547.) valdīšanas laikā Anglijā sodīja 72 000 zagļu, bet, valdot Elizabetei, pakāra 300-400 klaidoņu.

Mūsu ēras nežēlīgākie sodi saistīti ar kristietību. Vienmēr cilvēces glābšanas ideju nesēji savā paštaisnībā un vienpusībā ir bijuši neiecietīgi pret citādi domājošiem. To vēl vairāk pastiprināja viņu varas kāre. Kristieši nebija izņēmums. Baznīca tīkoja ne tikai pēc cilvēku dvēselēm, bet arī pēc laicīgās varas. Šiem mērķiem tā par labiem uzskatīja jebkurus līdzekļus. Imperators Julians Atkritējs (Julianus Apostata, 361.-363.), raksturojot situāciju, izteicās, ka viņš nekad pat starp mežonīgiem zvēriem nav redzējis tādu asinskāri, kāda ir vairumam kristiešu pret neticīgajiem.[8]

Kristīgā baznīca gadsimteņiem ilgi nežēlīgi vajāja citticīgos, ko uzskatīja par ķeceriem. Pirmais nāvessods ķeceriem tika izpildīts 385.gadā. 1826. gadā ķecerībā tika apsūdzēts un sodīts mācītājs Presciliāns.

Baznīcas represijas tika kanonizētas. Pāvests Inokents III (1198.-1216.) nodibināja svēto tiesu - inkvizīciju ar spīdzināšanu (torturu). Pēc viņa norādījumiem kardināls Hugo (vēlākais pāvests Gregors IX, 1227.-1241.) izstrādāja inkvizīcijas darbības programmu - represiju pamatojumu - «Dzīves noteikumi». Tie bija nežēlīgi . Piemēram, visiem iedzīvotājiem, ieskaitot zēnus no 14 un meitenes no 12 gadu vecuma, bija jāzvēr, ka viņi vajās ķecerus. Atsacīšanās zvērēt pamatoja aizdomas ķecerībā. Mājas, kurās deva patvērumu ķeceriem, paredzēja iznīcināt.[9]

«Svētā tiesa» valdīja ap 1500 gadu. Šo gadu laikā tikai Spānijā vien uz sārta sadedzināja 35 000 un cietumos nomocīja ap 290 000 cilvēku. Kulminācija bija Romas pāvesta Inokenta VIII (1484.-1492.) raganu bulla «Summis desiderantis» (1484.g.5.dec.), kura sākās ar vārdiem: «Ar lielāko centību, kā to prasa augstākā priestera pienākumi, mēs tiecamies vairot katoļticību un iznīdēt ķecerību».[10]

Inokents VIII (innocent - nevainīgs), kuru daudzo bērnu dēļ dēvēja par Romas papu, ar šo bullu uzsāka īstas raganu medības Eiropā. Simtiem cilvēku, it īpaši sievietes, tika sadedzinātas kā raganas par burvestībām un sakariem ar nelabo. Latvijā raganu prāvas sevišķi bija izplatītas XVI gs.

Eiropas valstu muižu tiesības (XVII-XVIII gs.) pieļāva raganu medības. Aizdomās turētās burves pārbaudīja ar uguni un ūdeni. Sasietas tās meta ezerā vai upē; ja tās uzreiz nenoslīka, tas bija drošs pierādījums piederībai raganām. Izvilktas no ūdens, viņas nosūtīja uz muižu, kur ar spīdzināšanu panāca atzīšanos. 1768. gadā iznāca Terezina kodekss, kurā bija spīdzināšanas veidu attēlojumi. Kodekss paredzēja īpaši izsmalcinātus nāvessoda veidus, piemēram, - par bērna slepkavību mātei jānocērt galva, jāizņem sirds, tā jāpārdur ar mietu un jāaprok, bet ķermeni jāaizmet.[11]

Kurzemes muižu tiesībās (XVIII gs.) nāvessodi nebija paredzēti. Pārsvarā bija naudas (strāpes) un miesassodi (rīkstes).

XVII - XVIII gs. izplatījās piespiedu darbi un izsūtīšana no valsts. Angļi savus sodītos nometināja Austrālijā, Jaunzēlandē un Amerikā, franči - Āfrikā, krievi - Sibīrijā.

Nežēlīgi soda veidi saglabājās vēl pagājušajā gadsimtā. Tarlē rakstīja, ka XIX gs. Anglijas likumi paredzēja nāvessodu par 6789 nodarījumiem.[12]

Pagājušajā gadsimtā vēl joprojām Anglijā, Austrijā un Krievijā izmantoja miesassodus. Ar laiku daudzas valstis sāka atteikties no šiem sodiem. Tā, Norvēģijas parlaments 1815. gadā nolēma miesassodus aizvietot ar ieslodzījumu cietumā, vienu nocirstu roku pielīdzinot 10 gadu ieslodzījumam.

Šis apskats ļauj nosacīti aptvert agrāko laiku cilvēku sodu vērtējumus. Mūsdienu priekšstatos (Latvijā vidējais ieslodzījuma termiņš ir ap 4 gadi, bet Ziemeļeiropā to mēra mēnešos) desmit gadu ieslodzījumā ir ļoti smags sods. Salīdzinot to ar tādu seno sodu, kā rokas nociršana, jāatzīst arī pēdējā bardzība. Pie tam jāņem vērā tolaiku rokas vērtība - valdīja taču roku darbs, mehanizācija bija zemā līmenī, bet automatizācija - tikai sapnis.

Klasiska miesassoda valsts, ja uzticamies J.Foiņicka vērtējumam, bijusi Krievija. Miesassodi bija paredzēti «Krievu tiesā». Vēlākie likumi, kā Ivana IV Tiesas likumu krājums (1550.), 1649. gada likumu krājums un Pētera I kara artikuls (1715.), paredzēja pirkstu, roku vai ausu nociršanu, mēles izraušanu vai piededzināšanu, nāšu izraušanu, pērienu ar pātagu, dzelzs vai koka rīkstēm. Katrīna II 1785. gadā atcēla miesassodus muižniekiem. Ar tādu bagāžu Krievija iegāja XIX gadsimtā.

Arī 1832. gada likumu krājums paredzēja miesas sodus: pērienu ar pātagu, pletni, dzelzs vai koka rīkstēm, striķi utt. 1845. gadā sodu likumi atcēla pērienu ar pātagu, taču palika dzelzs rīkstes (līdz 1200 sitieniem), pletne (līdz 900), rīkstes (līdz 800). Šis sods faktiski bija nāvessods.

1863. gadā atcēla miesassodus sievietēm, garīdzniekiem, skolotājiem ar augstāko un vidējo izglītību un sabiedriskajos amatos ievēlētajiem zemniekiem. Samazināja arī miesassodu veidus un pērienam paredzēto sitienu skaitu.[13]

Pārējām iedzīvotāju kategorijām miesassodu saglabāja. Tos plašāk izmantoja zemnieku un zaldātu sodīšanai.[14]

Sākot ar XVIII gs. noziedzniekus Krievijā zīmogoja. 1845.gada sodu likumi paredzēja - katordzniekiem sejā iededzināt burtus KAT (каторжник), izsūtītajiem katordzniekiem CK (ссыльный каторжник), nometinātiem jeb deportētiem CП (ссыльный поселенец), klaidoņiem Б (бродяга).

Pagājušajā gadsimtā aizsākās aktīva sodu humanizācija. Sabiedriskā doma un juristi iestājās par nāvessoda ierobežošanu, kā arī par dažādām cietumsoda un brīvības atņemšanas alternatīvām. Tagad daudzās valstīs nāvessods likumdošanā nav paredzēts vai arī tā izpildei noteikts moratorijs.

Astoņdesmitajos gados aktivizējās aboliocinisma (abolitio - latīniski - atcelšana, likvidācija) kustība. Tā sākās XVIII gs. beigās un XIX gs. sākumā ASV kā kustība par nēģeru verdzības atcelšanu. Vēlāk aboliocinisti iestājās par nāves un cietumsoda atcelšanu. Tagad viņu prasības ietver cietumsoda atcelšanu.

Sākot ar 1981. gadu šī kustība regulāri ïk pēc gada - sasauc konferences, kurās pēdējā laikā piedalās arī citu sabiedrisko akciju pārstāvji. Kārtējā (piektā) Starptautiskā aboliocionistu konference notika 1991. gadā Benmigtonā (ASV, Indiānas štatā).

Pēdējos gadu desmitos ieviesti jauni soda veidi. Tos var iedalīt trīs grupās: ieslodzījumu modificējoši sodi (daļējs ieslodzījums, atlaišana darbā, nedēļas nogales ieslodzījums, mājas arests, sociālā aprūpe utt.); ieslodzījumu aizvietojoši sodi (naudassodi, restitūcijas, ierobežojumi, morālie, nosacītie un ar nosacījumiem); nesankcionētie pārkāpumi (samierināšana utt.).

Soda attīstības vēsturē saskatāma arī cita ievirze. Tā ir saistīta ar sodāmā subjekta izpratni. Sākumā par nodarījumiem sodīja ne tikai cilvēku un ne tikai vainīgo, bet arī priekšmetus, dzīvniekus, augus, dabas parādības, dzīvos un mirušos, bērnus, pieskaitāmos un nepieskaitāmos. Tas bija laikā, kad cilvēks apkārtējās lietas un dzīvniekus apveltīja ar cilvēciskām īpašībām un nespēja saskatīt nodarījuma cēloņsakarības. Tāpēc reakcija ne vienmēr tika vērsta pret vainīgo. Dzīvnieku vai dabas spēku radītie zaudējumi izraisīja reakciju pret tiem. Priekšmetu sodīšana kā atsevišķa soda izpausme sastopama vēl viduslaikos. Tā 1593. gadā Krievijā ar pātagu nopēra un izsūtīja uz Sibīriju Ugļičas pilsētas baznīcas zvanu par trauksmes iezvanīšanu sakarā ar carēviča Dmitrija noslepkavošanu.

Ar laiku pamanīja saistību starp subjektu un nodarījumu. Sākumā gan tīri formāli, piemēram, par vainīgo atzina tā šķēpa īpašnieku, ar kuru nogalināts cilvēks. Vēlāk sāka izprast tiešās cēloņsakarības un līdz ar to nodarījumā vainīgo.

Sākumā vainīgajiem sodu noteica galvenokārt par nodarījuma sekām. Teorijā šo virzienu dēvē par klasisko. Tas izsakāms triādē: nodarījums, vaina, sods. Šīs teorijas pārstāvji cenšas sodu samērot ar nodarījumu - jo smagāks noziegums, jo bargāks sods.

Ar laiku radās otrs virziens - pozitīvisms. Tā ideologi proponēja noziedznieka labošanas un soda lietderības principu. Pirmajā vietā nav nodarījums, bet tā subjekts. Pozitīvismam ir nozīmīga loma soda attīstībā. Tā ietekmē, nosakot sodu, ievēroja nozieguma psiholoģiskos aspektus, kas atspoguļo vainīgā nodomu. Turpinājās meklējumi, kas prasa ievērot nodarījuma motīvus. Pozitīvisma ietekmē radās nosacītie sodi, pirmstermiņa atbrīvošana un citi pasākumi, kurus pielietoja atkarībā no vainīgā personības bīstamības pakāpes un labošanas iespējām. Vispārēju soda humanizācijas tendenci neatzīst norvēģu kriminologs N.Kristi. Viņš uzskata, ka ir grūti noteikt, kāds sods attiecīgajā laikā dzīvojošo cilvēku izpratnē ir bargāks - XVIII gs. cilvēkiem pirkstu nociršana, ko pielietoja 1703. gadā, XIX gs. cilvēkiem - cietuma vai XX gs. - naudassods.[15]

Vēl tagad ir noziedznieki, kuri labprāt piekristu pērienam vai citam agrāk izplatītam sodam, lai nebūtu jāsēž cietumā vai jāmaksā sodanauda. Soda veidi vienmēr ir laikmetīgi. Tomēr tas neizslēdz vajadzību meklēt jaunus, laikam atbilstošākus, efektīvākus un cilvēciskākus sodus.

Soda vēsture ļauj izteikt domu, ka mainīsies to izpratne, veidi un izpilde, taču nezudīs viņu vajadzība.

3. SODA VALSTISKOŠANA

Sodīšana ir valsts funkcija. Pirmais sods bija privāts akts, kurā cietušais atriebās vai panāca zaudējumu atlīdzināšanu. Tā bija cietušā un vainīgā mijiedarbība, kurā dažkārt piedalījās abu, biežāk gan tikai cietušā, līdzjutēji un atbalstītāji.

Sodīšanas tiesības pamazām pārņēma cilts vecākais, karalis vai cars, vēlāk feodālis, bet tagad - valsts institūcijas. Tādu notikumu gaitu sekmēja vairāki apstākļi. Pirmkārt, - sodi tika noteikti par varas apdraudējumiem. Tādos gadījumos cietušā puse - vara karaļa vai citā personā - pati izrēķinājās ar saviem pretiniekiem. Pavalstniekiem tika izskaidrots, ka sodītie ir visas sabiedrības ienaidnieki. Otrkārt, pārkāpumā radīto zaudējumu atlīdzināšana ir saistīta ar vērtību pārdalīšanu un sakarā ar to varas subjekts ātri izprata, ka viņa taisnīgais spriedums dos iespējas piesavināties vērtības vai gūt atlīdzinājumu sodanaudas veidā, ko ieskaitīs viņa personīgajā vai valsts kasē. Ilgu laiku valsts ienākumos jūtamu vietu ieņēma sodanaudas. Treškārt, sodīja arī par tādiem nodarījumiem, pret kuriem vērsās visa sabiedrība.

Soda valstiskošana bija pozitīvs solis, jo tā rezultātā sodīšana kļuva publiska, bet vispārējā prevence - efektīvāka. Vienlaicīgi attīstījās sabiedriskā un zinātniskā doma, jo radās vajadzība teorētiski pamatot sodīšanu un prasība pēc iedarbīgākiem sodiem. Sods no individuāla atriebības akta kļuva par valstisku, likumā reglamentētu pasākumu, kas virzīts uz taisnīguma nodibināšanu.

Formāli sods ir valsts institūciju reakcija uz likumpārkāpumu, liekot vainīgajam ciest un atlīdzināt nodarītos zaudējumus.

Ar soda palīdzību valsts nodrošina likuma izpildi, kārtību un pilsoņu tiesību aizsardzību. Sodā ir ieinteresēti iedzīvotāji, kas ne vienmēr spēj individuāli aizstāvēt savas tiesības. Pilsoņu kopums uztic valstij savu interešu aizstāvību un vienlaikus piekrīt valsts soģa un arbitra funkcijām. Šo funkciju ietvaros valsts kontrolē sodu piespriešanu, regulē to noteikšanu un izpildes kārtību, tādējādi novēršot iespējamo patvaļu un iedzīvotāju savstarpējo izrēķināšanos.

Sods izpilda situācijas atjaunošanas funkciju. Atgriežot priekšmetus un attiecības pirmsnozieguma stāvoklī, tas izpaužas atlīdzībā un gandarījumā, ko cietušais saņem soda izpildes gaitā. Tomēr pilnīga stāvokļa atjaunošana nenotiek, jo katra stunda, diena un mēnesis, kas attālina sodu no nozieguma notikuma, maina lietas apstākļus un tās dalībniekus. Turklāt ne vienmēr izdodas atgūt nozagto vai piedzīt zaudējumus no vainīgā, atjaunot cietušā veselību utt. Mēdz būt vērtības, kuras nav atjaunojamas vai aizstājamas. Tāpēc situācijas atjaunošana ir nosacīta.

Sods ir valsts piespiedu līdzeklis. Tāds novērtējums ir izteikts daudzu autoru darbos. Daļēji tam var piekrist, jo norobežot piespiešanu no pārliecināšanas var tikai ideāli. Praktiski piespiešana saprotama subjektīvi. Ārējo ietekmi viens indivīds uztver kā piespiešanu, bet otrs to pašu atzīst par pārliecinošu argumentu vai doto iespēju sfēru.

Cilvēces eksistence un darbības robežas nosaka daudzi objektīvi apstākļi: kosmiski, ģeoloģiski, meteoroloģiski un citi no cilvēka neatkarīgi faktori. Cilvēks spiests pakļauties tiem. Tas notiek apzināti vai neapzināti. Parasti dabas diktāti netiek uztverti kā piespiešana.

Paralēli šiem likumiem veidojas sociālie noteikumi: paražas, tradīcijas, morāles un ētikas normas, juridiskie akti. Vairums sociālo noteikumu ir saskaņoti ar dabas parādībām. Visas normas prasa, lai cilvēks tās ievērotu. To subjektīvais raksturs, patstāvīgā un viegli uztveramas klātbūtne tiek dažādi novērtēta. Dažkārt šīs normas tiek uztvertas kā piespiešana, lai gan, piemēram, vispārējo prevenci var uztvert gan kā pārliecināšanu nedarīt likumā aizliegto nodarījumu, gan kā piespiešanu darboties likumā noteiktajās robežās.

Piespiešanas pretstatījums pārliecināšanai nav materiāli pamatots. Cilvēks pats lemj, vai viņa griba un brīvība ir/nav ierobežota, jo tikai viņa subjektīvais viedoklis vērtē apkārtējo ietekmi kā piespiešanu vai pārliecināšanu. Brīvības apjoma izpratne ir atkarīga no indivīda apziņas, zināšanām un spējām novērtēt notikušo.

Jebkura psihiski vesela cilvēka rīcība ir viņa gribas izpausme arī tad, ja viņš izpilda obligātus priekšrakstus, likumus vai morāles prasības. Vācu filozofijas klasiķis Hēgelis noliedz piespiešanas jēdzienu, jo «vispārējais uzskats ir, ka jebkura rīcība vai atteikšanās no tās ir brīvas gribas izpausme».[16]

Soda valstiskošanai ir negatīvas sekas. Tieslietu procedūras, kas it kā paredzētas arī cietušā interešu aizstāvībai, nostāda viņu opozīcijā. Franču jurists R.Meljē, atzīstot šo faktu, uzskata, ka vainīgā atvainošanās un pušu izlīgšana samazinātu šo pretstatījumu. Tas būtu pirmais solis uz vainīgā labošanos.[17]

Pašreizējā opozīcija un pastarpinātā saskarsme ar noziedznieku negarantē cietušajam to morālo un materiālo gandarījumu, ko viņš gūtu, personīgi spriežot tiesu.

Praktiski cietušā pozīcija ir neizdevīga. Valsts, pildot soģa un arbitra funkcijas, nosaka cietušajam pienākošos daļu. Šis process notiek it kā saskaņā ar cietušā gribu, jo to realizē tautas (arī cietušā) vārdā atbilstoši likumam, bet tas nostāda tiesu pāri cietušajam. Tiesa ir bezpersoniska. Cietušā intereses paliek otrajā plānā.

Cietušais ir pakļauts visām izmeklēšanas un tiesas radītajām neērtībām. Viņam dažkārt pacietīgi jāuzklausa vainīgā, liecinieku un arī tiesībaizsardzības iestāžu darbinieku rupjības, apvainojumi un nepieklājības, kā arī jāzaudē laiks.

Sods tiek vainīgajam, bet cietušais nesaņem kompensāciju par saviem pārdzīvojumiem un zaudējumiem. Šajā ziņā likums un tiesa ne vienmēr ievēro cietušā intereses un prasības, it īpaši viņa morālos zaudējumus.

Cietušais bieži vien paliek zaudētājos, jo nedabū nozagto un dažkārt izbauda noziedznieka un viņa līdzgaitnieku atriebību.

1988. gadā Helsinkos speciāla darba grupa apsprieda ANO 1985.gada 11. decembra deklarācijas «Par noziegumos un varas ļaunprātībā cietušo tiesisko aizstāvību» izpildi. Tā konstatēja, ka daudzās valstīs deklarācijas realizācija jau ir uzsākta, piemēram:

- Čehoslovākijas kriminālprocesā īpaša uzmanība pievērsta civilprasības apmierināšanai, toties morālie zaudējumi netiek kompensēti;

- Francijas kriminālprocesā var pieteikt civilprasību, bet, ja noziedznieks to nevar apmierināt, viņa vietā to dara valsts. Valdība šīm vajadzībām palielina budžetu. Vienlaicīgi tā paplašina dienestus, kas rūpējās par palīdzību cietušajiem, ierosina nepieciešamās izmaiņas likumos un veic citus cietušo aizstāvībai paredzētos pasākumus;

- Vācijā paplašinātas cietušā tiesības. Zaudējuma piedzīšanā un gandarījuma panākšanā viņa tiesības gandrīz pielīdzinātas prokurora prerogatīvām. Cietušo aptaujā vācieši gan noskaidrojuši, ka tie gandarījumu galvenokārt saista ar vainīgā sodīšanu, otrajā vietā liekot restitūciju. Cits pētījums pierāda atlīdzības un cietušā prasību apmierināšanas līdzvērtību sodam par sīkiem nodarījumiem. Cietušā prasību apmierināšana var aizstāt sodu;

- Anglijā ir pieņemti likumi par atlīdzību cietušajiem uz noziedznieka rēķina.[18]

Soda ekonomija. Juridiskajā literatūrā ši termins ir sastopams diezgan bieži. Tas izsaka divus soda pielietošanas aspektus - materiālo un psihisko. Materiālā puse atspoguļo nepieciešamos līdzekļus. Tā kā sodi ir valsts prerogatīva, tad tai jāuztur soda noteikšanas un izpildes institūcijas: policija, tiesa, cietumi. Neviena no šīm institūcijām nedod peļņu. Tā kā valsts interesēs ir, pēc iespējas mazāk līdzekļu tērēt, lai nodibinātu kārtību, tiesībaizsardzības organizācijas nesaņem liekus naudas resursus.

Izņēmums šai ziņā bija totalitāro režīmu valstis - PSRS un hitleriskā Vācija. PSRS, piemēram, «uz ieslodzīto kauliem» būvēja pilsētas, kanālus un šahtas. Hitleriskā Vācija atļāvās eksperimentēt ar ieslodzītajiem. Šo pasākumu rezultātā minētās valstis, izmantojot lēto ieslodzīto darbu, pelnīja. Tāpēc šajās valstīs nepastāvēja soda ekonomijas problēma. Padomju republiku kriminālkodeksi paredzēja garus brīvības atņemšanas termiņus.

Soda ekonomijas psihiskais aspekts izpaužas tādējādi, ka pārlieka sodīšana pieradina iedzīvotājus pie sodu vajadzības, taču kārtējais sods nedod vajadzīgo efektu, jo sabiedrība ir notrulināta. Tā vairs nejūt bailes no soda. PSRS bija raksturīga sabiedrības vienaldzība pret sodiem. Tas savukārt radīja vajadzību pēc stingrākiem sodiem. To vēl tagad atspoguļo arī mūsu republikas sabiedriskā doma.

4. SODA JĒGA UN BŪTĪBA

Sods ir būtiska nozieguma pazīme. To atzīmēja romiešu tiesības, bet prof. P.Mincs krimināltiesību vēsturi saistīja ar sodīšanas vēsturi. Citādās domās ir G.Rušē un O.Kiršheimers. Viņi apstrīd soda un nozieguma ciešo saistību, jo pirmais esot nodalīts no sava juridiskā satura. Katra ražošanas sistēma nosaka tādus sodus, kas atbilst tās prasībām.[19]

Vēsture tiešām apstiprina to, jo dažādos laikos un iekārtās tiek noteikti savi sodi. Arī mūsdienā tie dažādās valstīs ir atšķirīgi.

Minētie autori soda veidu izmaiņas saista ar izmaiņām ražošanas attiecībās. Vergturu sabiedrībā sods ir vergu darbs, bet industriālajā - katorga vai cietuma darbība. XVI-XVIII gs. labošanas iestādes ierīkoja nolūkā apmierināt augošās rūpniecības vajadzības. Lēmumā par Špandavas labošanas mājas dibināšanu (1687.g.) nolūks ir skaidri deklarēts, proti, - likvidēt vispārējo vērpēju deficītu. G.Rušē un O.Kiršheimers tāpat uzskata, ka katorga galerās nebija saistīta mazāk ar krimināltiesiskiem, vairāk ar ekonomiskiem apsvērumiem.[20]

M.Tams, komentējot G.Rušē un O.Kiršheimeru, norāda uz tolaik valdošo tiesisko patvaļu, kas it kā nodrošināja tiesnešiem iespēju gādāt par nepieciešamo darbaspēku vajadzīgajā vietā un laikā.

Soda saistību ar ražošanas vajadzībām apstiprina arī nesenā sociālā prakse. Boļševiku valsts institūcijas gan slepeni, gan atklāti ar likumīgiem sodiem un nelikumīgām represijām pārdalīja darbaspēka resursus, lai tādējādi sekmētu nomaļo reģionu ekonomisko apguvi, rusifikāciju un aktuālu ekonomiskas nozaru attīstību. Viens no pēdējiem soļiem šajā virzienā bija dekrēts par nosacītu notiesāšanu ar brīvības atņemšanu, notiesāto obligāti iesaistot darbā. Pamatojoties uz šo dekrētu, sodītos nosūtīja ķīmisko rūpnīcu celtniecībā. Sadzīvē šo sodu sauca par «nosūtīšanu uz ķīmiju». Faktiski soda izpildītāji bija celtniecības vadītāji. Iekšlietu ministrijas darbinieki sekoja notiesāto uzvedībai un pildīja celtnieku norādījumus.

Oponējot G.Rušē un O.Kiršheimeram, jāatzīmē, ka sodīto izmantošana nemaina soda būtību. Ražošanas vajadzības ietekmē soda veidus un dod iespēju sodīto mērķtiecīgai izmantošanai. PSRS un hitleriskās Vācijas prakse koriģēja šīs iespējas, līdzekļus pārvēršot mērķos, bet represijas dažkārt noteica ar mērķi piepildīt koncentrācijas nometnes.

Sabiedriskā doma un filozofija par soda būtību un mērķiem. Pašreizējais Latvijas Kriminālkodekss nosaka: «Sodu piemēro, ne vien lai sodītu par izdarīto noziegumu, bet soda mērķis ir arī labot notiesātos un tos pāraudzināt, lai tie godīgi izturētos pret darbu un precīzi pildītu likumus. Soda mērķis ir panākt, lai tiklab notiesātie, kā arī citas personas neizdarītu jaunus noziegumus. Soda mērķis nav sagādāt fiziskas ciešanas vai pazemot cilvēku cieņu».

Sabiedriskais soda mērķu vērtējums mainās. Vēsturiski to var raksturot kā pāreju no nežēlīgas attieksmes pret vainīgo un no iebaidīšanas taktikas uz individuālo prevenci, likumpārkāpēja izolāciju, labošanu un pāraudzināšanu. Tomēr Latvijas sabiedriskajā domā joprojām prevalē tieksme pēc galējībām.

Teorētiskā doma mainās. Soda būtību un mērķi analizē vairākas teorijas. Absolūtā teorija iestājas par soda neizbēgamību un atbilstību likumiem. Sods ir rīcības negatīvs novērtējums un nozieguma loģisks turpinājums. Tas ir nepieciešams nolūkā garantēt sabiedrisko drošību, jo tā ir svarīgāka par personiskajiem labumiem. Sodam ir jāpiespiež vainīgais pārvērtēt savu uzvedību. Šim virzienam piekrituši vairāki domātāji.

Aristotelis[21] (384.-322.g.p.m.ē.) iestājās par to, lai sodu saņemtu par noziegumā iegūtiem labumiem. Sodam tādējādi ir jāatbaida cilvēki no noziedzīgas uzvedības. Vienlaicīgi sodam jāapmierina cietušā atriebības jūtas un jādod labums sabiedrībai. Vergturu filozofija atspoguļojas filozofa apgalvojumā, ka vergs jāsoda bargāk kā viņa kungs. Šī virziena piekritēji akceptē sabiedrības interešu aizstāvību un potenciālo noziedznieku iebaidīšanas lietderību. Romietis Marks Tullijs Cicerons[22] (106.-43.g.p.m.ē.) iebaidīšanu atzina no soda ekonomijas viedokļa. Viņš uzskatīja, ka sodi sekmē pilsoniskās sabiedrības drošību un neatkarību.

Šo domu tālāk attīstīja Tomass Hobss (1588.-1679.), kas potencionālo noziedznieku iebiedēšanā saskatīja soda mērķi un sabiedrības nākotnes intereses. Viņš konsekventi iestājās par soda samērojamību ar nodarījumu.

Iebaidīšanas lietderību visaktīvāk pauda filozofa Ludviga Feierbaha tēvs Anselms fon Feierbahs (1775.-1833.). Viņš sodu uzskatīja par piespiedu un psiholoģisko baiļu radīšanas līdzekli. Lai radītu bailes, viņš ieteica publiskas soda izpildes procedūras.

Viens no pretējā virziena vai nosacītības teorijas aizstāvjiem ir Platons (427.-347.g.p.m.ē.). Viņš nenoliedza barga soda lietderību un atzina nāvessoda nepieciešamību nelabojamiem noziedzniekiem, bet pasvītroja, ka iebaidīšana nav soda galvenais mērķis. Sods realizē taisnīguma principu un ir zāles noziedzniekam, no kurām tas baidās tāpat kā bērns no operācijas: «Sods - pārkāpēja dvēseles ārstniecība».[23]

Sods - pēc Platona domām - шr brīdinājums visiem, kā arī noziedznieku iekšējās harmonijas atjaunošanas līdzeklis, ar kuru panāk saskaņu ar pasauli. Sodam jāmīkstina noziedznieka ļaunās tieksmes, tāpēc to jālieto tikai nepieciešamības robežās. Atriebības principu jāaizvieto ar lietderību. To realizējot, jāpanāk naids pret netaisnību un noziedznieka labošanās.

Platona idejas propogandēja un papildināja Lūcijs Annejs Seneka (4.g.p.m.ē. - 65.g.) Viņš uzskatīja, ka sodam jāpanāk vainīgā labošanās, jāietekmē pārējie cilvēki jāvairo sabiedrības drošība.

Šīm idejām bija daudz sekotāju. Piemēram, angļu filozofs Džons Loks (1632.-1704.), cilvēka dabisko tiesību un sabiedriskā līguma koncepciju pārstāvis, uzskatīja, ka audzināšanas iespējas ir bezgalīgas, tās nozīme ir nepārvērtējama, jo cilvēks ir tāds, kāda bijusi viņa audzināšana (t.i. izglītošana, vingrināšanās, prakse).[24] Domās par audzināšanu Loks pasvītroja, ka «cilvēka laime un nelaime lielākoties ir viņa paša roku darbs»[25] un atzina, ka sabiedrības drošību var panākt, noziedzniekus pāraudzinot. Nekaitīgi ir jāpadara vienīgi nelabojamie noziedznieki.

Savukārt Džons Hovards (1725.-1790.) ļaundaru ierobežošanu uzskatīja par nepietiekamu. Cilvēku griba vispār esot ļauna un tāpēc tā jālauž. To var panākt ar darbu, stingru disciplīnu, bezierunu pakļaušanos vecākiem un gudrākiem cilvēkiem. Izpildot sodus, noziedznieki ir saprātīgi jāaudzina. Viņa lozungs bija: «Dariet cilvēku čaklu un viņš kļūs godīgs».

Noziedznieka labošanas un pāraudzināšanas ideja ņēma virsroku Stokholmas penitenciārajā kongresā (1878.). Viena no šīs koncepcijas pamatdomām bija tā, ka noziedzniekam jāiepotē veselīga egoisma motivācija, jāizskaidro kārtīgas dzīves priekšrocības salīdzinājumā ar noziedzīgu. Labošanas praksē viņi jāpieradina pie darba, kas būtu noderīgs tiem pēc atbrīvošanas no ieslodzījuma.

1885. gadā Romas kongress šo ideju apšaubīja, jo:

- ja ir nelabojami noziedznieki, tad veltīgi viņus labot;

- vairumu likumpārkāpēju nemaz nevajag labot;

- ja vaina ir labošanā, tad nav jāgaida noziegums, bet cilvēks jālabo savlaicīgi.

Atzina, ka noziedznieka labošana un pāraudzināšana galvenokārt notiek, izpildot sodu. To veic cietuma administrācija, bet tās rīcībā ir daudz patvaļas, tāpēc noziedznieka labošana tādos apstākļos ir problemātiska.

Holandiešu jurists Hugo Grocijs (Grotius, arī Huigs de Groot, 1583.-1645.) mēģināja šos abus principus apvienot. Pēc viņф domām nozieguma sekas nosaka atlīdzības apmērus, bet iespējama noziedznieka labošana un sabiedrības drošība. Sodam jāatbilst vainai, bet sabiedrības labklājības interesēs no tā var atkāpties.

Baruhs Spinoza (1632.-1677.) atzina soda noteikšanu tiktāl, cik tas atbilst sabiedrības labklājībai, taču nedrīkst sodīt par idejām un jābūt iecietīgiem tiesību aspektos.

Džeremijs Bentams (1748.-1832.) uzsvēra vispārīgo soda ļaunumu. Tāpēc sodīt var tikai tad, ja tas nenes lielāku ļaunumu nekā sods.

Klasisko soda teoriju, kuras idejas nav novecojušas vēl šodien, izvērsa Šarls Luijs Monteskjē (1689.-1755.). Savā darbā «Par likuma garu» (1748.) viņš uzsvēra mēreno sodu priekšrocības, jo ar tiem var panākt to pašu, ko ar bardzību. Cilvēkus nevajag pieradināt pie bargiem sodiem, jo tad zūd to efektivitāte. Sekojot dabai, jāizmanto cilvēku jūtas, panākot, lai kauns, ko izjūt, saņemot sodu, būtu visbriesmīgākais nosodījums. Š.Monteskjē atzina soda neizbēgamību kā efektīvu cilvēka uzvedības ietekmes līdzekli. Sodam jāatbilst nodarījumam, tāpēc tas ir jādiferencē. Nevar sodīt ar viena veida sodu par visiem pārkāpumiem. Šajā sakarā viņi minēja piemērus: «Bandītu Ķīnā sacērt gabalos, bet parastos zagļus - nē. Tāpēc tur zog, bet neslepkavo. Maskavijā, kur zagļus un slepkavas vienādi soda, ir izplatītas zādzības ar cietušo un liecinieku slepkavībām. Slepkavo, lai nepaliktu liecinieku».[26]

Čezāre Bekarija (1738.- 1793.), viens no klasiskās kriminoloģijas pamatlicējiem, tāpat aizstāvēja soda nepieciešamību. Darbā «Par noziegumiem un sodiem» (1764.) viņš izteica priekšlikumus samazināt sodāmo pārkāpumu skaitu un ierobežot nāvessoda pielietošanu. Viņš atzina cietumsoda lietderīgumu, iesakot to biežāk izmantot, vienlaicīgi uzlabojot cietumos kārtību un dzīves apstākļus.

Visām sociālajām darbībām, arī sodīšanai jānodrošina labklājība pēc iespējas lielākam cilvēku skaitam.

Bekarija, tāpat kā Monteskjē bija pret spīdzināšanu, ko vēl piekopa XVIII gs. Viņš uzstājās pret slepenām apsūdzībām, bet spīdzināšanas vietā ieteica ātru un humānu tiesu, kurā nav vietas nodevībai un tādām līdzdalībnieku liecībām, kuru nolūks ir panākt sava soda mīkstināšanu.

Soda būtību mēģināja analizēt arī vācu klasiskās filozofijas pārstāvji I.Kants un G.Hēgelis.

Kants sodā saskatīja pretdarbību noziegumam un tiesību atjaunošanu ar analoģisku ļaunumu vainīgajiem. Šī tēze principā atbilst talionam. Kanta izpratnē sodam tāpat kā iepriekš zināmai nelaimei jābūt pašam par sevi iepriekš attaisnotam, lai nosodītais pats atzītu, ka saņēmis to, ko pelnījis, un viņa liktenis atbilstu paša uzvedībai. Ikvienam sodam jāietver sevī taisnīgums.

«Sods tātad ir fiziska nelaime, kas, ja arī nebūtu saistīts ar morāli ļauno kā fiziskas sekas, tomēr būtu jāsaista ar to kā sekas atbilstoši tikumiskās likumdošanas principiem».[27]

Hēgelis savukārt sodu atzina par vispārīgās gribas izpausmi, kas noliedz indivīda gribu.[28] Sods savā noteiktībā ir kaut kas sevī, patiesībā tas ir kaut kas bezgalīgs un absolūts, saistīts ar pašcieņu un bailēm: tas nāk no brīvības un pat savā piespiešanā saglabā brīvību. Ja - pretēji teiktajam - sodu izprot kā piespiešanu, tad tas ir tikai tādā noteiktībā, kas ir absolūti galīga, nesatur neko saprātīgu un pilnībā sakrīt ar parastās mantas vai preces jēgu, par kuru var kaut ko nopirkt, respektīvi, nopirkt noziegumu. Valsts ar tiesas starpniecību uztur noteiktību tirgū, kas dēvējās par noziegumiem, kurus tā apmaina pret citām noteiktām mantām, bet likumu krājums kalpo par cenrādi.[29]

1943. gadā ar sociālās aizsardzības teoriju klajā nāca Filips Gramatiķis, kura pamattēzes var izteikt šādi:

- noziedzības apkarošanu jāuzskata par sabiedrības aizsardzību, indivīda sodīšana ir pakārtota tai;

- likumpārkāpēji jāneitralizē, tos izolējot vai labojot un pāraudzinot;

- vairāk jāorientējās uz individuālo prevenci, tai jātiecas uz likumpārkāpēja resocializāciju;

- jāhumanizē likumi, bet likumpārkāpējos jāattīsta pašpārliecība un atbildības jūtas, kā arī pareiza vērtību orientācija;

- jāhumanizē justīcija; noziegumu un noziedznieku izvērtē jāiesaista zinātnieki.

Pastāvošā sodīšanas sistēma veidota tā, lai atbilstu galvenajām teorijām. Soda minimālos un maksimālos apmērus parasti nosaka likums, bet individuālo mēru - tiesa, kura ievēro likumpārkāpēja personību un nodarījuma motīvus.

Pēdējos gadsimtos tiek meklēti ceļi soda diferenciācijai, ievērojot personas īpatnības. Tāds mēģinājums tika veikts šī gadsimta sākumā Vācijā un Šveicē, kur, nosakot sodu vainīgajiem, centās noskaidrot viņu dziņas, rīcības motīvus un rakstura īpatnības. Pagaidām šajā virzienā panākumu nav. Vairumā valstu likumos, arī Latvijas kriminālkodeksā, nav prasības noskaidrot nozieguma motīvus.

Jaunās soda izpildes teorijas galvenokārt saistītas ar noziedznieka pāraudzināšanu vai soda izpildes humanizāciju. Lai gan šai jomā praksē pastāv liela dažādība, neviena valsts šobrīd nevar lepoties ar panākumiem.

Pastāv arī soda nolieguma idejas. Tās radās pagājušajā gadsimtā un galvenokārt balstās uz strīdīgiem atzinumiem par noziedzīgo tieksmju iedzimtību un vides noteicošo lomu cilvēka uzvedībā. Pirmajā gadījumā nav jēgas noziedznieku sodīt, jo sods nemainīs viņa uzvedību, otrajā - nevar sodīt, jo vainīgs ir ne viņš, bet sabiedrība.

Daļa soda noliedzēju attīstīja Enriko Ferri (1856.-1929.) un Rafaela Garofalo «bīstamo indivīdu» jeb potenciālo noziedznieku ideju. Viņi uzskatīja, ka jāsoda nevis par izdarīto, bet gan par iespējamo noziegumu, respektīvi, indivīda agresīvo potenci. Izdarītais noziegums ir tikai jauna nodarījuma rādītājs.

Neapoles apelācijas tiesas tiesnesis barons R.Garofalo kritizēja soda tarifu sistēmu - soda smaguma atbilstību nodarījuma smagumam, jo neesot iespējams noteikt pirmo lielumu - nozieguma smagumu. Tā noteikšanā jāievēro tik daudzi tādi rādītāji, kas paši par sevi ir nenosakāmi: noziegumā panāktais materiālais un morālais kaitējums, uzvedības ētiskums un bīstamība, briesmas un uztraukums, ko pārdzīvo cietušais un citi cilvēki, utt. Vainas vietā viņš ieteica noteikt sociālo atbildību, bet sodu aizvietot ar sociālās aizsardzības līdzekļiem, kuru pamatmērķis ir reformēt noziedznieku, ārstēt un pat likvidēt to, ja nav izredžu viņu labot.

Šīm idejām radās sekotāji. Krievijas komunistiskais režīms sākās ar lozungu "Atcelt sodus". Kriminālkodeksa 7.p. ierakstīja: «Attiecībā pret personām, kuras izdarījušas sabiedriski bīstamas darbības vai ir bīstamas ar savas pagājušās darbības sakariem un noziedzīgo vidi, piemērojami tiesas, labošanas, medicīniskā vai medicīniski pedagoģiska rakstura sociālās aizsardzības pasākumi» (sk. Krievijas PSFR kriminālkodeksu 1950. gada redakcijā) un sociālajai aizsardzībai pakļāva «bīstamus» pilsoņus, viņu radiniekus un veselas tautas.

Soda noliegšanas idejai ir arī pozitīvas sekas. Daļa tās piekritēju pievērsās noziedznieku labošanas problēmām un bagātināja tās ar praktiskām un teorētiskām atziņām.

Soda jēga un būtība nosaka tā mērķi, praksi un cilvēku attieksmi pret to. Sodu dažādi izprot soda piespriedējs, izpildītājs un likumdevējs. Katra pozīciju ietekmē sabiedrībā valdošā doma, kas gan parasti nav precīzi formulēta. Sabiedriskā doma un soda izpratne mainās. No vēstures zināms, ka sodu izprata kā atmaksu, atriebību un biedu, bet tagad sabiedrībā prevalē atziņa, ka sods ir maksa par nodarījumu un taisnīguma nodibināšanas, brīdinājuma un noziedznieka labošanas līdzeklis. Tomēr soda būtību raksturo arī grūtāk saskatāmi aspekti, kas sabiedriskajā domā pietiekam ineatspoguļojas, bet kuri ir būtiski un nemainīgi, piemēram, - sods kā līdzeklis, ar kuru cietušais gūst gandarījumu; dažādi sodu veidi kā līdzekļi, ar kuriem izpildvara panāk restitūciju, kārtību un likuma izpildi, utt. Visi apzinātie un neapzinātie soda būtības aspekti dažādās kombinācijās atspoguļojas sabiedriskajā apziņā atbilstoši tās atīstības līmenim. Tas savukārt ietekmē soda veidu izvēli, to pielietošanas kārtību un metodes.

Praksē sods izpaužas valsts represīvajā reakcijā uz likumpārkāpumu. Visu sodu (kriminālo, disciplināro utt.) analīze dod pamatu atzīt tos par sabiedrisko attiecību veidu, kas veidojas starp varu (valsts, vecāku, darba devēju) un ar to saistītām personām (sodītais un trešā persona), lai ietekmētu pēdējās rīkoties varai vēlamā virzienā.

Tā kā valsts vara aizstāv sabiedrības intereses, tās reakcija sekmē taisnīgumu un nodrošina vainīgajam iespēju laboties. Soda piespriešana brīdina vainīgo un citas personas par pārkāpuma un soda vienotību, tādējādi pierādot visiem, ka pēc pārkāpuma neizbēgami seko sods. Sods garantē likumību un kārtību. Līdz ar to sodam ir arī kriminoloģiska nozīme, jo tas profilaktē noziegumus.

Sodītais sodu uztver dažādi. No vienas puses, viņš izjūt soda piespiedu raksturu, jo, neskatoties uz tā veidu, tas saņemts pret paša gribu un tālāk ierobežo gribas brīvību. Valsts ar soda palīdzību ielaužas sodītās personas dzīvē. Daudzi sodi ierobežo personas saskari ar ģimeni, radiem, draugiem un paziņām, atrauj no darba specialitātē, radot materiālus zaudējumus. Turklāt brīvības atņemšana saistīta ar atrašanos starp noziedzniekiem un citām nepatīkamām situācijām.

Juridiskajā literatūrā sastopams apgalvojums, ka sodītais, izdarot likumpārkāpumu, it kā piekrīt saņemt pienākošos sodu. Šis apgalvojums neizskaidro situāciju, bet ar tā palīdzību mēģina pierādīt, ka soda piespriešana neskar gribas un rīcības brīvību. Tas ir nevajadzīgi. Sodu spriež, neskatoties uz vainīgā gribu. Parasti gan persona, izdarot likumpārkāpumu, nepauž gribu saņemt sodu, bet ir paredzējusi, kā izbēgt no tā, un cer uz labvēlīgu iznākumu.

No otras puses, katram indivīdam ir sava morāle, t.i.,labā un ļaunā izpratne. Nav svarīga tās atbilstība sociāli atzītajiem standartiem. Svarīgi ir tas, ka šī izpratne ir. R.Cipeliuss pat izsakās, ka uzvedības normas piemīt katram indivīdam un tām ir bioloģiskas saknes.[30]

Šī sapratne liek pārkāpējiem just savu vainīgumu un determinē soda gaidīšanu. Tāpēc sods parasti ir atzīts.

Sodīto aptauja apstiprina, ka (aptuveni 95 līdz 97%) sodītie neapstrīd sodu pēc būtības. Strīdi parasti ir par niansēm, soda smagumu, termiņiem utt. Vainīguma izjūtas fenomens vēl tiešāk novērojams nepilngadīgajiem likumpārkāpējiem. Vairākums sodīto (60-70% aptaujāto), izdarot noziegumu, nav apzinājušies nodarījuma kriminālistisko raksturu, bet pietiekami labi novērtējuši tā negatīvo būtību.

Gaidītais sods tiek saņemts. Tas dod atvieglojumu un rada apstākļus, kuros sodītais spiests izvērtēt savu rīcību un to nožēlot. Sods būvē labošanas ceļu.

Apkopojot teikto, jāsecina, ka likumpārkāpēji parasti dažādi vērtē savu nodarījumu pirms un pēc nozieguma. Pirms nodarījuma viņš to attaisno, bet pēc tam nožēlo savu rīcību vai - pirms kriminālnodarījuma viņš ir taisnīgs, pēc tam - netaisnīgs. Tā ir pretruna, kuru vainīgais ne vienmērt apzinās, bet parasti tā rada viņā mazāku vai lielāku psihisko diskomfortu. Sods izlīdzina šo pretrunu un līdzsvaro situāciju. Šajā sakarā nav lieki citēt R.Merljē: «Sods tāpat kā grēku nožēla ļauj dvēselei attīrīties».[31]

Neskatoties uz to, ka sods - kā sabiedriskā vairākuma gribas aizstāvības līdzeklis - iedarbojas uz sodītā gribu, ierobežojot to, soda atzīšana un nodarījuma nožēlošana izmaina tā piespiedu raksturu.

Sods ir atbildības mērs, ko nosaka likums, bet galu galā precizē sirdsapziņa. Personas sodu uztver dažādi, individuāli un atbilstoši savām atbildības jūtām. Jo lielākas šīs jūtas, jo lielāki ir pārdzīvojumi par sodu, un otrādi. Tādējādi soda ietekme un tās mērs ir ļoti individuāls. Sods ir cieši saistīts ar morāli. Tas vienmēr iekļaujas pastāvošās morāles principos un vienlaicīgi ietekmē un veido tos.

Soda individualizācijas vajadzība izriet no tā individuālās iedarbības. Sodu efektivitāte mērāma ar nozieguma recidīva līmeņa palīdzību. Šis līmenis visā pasaulē, neskatoties uz dažādiem likumiem un diferencēm tiesību politikā, ir puslīdz vienāds - aptuveni divas trešdaļas sodīto izdara jaunus noziegumus. Tas izraisa pārdomas, jo sodu dažādība nemaina situāciju un vairumā gadījumu tie nelīdz. Prakse rāda, ka tikai katrs trešais sodītais atgriežas uz taisnīguma un likumības ceļa, bet jāpriecājas taču par katru atgriezto.

Recedīva statistika - kā jebkura statistika - pilnīgi neatspoguļo lietas būtību. Statistiku ietekmē politika un izpildītāja godaprāts. Statistikas neapzināti paliek vispārējās un individuālās prevences rezultāti. Cik cilvēku, pakļaujoties soda brīdinājumam, atturējušies no nozieguma, nav zināms; tāpat arī nav zināma ieslodzījuma loma. Sakarā ar to interesanti būtu izpētīt soda preventīvo efektivitāti.

Soda iedarbība ir atkarīga no daudziem apstākļiem. Pats sodīšanas fakts zināmā mērā ietekmē sodīto un citas personas. Soda efektivitāte ir jo lielāka, ja sodīšana laika ziņā ir tuvāk nodarījumam vai - citiem vārdiem - soda efektivitāte ir tieši proporcionāla tā neizbēgamības ātrumam. Tāpēc būtiska ir savlaicīga vainīgā sodīšana.

Soda iedarbību būtiski palielina tā individualizācija. Tā ir iespējama likumdošanas un tiesas procesā, kā arī soda izciešanas laikā. Viens no ceļiem šai jomā ir soda individualizācija atbilstoši nozieguma un atbildību mīkstinošiem apstākļiem. Eiropas Padomes rekomendācija R (92) 17 (1992.gada 19.oktobrī) šajā jomā iesaka piemērot tā sauktos orientētos spriedumus un starta noteikumus.

Pirmajā gadījumā spriedumā jābalstās uz likumu, kas detalizēti noteiktu sodu katrai nozieguma smaguma pakāpei un tā atbilstību vainu mīkstinošiem un pastiprinošiem apstākļiem.

Otrajā gadījumā (t.i., ja balstās uz koncepciju par «Starta noteikumiem») likums paredz vairākus nozieguma variantus un to robežas, bet tiesa ņem vērā visus vainu raksturojošos apstākļus un var mīkstināt vai palielināt sodu. Tādos gadījumos tiesa ievēro ne tikai likumu, bet ņem vērā arī augstāko tiesu instanču nostādnes, neatkarīgo komisiju un ministriju ieteikumus, cirkulārus un tiesu praksi.

Pēdējos gadsimtos tiek meklēti ceļi soda diferenciācijai un izpildei, ievērojot vainīgā individuālās īpatnības. Tas ir daudzsološs pasākums. Nav noliedzams sodīto labošanas individuālais raksturs.

Vienam pietiek ar nelielu sodu, citam nelīdz tā maksimums. Tāpēc noziedznieku labošanā atrisinājums būtu sodi, kas atbilst viņu resocializācijas vajadzībām. Mēģinājumi šajā virzienā ir veikti.

Pagājušajā gadsimtā Anglija praktizēja sodīšanu ar nenoteiktiem ieslodzījuma termiņiem - līdz sodītā izlabošanai, taču tā neattaisnojās, tāpēc to atcēla. Šī gadsimta sākumā Vācijā un Šveicē centās noskaidrot vainīgā dziņas, rīcības motīvus un rakstura īpatnības un atbilstoši tiem noteikt sodu.

Līdzīgi pasākumi pēc Otrā pasules kara bija ASV. Septiņdesmitajos gados tur pārliecinājās, ka tie neattaisnojās. Daļa ASV pavalstu atgriezās pie fiksētiem sodiem atbilstoši nozieguma smagumam, nevis noziedznieka individuālajām īpašībām.

Tātad pagaidām šajā virzienā panākumu nav. Vairumā valstu likumos, arī Latvijas, nav prasības, nosakot sodu, noskaidrot nozieguma motīvus.

Cits ceļš soda iedarbības paaugstināšanā ir tā izciešanas individualizācija. Noziedznieku labošanas praksē ir liela dažādība, bet neviena valsts šobrīd nevar lepoties ar nopietniem panākumiem. Tomēr soda individualizācijas ceļš ir perspektīvs. Tas ir grūts, jo prasa plašas zināšanas, prasmi, pieredzi, laiku, ieinteresētību un līdzekļus.

Noslēgumā vēlreiz jāpasvītro soda sociālā nozīme, tā ietekme uz cilvēku likteņiem un sabiedrisko domu, kā arī to saistība ar cilvēktiesībām. Tāpēc sodīšanas pamatprincipu izstrādei lielu uzmanību pievērš starptautiskās organizācijas. No Starptautiskā akta par cilvēku un politiskām tiesībām 17.p.(1966.gada 16.decembrī) un ANO 76.plenārsēdē (1988.gada 9.decembrī) apstiprinātā visu aizturēto vai jebkurā veidā ieslodzīto personu aizsardzības principu krājuma terminu paskaidrojuma izriet: sodīt var -

- tikai tiesa vai cita likumīgā kārtā izveidota institūcija, kuras lēmumi balstās uz tās kompetenci, objektivitāti un neatkarību;

- par likumā paredzētajiem nodarījumiem un tikai likumā paredzētajā kārtībā un apjomā.

1 - Kautskis. Apcerējumi iz sabiedriskās vēstures. - Rīga: Kultūras apgāds, 1910. - I. - 1.lpp.Atpakaļ

2 - Talions [latīņu v. talio (talioni) - atmaksa (atbilstoša nodarītajam kaitējumam) - kriminālatbildības princips agrīnajās sabiedrībās.Atpakaļ

3 - Šumera - vēsturisks novads Dienvidmezopotāmijā, senajā Babilonijā (tagadējās Irākas dienvidos). Ap 3 000.gadu p.m.ē. tur veidojās verdzības iekārta un vairākas pilsētvalstis.Atpakaļ

4 - Древние цивилизации. - Москва: Мысль.-1989.- C.40-97., 99-100.Atpakaļ

5 - Хайтыцев А. - Уголовное обычное право туркмен.-Ашхабад.-1986.- C.48-95.Atpakaļ

6 - Platons. Valsts. Rīga, Zvaigzne, 1982.gadā, 183.lpp.Atpakaļ

7 - Sk.: Древние цивилизации/С.С.Аверинцев и др.; под общ. ред. Г.М.Бонгард-Левина. - М.:Мысль, 1989.- С.394-395.Atpakaļ

8 - Яковлев А.М. Теория криминологии и профилактика. - Москва: Наука, 1985. -С.22.Atpakaļ

9 - Celmiņš F. Kā dievi cēlušies. - Rīga: Kultūras balss, 1928., 17.lpp.Atpakaļ

10 - Лозинский С.Г. История папства. - Москва. - 1986. - С.208-209.Atpakaļ

11 - Ванечек В. История государства Чехословакии. - Москва, 1981. - С.314-315.Atpakaļ

12 - Общественные воззрения Томаса Мора. СПб. - С.117-118.Atpakaļ

13 - Короткий М.Г. Отмена телесных наказаний в России: Реформа 1863 г. - Советское государство и право. - Москва. 1988. - С.106-107.Atpakaļ

14 - Turpat.Atpakaļ

15 - Кристи А. Пределы наказания. - Москва: Прогресс, 1985. - С.129.Atpakaļ

16 - Гегель Г.В.Ф. О научных способах исследования естественного права// Гегель Г.В.Ф. Политические произведения. - Москва, 1978. - С.260.Atpakaļ

17 - Merle R. La pénitence et la peine: Théologie, droit canonique, droit pénal.-P.Ed.Cujas. - 1985. 10-50 p.Atpakaļ

18 - Changing Victim Policy: The United Nations Victims Declaration and Recent development in Europe: Report on the Meeting of an ad hoc Expert Group Meeting. Helsinki. 17-20 November 1988. - Helsinki (1988) HEUN - N. 16.Atpakaļ

19 - Преступность и уровень жизни. - Москва: Прогресс, 1982. - С.55.Atpakaļ

20 - Преступность и уровень жизни. - Москва: Прогресс, 1982. - С.56-57.Atpakaļ

21 - Aristotelis «Nikomana ētika». - R.: Zvaigzne. - 1985. - 215.-218.lpp.Atpakaļ

22 - Cicerons M.T. Pirmā runa pret Katilīnu//Senās Romas literatūras antoloģija/ Sastād. I.Fomina u.c. - R.: Zvaigzne. - 1994. - 149.lpp.Atpakaļ

23 - Платон. Диалоги. - Москва: Мысль, 1986. - С.436.Atpakaļ

24 - Локк Дж. Соч. в 3-х тт. - М. - 1985-1988. Т.2. - С.210.Atpakaļ

25 - Turpat, - Т.3. - С.72.Atpakaļ

26 - Монтескье Ш. О духе законов / Ш. Монтескье. Избранные произведения. - Москва, 1955. - С.233-239.Atpakaļ

27 - Kants I. Praktiskā prāta kritika. - Rīga: Zvaigzne, 1988., 65.-67.lpp.Atpakaļ

28 - Гегель. О научных способах исследования естественного права // Гегель. Политические произведения. - Москва, 1978. - С.227-228.Atpakaļ

29 - Turpat.Atpakaļ

30 - Zippelius R. Rechtgefühl und Rechtsgewissen. Das Sogenannte Rechtsgefühl. Masq. von Lampe. - E.I.Opland. - 1985, s.12-20.Atpakaļ

31 - Merle R. La pénitence et la peine: Théologie, droit canonique, droit pénal. P.Ed.Cujas. - 1985. - 10-50 p.Atpakaļ

Dz. Seps

SODS

Rīga 1995

Latvijas policijas akadēmija

Krimināltiesisko zinātņu katedra

Mācību līdzeklis apspriests un ieteikts izdošanai LPA Krimināltiesisko zinātņu katedras 1995. gada 7. martā sēdē (protokols Nr.4).

Izdošana atļauta ar LPA Senāta 1995. gada 24. maija sēdes lēmumu (protokols Nr.33/9).

Content

Seps Dzidris Sods

SODS

1. IEVADA VIETĀ

2. SODA VĒSTURISKIE ASPEKTI

3. SODA VALSTISKOŠANA

4. SODA JĒGA UN BŪTĪBA