РУСИНА Олена

Україна під татарами і Литвою

Олена Русина

УКРАЇНА ПІД ТАТАРАМИ І

ЛИТВОЮ

1998

Вступ

/14/ Доба, якій присвячено дану книжку, складається з двох періодів, умовно званих "татарським" і "литовським". У ті часи історичне життя на теренах України [1] еволюціонувало під впливом зовнішніх чинників – монгольського завоювання та литовської експансії. Внаслідок першого сформувався режим залежності українських земель від Золотої Орди, другий призвів до включення більшості з них до складу Великого князівства Литовського – поліетнічної держави, що постала на руїнах Київської Русі. Втім, між цими двома періодами немає чіткої межі. Просування литовців на українські обшири відбувалося за умов збереження їхнього підданства Орді, а скасування цієї залежності не призвело до усунення "татарського фактора": Кримське ханство, один із уламків Золотої Орди, й надалі визначало демографічні та суспіпьно-економічні процеси в окресленому регіоні.

Загалом обидва ці періоди охоплювали понад триста років – від Батиєвої навали (1239–1241 рр.) до Люблінського сейму (1569 р.), за рішеннями якого українські землі ввійшли до складу Польської Корони, котра тоді ж об'єдналася з Великим князівством Литовським у Річ Посполиту (акт, знаний як Люблінська унія).[2] Ці три століття нерідко звуть "темними віками" вітчизняної історії. Це визначення є особливо доречним щодо кінця XIII – другої третини /15/ XIV ст., оскільки події, котрі відбувались у той період, подеколи практично не піддаються реконструкції, хоча саме тоді, за словами М. Грушевського "пройшли переміни важні, глибокі, які відмінили тутешні обставини глибоко й сильно в порівнянні з ранішим, досить добре нам звісним, життям київських часів". Це, власне, й становить один із парадоксів тієї доби, про яку ми знаємо значно менше, ніж про давніші, давньоруські часи.

Що ж до XV–XVI ст., то вони здебільшого розглядаються як малозначущі чи, за визначенням М. Грушевського, "переходові до того культурного і суспільного національного українського руху, що розпочався при кінці XVI в.". Й справді, тогочасне "тихе і малозамітне життя української суспільності" блякне на тлі бурхливих подій кінця XVI–XVII ст. Однак саме його неквапний поступ зрештою, обернувся тим вибухом суспільної енергії, що стався на зламі XVI–XVII ст., і тими революційними зрушеннями, які кардинально змінили перебіг вітчизняної історії.

Утім, не варто впадати в іншу крайність і розглядати литовську добу лише у відблисках Хмельниччини, з погляду суперечностей, продукованих суспільною практикою пізніших часів. На подібну екстраполяцію подеколи хибували історики XIX ст., змальовуючи Велике князівство Литовське як "протиприродне сполучення різнородних елементів, нежиттєздатне утворення, що його роздирали соціальні й національно-конфесійні суперечності та яке врешті з кінця XIVст., з часів унії з Польщею, ступило на шлях занепаду й загибелі" (М. Кром).

Зрештою, науковці відмовились від умоглядних схем і пошуку антагоністичних національних "начал" (чи навіть "партій") у XIV–XV ст. Подоланню цих хибних тенденцій сприяло розгортання конкретно-історичних досліджень на основі ґрунтовного вивчення всього масиву синхронних джерел. Праці, що постали на зламі XIX–XX ст., заклали підвалини сучасної литуаністики. На жаль, за радянських часів цю історіографічну традицію було, по суті, перервано; не дивно, що й у суто академічних дослідженнях події литовської доби нерідко спримітизовувались і перекручувались, а їхні учасники, залежно від поточної кон'юнктури, знеславлювались чи міфологізовувались. Цілком очевидно, що появу нових міфологем здатна унеможливити лише активізація литуаністичних студій; сприяти поглибленню відповідного наукового інтересу й покликана наша книжка. /16/

Зрозуміло, що вона не охоплює ані всіх українських земель, ані всіх реалій середини XIII – другої третини XVI ст. Прагнучи висвітлити різноманітні аспекти історичного процесу, ми приділяли більшу увагу питанням, які мало акцентувались у літературі останніх десятиліть – і, воднораз, набули актуальності за умов нашої дійсності, сучасного етапу вітчизняної історії.

Виклад матеріалу ми намагались проілюструвати якомога більшою кількістю витягів із оригінальних джерел (ці тексти лише незначною мірою адаптовано), щоб максимально наблизити до читача ті далекі часи, наукове осмислення яких є ключем до розв'язання проблеми континуїтету в національній історії чи, словами М. Грушевського, "органічної зв'язлості і тяглості народного життя", котре "не переривається вповні ні при яких змінах і переломах, поки живе даний народ". /17/-/18/

Розділ перший

ТАТАРСЬКА ДОБА В УКРАЇНІ

Вчинений Батиєм "пополох зол" започаткував добу татарського панування над Руссю. На східноєвропейських і азійських обширах виникло могутнє державне утворення, зване в історіографії Золотою Ордою. Щоправда, термін цей – пізнішого походження: він з'являється у московських літописах після підкорення Казані (1552 р.), з яким (а не зі "стоянням на Угрі") асоціювалось у народній свідомості звільнення від татарської кормиги. Втім, фахівці не виключають, що це словосполучення побутувало на Русі вже в XIII–XIV ст.: під Золотою Ордою тоді розуміли ханську юрту, яка багатством свого оздоблення вражала уяву сучасників. За спостереженнями францисканського ченця Джіованні дель Плано Карпіні, котрий у 1245–1247 рр. здійснив мандрівку до столиці Монгольської імперії Каракорума, це був намет, котрий "спирався на стовпи, покриті золотим листом, прибитим до дерева золотими гвіздками". Щодо самої заснованої Батиєм держави літописці XIII–XIV ст. вживали збірний етнонім "Татари" [3] чи політонім "Орда"; у східних джерелах її називали також Білою Ордою. У науковій літературі вона іноді фігурує під назвою "улус Джучі', хоч насправді останній включав у себе ще й Синю Орду, яка формально підпорядковувалася Білій.

Початки цієї держави сягають 1243 р., коли, повернувшись із Центрально-Східної Європи, Батий облаштувався в прикаспійських степах, згодом заснувавши в районі сучасної Астрахані столичне місто Сарай ("Палац"). Щоправда, він визнавав зверхність каракорумського хана й, відтак, був позбавлений права на зовнішньополітичні зносини, карбування монети і т. ін.; завойовані ним руські землі вважались "хановими та Батиєвими". Цей режим проісну- /19/ вав до 60-х рр. XIII ст., коли Менгу-Тимур, скориставшись міжусобицями в Монголії, позбувся обтяжливої залежності від метрополії.

Доти володарі Золотої Орди мусили віддавати більшу частину власних прибутків великому хану. Відповідно з Каракорума на Русь відряджалися "численники", щоб обраховувати загальну кількість людей, з якої мав стягатися податок (так званий "выход"). Перший перепис населення в Південній Русі відбувся на зламі 1245–1246 рр. У "Житії" Михайла Чернігівського повідомляється, що вцілілих жителів татари "нє по колицех врємєнєх (невдовзі після нашестя – авт.) осадиша в градєх, изочтоша в число и начаша на них дань имати". Датувати цю звістку дозволяє згадка Карпіні про "якогось сарацина" (очевидно, купця-мусульманина), котрий обчислював людність і збирав данину під час перебування італійця на Русі. Сліди одного з подібних переписів фіксує Любецький синодик,[4] куди вписаний "вєликий князь чєрниговский Лєонтий, оставивший дванадєсять тєм людєй", тобто 120 тис. підданих.

За свідченням того ж Карпіні, монголи вимагали, щоб підкорені народи "давали їм десяту частку від усього – як від людей, так і від майна". Аналогічна інформація міститься й у пізньому, XVI ст., Воскресенському літописі, згідно з яким татари "приидоша от восточныя страны на Рязанскую зємлю… послаша послы своя… ко князєм рязанским, просящє у них дєсятины во всєм: во князєх, и в людєх, и в конєх".

Джерела підтверджують, що збір данини супроводжувався масовим захопленням людей. У рабство потрапляли як ті, кого зараховували до страшної "людської десятини" (власне, рекрутували до монгольської армії), так і ті, хто був не в змозі розрахуватись у звичайний спосіб – хутром чи зерном. Що ж до "дєсятины во князєх", то це не більше, ніж фігура мови; втім, і можновладці сплатили свою криваву Данину монголам: літописи та синодики рясніють іменами князів, "убиєнных от татар".

Деякі знайшли свою смерть в Орді, куди мусили їздити "на поклон", щоб дістати ярлики на власні княжіння. З-поміж них тільки один – Михайло Всеволодич Чернігівський – отримав "офіційний" ореол мученика: був канонізований як страстотерпець за віру. Згідно з літописами й "Житієм" князя, у 1245 р., коли він прибув до ставки Батия, "прося волости своєя от нєго", той нібито став змушувати його /20/ "поклонитися идолам". Михайло ж, із християнською покорою приймаючи нові політичні реалії, відмовився поступитися своїми релігійними принципами й відповів Батию: "Ащє (оскільки – авт.) Бог нас пєрєдал и власть нашу, грєхов ради наших, во руцє ваши, тєбє кланяємся и чєсть приносим, а закону (вірі – авт.) отцов твоих и твоєму богонєчєстивому повєлєнию нє кланяємся". За це князь був підданий тортурам і вбитий. Така ж доля спіткала і його супутника боярина Федора.

Ця суто агіографічна версія загибелі князя не задовольняє більшість істориків, котрі шукають у діях Батия політичне підґрунтя; власне, вона здавалася сумнівною й деяким із сучасників. Карпіні, зокрема, вважав, що влаштоване Батиєм "випробування віри" мало замаскувати його справжні наміри: у будь-який спосіб звести князя зі світу, щоб опанувати його землі; при цьому францисканець покликався на властиве монголам бажання самим порядкувати на завойованих обширах. Безумовно, італійцю можна закинути схильність до надто широких узагальнень (чи, словами М. Грушевського, до "неоправданої генералізації фактів, що могли траплятись хіба одинично і спорадично"), однак не слід забувати, що Михайло був не єдиним чернігівським князем, котрий загинув в Орді: майже одночасно там "убиєн бысть от Батыя князь Андрєй Мстиславич", якого Карпіні виводив з "Чернігова, що на Русі".

Очевидно, за бажання в цих фактах можна угледіти натяк на цілеспрямоване "очищення" Чернігівщини від князів, котрих могла заступити монгольська адміністрація; більше того – її представником чи навіть уособленням можна було б вважати татарина Івана Шаїна, який нібито був "посажєн от Батыя на Чєрниговє владєтєлєм", а в 1257 р. перейшов на службу до князя Олега Інгваровича Рязанського. Однак жалувана грамота останнього, яка фіксує цей факт, нині вважається беззаперечним фальсифікатом; що ж до Чернігова, то він і надалі залишався князівським осередком.

Втім, уже за Батиєвих часів у Південній Русі було створено суто монгольську за своєю природою фіскально-адміністративну структуру – баскацьку організацію. Перші відомості про існування цього інституту на теренах України сягають 50-х рр. XIII ст.: літопис фіксує наявність баскака в галицькому Пониззі, в Бакоті. Військові загони на чолі з баскаками збирали данину й здійснювали політичний нагляд за підпорядкованими їм територіями. Система баскацтва передбачала створення на підлеглих Орді землях укріплених поселень – осередків татарської воєнно-служилої людності; про існування одного з таких містечок, мабуть, нагадує село Батиєве на Київщині, /21/ відоме з документів литовської доби.[5] Можливо, з плином часу населення цих невеликих стратегічних пунктів, асимілюючись, еволюціонувало в так званих "слуг ординських" – дрібних бояр, чиї обов'язки полягали в супроводженні до Орди послів та гінців великого князя литовського; таке припущення великою мірою пояснює існування значних контингентів цієї категорії слуг навіть у досить віддалених від традиційних шляхів до Орди районах України.

За Батия почала оформлятися й улусна структура його держави: вже за часів Карпіні Подніпров'я було поділено між Мауци та Коренцою (Куремсою). Перший кочував на Задніпров'ї, другий – степами Правобережжя. Цей поділ зберігся й надалі: за твердженнями східних авторів, наприкінці XIV ст. останнє становило улус Хурмадая, а Лівобережжя – "область Бек-Ярика".

Монгольське нашестя завдало нищівного удару по історичному життю на Подніпров'ї, однак не зупинило його плину. Щоправда, Карпіні змальовує доволі трагічну картину занепаду Києва, який "був столицею Русі". За словами допитливого францисканця, це місто, колись "досить велике і багатолюдне", "тепер зведено майже нанівець і там ледве нараховується 200 будинків". Однак у свідки того, що він насправді здійснив свою мандрівку до Каракорума, Плано Карпіні закликає не лише "всіх мешканців Києва, які дали нам провідників і коней", а на зворотній дорозі "з радістю вийшли нам назустріч, вітаючи нас так, ніби ми воскресли з мертвих", а й "вроцлавських купців, котрі їхали з нами до самого Києва і знали, що ми відбули до землі татар, а також багато інших купців, як з Польщі, так і з Австрії, які прибули до Києва після нашого від'їзду до татар. Свідками є й купці з Константинополя – вони прийшли на Русь через землі татар і жили в Києві в той час, коли ми повернулись із землі татар. Імена цих купців: Мікель Генуезький, а також Бартоломео, Мануїл Венеціансь- /22/ кий, Якуб Реверій з Аккри, Нікколо Пізанський – це значніші. Інші, менш важливі, це: Марк, Генріх, Іоанн Вазій, інший Генріх – Бонадієс, Петро Пасхамі; було ще й багато інших, імена яких нам невідомі". Цей довгий перелік імен іноземних купців красномовно свідчить про те, що й після навали Київ, за влучним виразом М. Грушевського, "вів далі заграничну торгівлю, певно – не попелом від татарських згарищ".

До речі, саме авторитетові М. Грушевського значною мірою завдячує своїм існуванням тенденція до мінімізації наслідків Батиєвої навали, що безумовно взяла гору в новітній історіографії. Однак слід мати на увазі, що прагнення науковця заперечити думку про "незвичайно руїнний вплив татарського погрому на українську колонізацію" пояснюється, передусім, тим полемічним запалом, із яким учений намагався спростувати поширені в його часи уявлення про спричинену монгольським нашестям повну зміну населення в Середньому Подніпров'ї, котрі стали живильним середовищем для низки одіозних ідеологем (культуртрегерство Польщі, "перетікання" давньоруської історії в московську тощо).

Обстоюючи думку, що "стара, передтатарська людність задержалася в цілості в лісовому поясі України" та "за лінією лісів", учений зауважив, що "наша староруська погранична людність взагалі була дуже рухлива, до таких пополохів призвичаєна… і могла завчасно поховатися", адже "це були люди "Под трубами повиты, под шєломы взлєлєяны", котрим і татарський погром по давніших прецедентах не здавався, мабуть, таким трагічним; щонайбільше, відступали вони в ліси й задержувалися там довше", принаймні, "городи не пустіли по тому татарському погромі". Що ж до уявлень про "повне спустошення й упадок Подніпров'я", то вони сформувались у Києві в XVII ст., коли укладачі "Синопсису…",[6] спостерігаючи на кожному кроці сліди численних татарських "наїздів" (передусім 1416 і 1482 рр.), "приписали" їх (у буквальному значенні цього слова) Батию.

Цю ідею М. Грушевський запозичив у свого вчителя Володимира Антоновича, котрий запровадив до наукового вжитку твердження, що "загальноприйнятна думка про запустіння Південної Русі не більше, ніж історичний міраж"; початок цього міфу дав "Синопсис…", об'єднавши розсіяні по різних літописах легендарні "нарісти" на подіях 1240 р. у Києві – насправді ж того року хіба що повалилась Десятинна церква, склепіння якої не витримало напору киян. /23/ /24/

Археологічні дослідження Києва унаочнили помилковість цих гадок. Перед ученими постала страхітлива картина Батиєвого погрому. Лише в одній братській могилі, виявленій на території міста, знайдено останки близько 2 тис. киян. Тож, за словами П. Толочка, не слід убачати в писемних звістках про звірства монголів перебільшення очевидців.

Проте наслідки Батиєвої навали не обмежились колосальними людськими й матеріальними втратами. Йшлося про епохальну подію – катастрофу, що на кілька століть істотно уповільнила плин історичного процесу в регіоні. Це, зрештою, всупереч власній позиції, визнавав і М. Грушевський, твердячи, що в постмонгольські часи Середнє Подніпров'я, яке "в перших віках історичного життя українських земель було огнищем політичного, економічного, культурного життя для цілої Східної Європи… стало глибоким перелогом, на якому буйно віджила дівича природа, не чуючи над собою важкої руки чоловіка, і серед неї наново сходили сходи суспільного життя, де в чому нав'язуючись до традицій давніших, староруських, в іншому – розвиваючись вповні оригінально серед дозвілля цих здичавілих пустинь".

Тому здається глибоко символічним, що монгольська навала осмислювалась на Русі в есхатологічних категоріях. Речником цих апокаліптичних настроїв на західноєвропейських теренах став "рутенський (руський – авт.) архієпископ Петро", котрий у 1245 р. взяв участь у роботі скликаного папою Інокентієм IV Ліонського собору. В літературі його здебільшого ототожнюють з ігуменом київського Спасо-Берестовського монастиря Петром Акеровичем, котрий нібито обійняв митрополичу кафедру з волі Михайла Всеволодича за часів його перебування на київському столі. Цю ідентифікацію заперечили А. Поппе та О. Толочко; останній припускає, що гаданий митрополит походив із Північно-Східної Русі, де наприкінці 1230-х рр. угорський домініканець брат Юліан зафіксував есхатологічну традицію, аналогічну Петровій. Йшлося про ототожнення татар із біблійними мадіанітянами, котрі були розбиті ізраїльським вождем Гедеоном і втекли до "жахливої й безлюдної Етривської пустелі"; їхній вихід із цієї пустелі, згідно з поширеним на Русі "Одкровенням Мефодія Патарського", знаменував наближення кінця світу.[7] /25/

Власне, ще в 1223 р., коли Русь уперше зіткнулась із татарами, літописці, не знаючи, хто вони "и отколє изидоша, и чтó язик их, и которого плємєни суть, и чтó вєра их", пригадали, що "к скончанью врємєн явитися тєм, яжє (кого – авт.) загнал Гєдєон (у пустелю – авт.)". У певному сенсі це пророцтво збулося на зламі 1230-1240-х рр., адже після нашестя Батия назавжди пішли у минуле традиційні реалії києво-руських часів. Це сталося, передусім, через занепад самого Києва – стольного міста Давньоруської держави (тут перебував "найстарший" з-поміж руських князів) і кафедри загальноруської православної митрополії. Упродовж другої половини XIII ст. занепадає, набуваючи формального характеру, а невдовзі й узагалі припиняє своє існування київське "старійшинство"; слідом за ним відривається від київського ґрунту й митрополія, осередком якої стає Володимир-на-Клязьмі, куди на зламі XIII–XIV ст. переселяється митрополит Максим.

Щоправда, вже його попередник митрополит Кирило вчащав до Володимиро-Суздальської Русі й навіть помер у Переяславлі-Заліському. Що ж до Максима, то, за літописною версією, він "оставил митрополию и збєжал из Києва", шукаючи порятунку від "татарского насилия", що від нього нібито й "вєсь Києв разбєжался". Більш прозаїчну причину його переїзду вказує постанова патріаршого собору, котрою було санкціоновано перетворення Володимирської єпископії на місце "постійного перебування й вічного спочинку" митрополитів (1354 р.). У документі йдеться також про "вкрай тяжкий стан" Києва, котрий "дуже потерпів від страшенного напору з боку сусідніх аламанів (тут: татар – авт.)", однак акцент зроблено на зменшенні пастви митрополитів, а відтак – засобів для їхнього існування; ці "постійні й вірні джерела прибутків" і мала забезпечити вищим церковним достойникам Володимирська єпископія.

Прагматичні мотиви переїзду Максима до Володимира в наукових працях помітно потіснили інформацію про досить абстрактне "татарське насилля", – власне, й саме посилання на нього зазвичай вважалося засобом виправдання доволі ганебного вчинку митрополита. Крім того, літописна оповідь явно "спрацьовувала" на теорію повного спустошення Подніпров'я татарами; не дивно, що такий заповзятий її опонент, як М. Грушевський, твердив: "Цю звістку про незносне татарське насильство і спустіння цілого Києва ми мусимо приймати з певною обережністю".

Однак уже в 20-х рр. нашого століття Ф. Петрунь, не випускаючи з уваги, що М. Грушевський вважав сумнівною звістку, яка "має тенденцію виправдати переїзд на північ київського митрополита"', зв'язав її з "тодішніми рухами татарської людності в полудневій /26/ Україні" – боротьбою між Токтою і Ногаєм. Останній за часів Менгу-Тимура, у 1260-1270-х рр., скористався авторитетом визначного воєначальника, щоб поширити свій політичний контроль на території від Дунаю до Дніпро-Донського межиріччя. 80-і рр. XIII ст. стали часом фактичного двовладдя в Золотій Орді, коли в ній панували відразу два "царя" – Туда-Менгу (з 1287/88 р. Телебуга) і Ногай. Спочатку це співіснування було досить мирним, однак після того, як Ногай, чиїм осередком стало галицьке Пониззя, усунув Телебугу й привів до влади сина Менгу-Тимура Токту (1291 р.), ідилії настав кінець: між двома можновладцями розгорнулася запекла боротьба. Перше зіткнення Токти з Ногаєм відбулося на зламі 1297–1298 рр. і закінчилося розгромом сарайського правителя; згодом, одначе, саме йому всміхнулася доля: десь між вереснем 1299 й вереснем 1300 р. Ногай зазнав поразки і загинув. Ці події, кульмінацією яких став похід Токти на Правобережжя, не могли не позначитись на ситуації у Південній Русі; тож, очевидно, мають рацію дослідники, котрі вбачають у втечі митрополита Максима відгук розорення, спричиненого воєнним протистоянням між Токтою й Ногаєм.

Менш вірогідним здається припущення, що митрополичу резиденцію було перенесено до Володимира "рішенням золотоординського хана Токти, а не волею самого митрополита Максима. Сараю важливо було підірвати історичну традицію, що виступала суттєвою ідеологічною і політичною силою… Хани уважно слідкували, щоб не допустити відродження політичного значення Києва, одного з потенційних центрів консолідації антиординських сил" (Г. Івакін). Гадаємо, наявних джерел замало, щоб обґрунтувати цю думку. Водночас, у літописній звістці про переїзд Максима саме київського митрополита названо ініціатором цього кроку. Його навряд чи схвалили в Південній Русі й, навпаки, мали активно підтримати (якщо не інспірувати) володимирські князі, котрі здавна прагнули мати в межах своїх володінь митрополичу кафедру (згадаймо хоча б про наміри Андрія Боголюбського створити незалежну від Києва Володимирську митрополію).

Втім, хоч би якими були обставини, котрі спонукали митрополита переїхати до Володимира "с клиросом и со всєм житьєм (тут: майном – авт.) своим", порушення ним освяченої віками традиції мало далекосяжні наслідки. Воно миттєво "відгукнулося" на південному заході руських земель, де за клопотанням галицько-волинського князя Юрія І Львовича постала нова (хай і доволі ефемерна) Галицька митрополія (1303 р.), а заразом і уявлення про існування "Малої Русі", тотожної із Галицько-Волинським князівством. Відтак, своїм від'їздом із Києва Максим фактично започаткував деструктивні щодо єдності /27/ православної Церкви процеси, які через півтора століття увінчалися сформуванням на теренах колишньої Давньої Русі двох паралельних митрополій.

У самій же звістці літописів про події зламу XIII–XIV ст., попри її лапідарність, здається важливим ще один, акцентований М. Грушевським аспект: брак бодай принагідної інформації про позицію, зайняту тодішнім київським князем, що, природно, породжує сумніви стосовно самого факту його існування. Ці сумніви значно посилюються оповідями літописців про татарські виправи на Польщу й Литву, в яких мусили брати участь усі підвладні Орді південноруські князі. Як зауважив М. Грушевський, "особливо з цього погляду інтересні оповідання про походи 1275 і 1286 рр., де на участі всіх князів положено особливий натиск. І так у перший похід татари послали "всіх задніпрянських князів, Романа Брянського з сином Олегом, Гліба, князя смоленського, й інших князів багато – бо тоді всі князі були в волі татар". Ще виразніше сказано про другий похід: "Телебуга послав до князів задніпрянських і волинських – до Льва, Мстислава й Володимира, кажучи їм іти з ним на війну, бо тоді всі князі були в татарській неволі". Очевидно, що між Волинню й задніпрянською Сіверщиною тоді не було князів, інакше літописець би про них згадав: певно б не проминув таких близьких сусідів у тій сумаричній фразі про "інших князів". Ці спостереження дали можливість ученому сформулювати гіпотезу про "збезкняжіння" Київщини в другій половині XIII ст. Розмірковуючи над тим, "чи був тут свідомий від початку план татар, чи такі відносини уложилися самим життям, а потім лише були протеговані татарами", він дійшов висновку, що "останнє здається правдоподібнішим".

І справді, в долі київського княжіння відбились тенденції, котрі заявили про себе ще в домонгольські часи. У переддень Батиєвої навали, в першій третині XIII ст., Київ продовжував відігравати роль політичного центру всієї Русі. Навіть визнаючи факт його перетворення в той час із "реальної столиці" Давньоруської держави на "символ історичної та загальноруської єдності", тобто зміщення його політичної гегемонії в область традиції, слід враховувати специфіку середньовічного мислення (в тому числі й мислення політичного) як за самою своєю природою традиційного, орієнтованого на історичне минуле та звичаї предків. Через це, навіть втрачаючи реальне значення, Київ і далі побутував як домінанта політичної свідомості й активно формував поведінкові стереотипи, насамперед, прагнення до здобуття київського столу, на який представники всіх розгалужень роду Рюриковичів мали формально рівні права. /28/

За умов політичної нестабільності 1230-х років зміни князів тут відбувалися з калейдоскопічною швидкістю. Володимир Рюрикович (1223–1235 рр.) був зміщений Ізяславом Мстиславичем, котрий завдав йому поразки у битві під Торчеськом (1235 р.); того ж року Володимиру вдалося повернути собі Київ, але в 1236 р. "придє Ярослав Суздальский и взя Києв под Володимєром; нє мога єго дєржати, идє паки к Суздалю; и взя под ним Михаил (Всеволодич – авт.)". Останній залишив Київ "пєрєд татары" – на звістку про наближення загонів Менгу-хана (1239 р.). Спорожнілий великокняжий стіл зайняв Ростислав Мстиславич, проте невдовзі був схоплений Данилом Галицьким, який, оволодівши містом, посадив тут тисяцького Дмитра ("…вдасть Києв в руцє Дмитрови обдєржати противу иноплємєнных язык, бєзбожных татаров"). По якімсь часі Данило, порадившись із своїм братом Васильком, "обєщал Києв Михаилови", але той "за страх татарский нє смєл ити к Києву".

Михайло не наважився зайняти київський стіл і після того, як монголи, сплюндрувавши Південно-Західну Русь, рушили далі в Європу: недовго поживши "под Києвом во Островє", він "бєжє в Угры". Тим часом Ярослав Всеволодич, побувавши у ставці Батия, був визнаний останнім "старєй всєм князєм в руском языцє" (1243 р.), що, за традицією, означало володіння Києвом.

Щоправда, сам Ярослав виступає в тогочасних джерелах як суздальський князь,[8] однак добре відомо, що в 1245 р., під час подорожі Данила Галицького до Орди, в Києві сидів намісник Ярослава – боярин Дмитро Єйкович.

На тому ґрунті, що в літописному повідомленні про Данилову мандрівку фігурує тільки ім'я тогочасного київського князя – Ярослав – виникла гіпотеза, що Дмитро Єйкович був намісником галицько-волинського князя Ярослава Інгваровича, котрий отримав Київ від Данила. Автор цієї гіпотези Д. Зубрицький покликався на літописну згадку про Данила як князя, "обладавша Рускою зємлєю, Києвом и Володимєром, и Галичєм". Цю думку розкритикував М. Дашкевич, слушно відзначивши, що передання Києва по смерті Ярослава Всеволодича його синові Олександру Ярославичу унеможливлює таку ідентифікацію. В цьому його підтримав М. Грушевський, зауваживши, що "Ярослав Інгварович міг би держати Київ тільки з руки Данила /29/ чи за його дозволом, але літописець, оповідаючи про гостини Данила в Києві, нічим не натякає, що тут він був ще в границях свого політичного впливу". Водночас він звернув увагу на те, що Карпіні, "двічі переїздивши через Київ, мавши зносини і з самим мабуть Дмитром (се його мабуть називає Карпіні тисяцьким), і з київськими боярами, не підозрював, що Київ належав до Ярослава, котрого бачив у татар і про котрого кілька разів говорить, називаючи його князем суздальським". Відтак з'явився новий привід для сумнівів щодо ототожнення київського володаря Ярослава з Ярославом Всеволодичем. Ці сумніви посилює скопійований у XVIII ст. в Рязані "стародавній синодик", де поруч згадуються "Ярослав Всєволодич Владимєрской и княгиня єго Фєодосия" (третьою дружиною цього князя справді була дочка рязанського князя Ігоря Глібовича Феодосія) й абсолютно незрозумілі "Ярослав Києвской и княгиня єго Офимия".

Втім, у будь-якому випадку після смерті Ярослава Всеволодича (1246 р.) його сини, Олександр та Андрій, вирядившись у 1247 р. "в Татары", домоглися того, що Андрій отримав право на Володимир, а старший, Олександр, – на "Києв и всю рускую зємлю". Щоправда, останній був номінальним володарем Києва: повернувшись до Новгорода, де він князював раніше, Олександр розпочав боротьбу з Андрієм і в 1252 р., діставши від татар право "старєйшинства во всєй братьи єго", посів володимирський стіл.

Після цього, за висловом Дж. Феннела, "Київ і вся Південна Русь наче вислизнули з рук правителів Північно-Східної Русі": міжкнязівські відносини тут стали регулюватися ярликами на велике княжіння володимирське. Навряд чи можна визнати переконливою спробу пролонгувати термін існування інституту київського княжіння, а відтак і Київської Русі як реального політичного організму, посиланням на "стійку літописну традицію, згідно з якою Київ і надалі перебував у руках північних князів". Насправді йдеться лише про пізній, XVII ст., Густинський літопис, що в ньому Олександра Ярославича і його брата й наступника на володимирському великокняжому столі Ярослава Ярославича названо, відповідно, "московским и києвским" та "литовским и києвским" князями. Абсурдність перших предикатів виразно свідчить не на користь другого; ще більші сумніви породжує вміщена під 1305 р. звістка цього ж літопису про початок князювання у Києві Івана Калити.

Очевидно, що остаточне розв'язання даної проблеми неможливе без докладного текстологічного аналізу Густинського літопису. Однак здається симптоматичним, що такий вдумливий дослідник, як М. Грушевський, спочатку вбачаючи у цій пам'ятці "певні натяки" на існування /30/ київського літописання в другій половині XIV ст., з часом рішучо змінив свою думку, відзначивши з приводу наведених "фактів": "Редактор компіляції для сих подій не розпоряджався ніяким нам незвісним джерелом, і сі його звістки, очевидно, тільки його власні здогади, а як такі – нічого не варті".

Отже, не залишається місця для сумнівів у тому, що в другій половині XIII ст. Київ повністю вийшов за рамки безпосередніх політичних інтересів князів Північно-Східної Русі. Паралельно джерела не згадують про претензії на спорожнілий київський стіл з боку галицько-волинських чи чернігівських князів. Це, за відсутністю власне київської княжої династії, означало злам механізмів, які забезпечували функціонування й відтворювання князівської влади у Києві, а заразом – і в Переяславлі, що був до нього "прищіпкою"; так відбулося "збезкняжіння" цих земель.

Але якщо Переяславщина взагалі припинила своє існування як окреме князівство, то на Київщині князівське правління було з часом відновлено: у літописах під 1331 та 1361–1362 рр. згадується князь Федір Київський (щоправда, звістки 1360-х рр. сумнівні щодо своєї автентичності); першою половиною XIV ст. найчастіше датується в літературі князювання Іоанна-Володимира Іоанновича Київського та Андрія Вруцького (Овруцького), імена яких занесено до синодика новгород-сіверського Спасо-Преображенського монастиря.

У сучасних дослідженнях вони фігурують як "князі з місцевих феодалів", однак при такому абстрактному формулюванні питання про середовище, що їх висунуло, по суті, залишається відкритим. Очевидно, що "вакантний" київський стіл не міг бути заповнений за рахунок "ресурсів" цього регіону, тобто шляхом рекрутування князів з-поміж місцевого боярства. Таку можливість, схоже, припускав О. Пресняков, наголошуючи на тому, що "татари боярину Федору, замученому в Орді разом із князем Михайлом Чернігівським, пропонували княжіння останнього, якщо він піде на поступки їхнім домаганням". Не слід, одначе, забувати, що цитована ним оповідь про загибель Михайла Чернігівського є, попри низку документальних деталей, літературним твором, спрямованим на глорифікацію страстотерпників Михайла та Федора, тож на неї важко покладатись у даному випадку. До всього, така процедура була неможливою з погляду ментальності як давньоруської доби, так і пізнішого часу – досить згадати події, що відбулись у Києві після смерті Семена Олельковича (1470 р.). Кияни рішуче відмовилися визнати своїм правителем Мартіна Гаштольда як людину некнязівського походження та вимагали від Казимира, щоб він /31/ посадив тут Михайла Олельковича чи будь-якого іншого князя, безвідносно до його віросповідання.

Певно, єдиним резервом, звідки могли бути почерпнуті претенденти на київський стіл, були Ольговичі, що князювали на сусідній Чернігівщині; тож доречно розглянути ті відносини, які склались у їхньому середовищі в другій половині XIII ст.

Як уже відзначалося вище, після нашестя монголів Чернігів, спустошений у 1239 р., і далі функціонував як адміністративний центр. Певний час чернігівський стіл посідав син Михайла Всеволодича Ростислав, а в 1245 р. сюди повернувся з Угорщини сам Михайло. До складу його володінь у той час входили Брянськ, Карачов, Глухів і значні території у Верхньому Пооччі. Після загибелі Михайла (1246 р.) ці землі успадкували його сини – Роман, Мстислав, Семен, Юрій; при цьому Чернігів, напевне, перейшов до його троюрідного брата Всеволода Ярополчича,[9] хоч, за даними родоводів, не він, а Роман Михайлович "сядє на Чєрниговє" після Михайла Всеволодича. У літописах Роман фігурує в 1263–1285 рр. як князь брянський, однак у Любецькому синодику, як і в родоводах, його названо великим князем чернігівським. Мабуть, посівши після Всеволода Ярополчича чернігівський стіл, Роман Михайлович так і не зробив Чернігів своєю резиденцією. Причиною такого рішення став, очевидно, занепад Чернігова, безпосередньо пов'язаний із запустінням його сільської округи в другій половині XIII ст., що було наслідком як нашестя монголів, так і воєнної активності литовських феодалів (зокрема, літописи згадують Хвала, воєводу князя Миндовга, "ижє вєлико убийство творяшє зємлє Чєрниговской").

Занепад Чернігова і піднесення Брянська потенційно вели до перебудови традиційних внутрішньодинастичних зв'язків, що склалися поміж Ольговичів – до закріплення родового старшинства за князями, які резидували в Брянську. Одначе, ставши в другій половині XIII ст. центром суспільно-політичного життя на Задніпров'ї, Брянськ так і не перетворився на головний стіл Ольговичів: наприкінці XIII ст. він був захоплений смоленськими князями. Як і чому це сталося, невідомо. А. Горський, проаналізувавши відомості джерел про цю подію, висловив припущення, що "вокняжіння смоленських князів у Брянську /32/ відбулося не без участі Орди", становлячи "складову частину наступу Токти на сферу впливу Ногая в руських землях".

Нащадки Романа Михайловича змогли утримати за собою тільки невелику волость Осовик (біля Рославля), давши початок князям Осовицьким. За іншими синами Михайла Всеволодича закріпились як спадкові володіння – "отчини" – їхні землі у Верхньому Пооччі; здрібніння цих володінь призвело до появи численних "верховських" княжих родів: Новосильських, Одоївських, Воротинських, Мосальських, Мезецьких, Оболенських та ін., які з часом не втратили усвідомлення спільності свого походження, однак не підтримували зв'язків із родовим гніздом – Черніговом. Їхнє середовище було світом архаїчних відносин, де від часу до часу, як у давньоруську добу, спалахували суперечки щодо "бóльшєго княжєння" й майже не припинялись міжусобні чвари.

Що ж до інших ліній Ольговичів, то після Батиєвого нашестя вціліли, принаймні, путивльські, курські, липовецькі, рильські й воргольські князі. Характерно, що в пізніші часи, за доби литовської зверхності, жоден із них не згадується в джерелах; до причин вигасання князівських родів на Чернігівщині слід, мабуть, віднести воєнні напади монголів і литовців, міжкнязівські конфлікти, епідемії (як, наприклад, пошесть 1352 р., після якої в Глухові "ни єдин чєловєк нє остался, всє изомроша").

Утім, стосовно долі путивльських князів існують певні, хоч і малоінформативні, джерельні відомості – дані Новгород-Сіверського синодика, що їх названо "яскравим променем, кинутим у непроглядну темряву історії Києва після Батиєва нашестя". У синодику згадані князь Іоанн Путивльський, його син Іоанн-Володимир Іоаннович Київський і (можливо, брат останнього) Андрій Овруцький із сином Василем, забитим у Путивлі. Очевидно, утвердившись на київському столі, путивльські князі зберегли найтісніший зв'язок зі своєю "отчиною" (в ній, можливо, князювали молодші представники цього роду) – і саме його сліди й фіксуються в пізніші часи (з кінця XIV ст.) у вигляді адміністративної підпорядкованості Путивля Києву. Зокрема, за актами другої половини XV ст. відомо, що путивльська данина йшла до київського "скарбу" та київського "ключа", а путивльські намісники рекрутувалися лише з нобілітету Київської землі. Заслуговують на увагу й скарги київської депутації до Сигізмунда І Старого, спричинені втратою, за договором 1503 р., Путивля, "києвского дєржанья, а к Путивлю было 14 волостєй ваших господарских; тє волости от ваших господарчих прєдков слуги вашєй милости – князья, и паны, и зємянє зємли Києвской – по року дєрживали, и з тых волостєй… кони /33/ єздживали и шубы тєплы куньи одєвали" (1520 р.); це повністю узгоджується з уставною грамотою Київській землі ("… волости києвскиє киянам дєржати, а иному никому").

В літературі слушно відзначалося, що поєднання Путивля із Київською землею “з боку географічного… було досить штучним – безпосереднього зв'язку Путивльщина з Києвом не мала" (Ф. Петрунь). Тож пояснення цього явища, запропоноване вище, здається найвірогіднішим.

Повертаючись до Новгород-Сіверського синодика, слід відзначити, що його записи не датовані, проте цілком очевидно, що вокняжіння путивльської династії в Києві могло відбутися тільки на зламі XIII–XIV ст.: адже в другій половині XIII ст. тут ще не було князів, а в 1330-х рр. вже порядкував князь Федір.

Щоправда, П. Клепатський, автор розлогої монографії про Київщину литовської доби, котрий, до речі, визнавав за ймовірне, що Путивльщина "належала київським князям без будь-якого зв'язку їх з чернігівськими", покладав правління Іоанна-Володимира Іоанновича на початок XV ст. Однак такому датуванню суперечить подвійне ім'я цього князя: за спостереженнями А. Поппе, "останнім відомим нам князем Володимиром, що отримав окреме хрестильне ім'я, був племінник Данила Галицького, Володимир-Іоанн Василькович, який народився близько 1249 р… У 1320 – 1340-х роках князівське ім'я Володимир стає одночасно й хрестильним у п'яти князівських сім'ях. У XIV і XV ст. в ім'я св. Володимира починають хрестити у боярських та купецьких родинах (першим згаданий московський воєвода Володимир Всеволодич, народжений близько 1340 р.)"; що ж стосується генеалогічних конструкцій П. Клепатського, який ототожнював Іоанна-Володимира із онуком литовського князя Коригайла Ольгердовича, то їхню необґрунтованість переконливо довів А. Прохаска.

Важко судити, завдяки яким обставинам князі-путивльці утвердились у Києві. Найвірогідніше, провідну роль тут відіграла підтримка татарських феодалів, які осідали у Посейм'ї, котре впродовж XIII–XV ст. було зоною активних тюрко-слов'янських контактів.[10] Утім, було б передчасним повністю ігнорувати наявність "галицько-волинського фактора"; принаймні, досить привабливою здається можливість /34/ ототожнити путивльського з походження князя Андрія Овруцького з Андрієм Путивличем (варіант: Путивльцем) з оточення Льва Даниловича, хоч, безперечно, дане припущення залишається повністю у сфері гіпотез.[11]

Підтримка татарських чи галицько-волинських князів могла зіграти для путивльців принципову роль за умов феодальних усобиць в Орді кінця XIII ст. Можливо, саме в атмосфері спричиненого ними хаосу, коли "вєсь Києв разбєжался", вихідці з Путивльщини й утвердились у прадавній столиці Русі.

Що ж до офіційного статусу, якого вони набули, то, з огляду на стан джерел, окреслити його практично неможливо. М. Грушевський, наприклад, розглядав київського князя Федора, скандально відомого своїм зухвалим нападом на новгородського архієпископа Василя у 1331 р.,[12] тільки як "татарського намісника", посилаючись на присутність баскаків серед його оточення, однак це припущення піддав критиці ще П. Голубовський, слушно відзначивши, що "до всіх найголовніших князів і в усіх областях були приставлені ці ханські чиновники".

Власне, сама належність Федора Київського до путивльської династії є досить проблематичною. Свого часу Р. Зотов упевнено відніс його до родичів Іоанна-Володимира Київського та Андрія Овруцького, що пояснюється невірним прочитанням опублікованих Філаретом (Гумілевським) даних Київського синодика. На наш погляд, з цим князем можна швидше ототожнити "великого князя Феодора" з пом'яника Києво-Печерського монастиря, що, хоч і не кидає світла на його походження, зайвий раз свідчить про необхідність розшуку, публікації та дослідження всіх князівських синодиків Київщини і Чернігівщини, /35/ на чому наполягав ще М. Грушевський. Перспективність таких пошуків унаочнює вже згаданий вище Рязанський пом'яник, де, зокрема, фігурують київський князь Гавриїл і його дружина Катерина – особи, геть незвісні за давньоруських і пізніших часів.

Однак не менш цікавим видається факт існування овруцького князя Андрія: він є свідченням того, що Овруч, який у XIII ст. практично не згадувався літописцями, в наступному сторіччі перетворився на важливий (а може, й другий за значенням) адміністративний центр Київщини. Певно, це сталося через втрату Києвом контролю над Півднем, де татари повною мірою реалізували своє прагнення самостійно порядкувати на завойованих ними землях.

Йдеться, передусім, про регіони, придатні для сезонних випасів худоби – український Степ і Лісостеп. Уже Карпіні зауважував, що Подніпров'я перетворилося на терен татарських кочовищ. Він же відзначав, що "безпосередньо під татарами" перебував Канів, де він опинився в лютому 1246 р. Нижче по Дніпру містилося поселення, в якому також не було руської з походження адміністрації – там верховодив "алан на ім'я Михей".

Аналогічну мандрівку Дніпром у 1245 р. здійснив Данило Галицький. Вирушивши "в ладьє" з Києва, він незабаром дістався Переяславля, де його "стрєтоша татаровє". Як слушно зауважив з цього приводу В.Єгоров, “припущення, що монголи перебували тут лише тимчасово, пересуваючись у пошуках добрих пасовищ, навряд чи буде правомірним. За інформацією Карпіні, вони влітку піднімалися вгору за течією Дніпра, Дону й інших річок, а восени подавалися на південь, до моря. Подорож Данила почалась у день св. Дмитра (26 жовтня), відтак, у Переяславль він міг потрапити пізно восени, на початку листопада, коли всі монгольські стада вже відкочували в південні широти. Тому можна припускати, що Данило зустрівся в Переяславлі з якимось стаціонарним контингентом монгольської адміністрації, котрий постійно перебував у цьому місті".

Перехід Переяславля під "безпосередню" владу татар цілком можливий з огляду на тотальне винищення його мешканців у 1239 р. (монголи "изби всєх", включно з місцевим єпископом). Водночас утвердженню цього режиму на Подніпров'ї сприяло поступове "збезкняжіння" регіону, засвідчене перебуванням князя Юрія Пороського на службі в галицько-волинських князів Володимира Васильковича й Мстислава Даниловича;[13] очевидно, що залишені напризволяще /36/ володіння цього князя також перейшли під прямий контроль ординців.

Наслідком цих синхронних процесів (збезлюднення та "збезкняжіння" українських земель і, паралельно, формування татарської адміністрації й осередків татарської людності) стало утворення поняття "Татарська земля", котре перетворилося на стійкий компонент етногеографічних уявлень XIV–XVI ст. Так, на початку XV ст. новгородський книжник, описуючи зіткнення військ Вітовта й Тимур-Кутлука (серпень 1399 р.), локалізував його "у рєки Ворсклы в Татарской зємлє". За твердженням венеціанця Амброджіо Контаріні, Київ, в якому він побував у 1474 р., стояв безпосередньо на кордоні з Татарією, який тягнувся вздовж Дніпра. У XVI ст. цей кордон помітно посунувся на південь: посол імператора Рудольфа Еріх Лясота у своєму щоденнику, який він вів під час перебування в Україні в 1594 р., відзначив гирло р. Самара як місце, де на Лівобережжі починається Татарія, "котра в минулому сягала на Правобережжі до Тясмина". На захід від нього, в басейні Бугу та його притоки Синюхи, також лежали землі, здавна облюбовані татарами. На те, що цей регіон був традиційним місцем кочовищ ординців, у середині XVI ст. вказував Сигізмунду II Августу кримський хан Сагап-Гірей, покликаючись на часи Батия, Узбека та Джанібека, від яких збереглися численні "кишені" (татарські надгробки).[14] Те, що "поле Татарське" починалося за Брацлавом, зауважив, мандруючи до Царгорода, диякон Троїце-Сергієвого монастиря Зосима (1419 р.).

Поруч із цією "Татарською землею" на теренах України існували й специфічні анклави, мешканці яких підпорядковувались безпосередньо монголам. Літопис зве їх людьми татарськими, або "сидящими за татары". Такі громади існували у верхів'ях Бугу й Случі (у так званій Болохівській землі) та в поріччі Тетерева. Відомості джерел про них мізерні, що й не дивно з огляду на короткочасність їхнього існування: Болохівська земля зникла як автономна адміністративна одиниця вже десь у 60-х рр. XIII ст. До цього неабияких зусиль доклав Данило Галицький, обурений тим, що болоховці "от татар большую надєжду имєяху", вирощуючи для них пшеницю та просо (тобто сплачуючи данину збіжжям). Деякі історики XIX – початку XX ст. пояснювали з'яву цих громад прагненням "виломитись з-під князівсько-дружинного режиму, що важким тягарем лежав на народній масі й наприкрився їй", тобто широким протикнязівським рухом, котрий розгорнув- /37/ ся в умовах дезорганізації суспільного життя, спричиненої монгольським нашестям. Гадаємо, що наявні джерела не дають вагомих підстав для таких широких узагальнень: соціальний аспект цього явища є надто невиразним, і причини появи "антикнязівської" теорії слід шукати в демократичних уподобаннях її авторів.

Аналогом болохівських громад подеколи вважають так звані Ахматові слободи в Посейм'ї, на теренах давньої Чернігівщини. Присвячена їм літописна оповідь заслуговує на особливу увагу на тлі загальної бідності відомостей джерел про життя українських земель за татарських часів. Написана по гарячих слідах драматичних подій, вона містить неоціненну інформацію про взаємини місцевих князів з ординською адміністрацією, про сумні реалії тогочасного буття.

В оповіді, котра фігурує в літописах під 1283–1284 рр., йдеться про "бєсєрмєнина" (мусульманина) Ахмата, котрий "дєржашє баскачьство Курского княжєния", після того як відкупив у татар право збору данини на його території. Зловживаючи цим правом ("тєми данями вєликую досаду творя князєм и всєм людям в Курском княжєнии"), він "єщє к тому нарядил двє слободы в отчинє Олєга, князя Рыльского и Воргольского". Осадження слобід передбачало надання податкових-фінансових пільг їхнім мешканцям; режим, створений Ахматом, був настільки сприятливим, що незабаром "умножишася люди в слободах тєх, со всєх сторон сшєдшєся", передусім, із волості Олега. Це, як і шкоди, котрі мешканці Ахматових слобід завдавали навколишньому люду, спонукало князя за згодою його родича Святослава Липовецького звернутися зі скаргою до тодішнього володаря Орди Телебуги. Той відрядив з ним татарські загони, наказавши: "Что будєт ваших людєй в слободах тєх, тє люди вывєдитє в свою волость, а слободы тє разгонитє". Натхненні цією санкцією, князі розграбували слободи, ув'язнивши їхніх жителів, "а своих в свою отчину вывєдоша".

У той час, коли відбувалися ці події, Ахмат перебував у ставці іншого ординського "царя" – Ногая, яка містилася в пониззі Дунаю. Почувши про знищення своїх курських слобід, Ахмат звів наклеп на Олега та Святослава, сповістивши Ногая, що князі є його таємними ворогами. Щоб переконатись у цьому, Ногай мав запросити Олега де себе в ставку; запрошення було передане через ханських сокольників, відряджених на Курщину на традиційні лебедині лови. Олег не поїхав до Ногая – проте не тому, що вважав себе винним перед Ахматом, а через вчинок свого "сродника" Святослава, котрий "ударил ночью разбоєм на слободу". Неявка Олега була витлумачена Ногаєм як доказ правдивості Ахматових слів; та й сокольники переконали його, що Олег і Святослав "нє князи, но разбойники". /38/

На Курщину вирушили каральні загони. При їх наближенні Олег утік до Телебуги, а Святослав подався у Воронезькі ліси. Татари погромили їхні князівства; за рахунок награбованого "добра воргольского и рыльского, и липовичского" знов забуяло життя в Ахматових слободах. До самого ж баскака, замість Олега та Святослава доставили їхніх бояр. За наказом Ахмата їх стратили, віддавши закривавлений одяг захопленим заразом купцям і паломникам, щоб ті, мандруючи, повчали людей: "Кто имєт держати спор со своїм баскаком, тако єму будєт". Трупи бояр, відтявши їм голови й правиці, розвішали по деревах; "и хотєша послати по зємлям головы и руки боярскиє – ино нєкуда послати, занє вся волость изъимана" (тобто після татарської "раті" нікого було лякати цими страшними "трофеями"; тож їх покидали "псам на изъєд").

Після цього Ахмат повернувся в Орду, залишивши двох своїх братів "блюсти и крєпити слободы". Очевидно, що він "нє смєл остатись в Руси", піклуючись про власну безпеку: обидва його недруги залишились на волі. Невдовзі один з них, Святослав, не порадившись попередньо з Олегом, вчинив напад на Ахматових братів, коли ті на чолі загону із 30 чоловік прямували з однієї слободи в другу. При цьому "братєники бєсєрмєны" втекли, а Святослав "руси избил 25 и 2 бєсєрмєнина". Ахматові брати знайшли притулок у Курську, а мешканці татарських слобід знову розбіглися.

Тим часом Олег повернувся від Телебуги. Він вшанував пам’ять закатованих бояр і звернувся до Святослава зі словами: "Почєму взложил єси имя разбойничьє на мєня и на сєбя? В зиму єси на слободу ночью разбоям ударил, а нынє на пути єси разбил". Обидва вчинки князя підпадали під категорію злочинів, за які треба було відповідати в Орді. Однак Святослав був упевнений у своїй правоті; Олег же в розв’язанні конфлікту з Ахматом покладався не на силу, а на "Бога и правду". Тож він напосівся на Святослава: "Нынє затєрял єси правду мою и свою и нє идєш ни к своєму цєсарю, ни к Ногаю на исправу". Арбітром у цій суперечці він вважав Телебугу і, коли той наказав йому вбити Святослава, підкорився. Це, одначе, не розірвало кривавого ланцюга злочинів: за Святослава помстився його брат Олександр, убивши Олега і двох його малих синів.

Як бачимо, давній літописець докладно занотував перебіг подій, від яких у нього, як він сам признався, "хлєб во уста нє идяшєт от страха"; у пізніших літописах цю історію було дещо скорочено. Втім, за словами укладача Никонівського зводу, "и малая єта повєсть можєт исторгнуть слєзы у разумного чєловєка". Не дивно, що до неї звертались усі, хто досліджував режим ординської зверхності. /39/

Щоправда, далеко не завжди відбиті в даному епізоді реалії об’єктивно висвітлювались у науковій літературі. Знайшлось навіть місце для тверджень, буцімто події на Курщині становили важливий етап у визвольній боротьбі проти ординського панування, було однією з хвиль народних повстань, які "зробили перші проломи в татарському ігові". Ці уявлення піддав критиці В. Кучкін, слушно зауваживши, що "в літописному оповіданні про Ахмата немає жодних натяків на народний рух у Курському і сусідньому з ним князівствах. Навпаки, втеча населення від карателів, що прийшли з Орди Ногая, залишення населенням Ахматових слобід через напади Святослава Липовецького виразно свідчать про відсутність у цього рядового населення будь-якого власного організаційного начала, здатного підняти народ на активну боротьбу проти іноземних чи власних гнобителів".

Нескладно, нарешті помітити, що й пафос самої літописної оповіді полягає не в засудженні "норова татарского", а в провіденційному твердженні: "Сє жє зло сотворися вєликоє грєх ради наших. Бог бо казнит чєловєка чєловєком – и тако навєдє Бог сєго бєсурмєнина злого за нєправду нашу"; при цьому цілком розуміючи, що частину "нєправды" становлять міжкнязівські чвари ("которы"), літописець волів не заглиблюватись у це болюче питання ("много о том писати – но то оставим").

Варто зауважити, що, аналізуючи оповідь про Ахматові слободи, історики нерідко користувалися її пізніми редакціями, де початковий текст був перероблений та перекручений, тож, за висловом того ж В. Кучкіна, брали на віру "псевдофакти і псевдореалії". Власне, навіть дата, під якою оповідь було вміщено у літописах, виявилася помилковою. Як довели А. Насонов і М. Бережков, описані під 1283 – 1284 рр. події могли відбутися лише між 1287–1291 рр.

Значно складнішим для розв’язання виявилося питання про локалізацію зафіксованих літописною оповіддю топонімів (за винятком Курська та Рильська, чиє місцеположення в давнину не відрізнялося від сучасного). Зусиллями кількох поколінь вчених вдалося локалізувати Липовець (як давньоруське городище поблизу с. Старий Город на р. Свапа, правій притоці Сейму), Воргол (як городище біля однойменного села у басейні притоки Сейму Клевені) та Воронезькі ліси (як частину давніх сіверських лісів на північний захід від Глухова). Всі вони були розташовані на захід від Курська. Тут мали міститися засновані Ахматом слободи. Щоправда, В. Кучкін визнав археологічні пошуки їхніх решток малоперспективними з огляду на короткочасність існування слобід – і паралельно заперечив ототожнення з Ахматовими слободами Бесединського городища на р. Рать і археологічного комплексу на Сеймі поблизу с. Леб’яже, /40/ запропоноване раніше Ю. Олександровим-Ліп- кінгом, котрий вважав, що татари повернулися в Ахматові слободи й жили там щонайменше до XIV ст.

Водночас В. Кучкін справедливо відзначив, що Рильське князівство, яке в давньоруський період тяжіло до Новгорода-Сіверського, за часів татарської зверхності опинилось у сфері впливу курського баскака, й висловив припущення, що монголи реформували адміністративно-територіальний устрій південноруських земель. Тоді ж відбулися й більш масштабні устроєві зрушення, засвідчені змінами в макротопонімії українських земель. Передусім, з обігу назавжди зник термін "Руська земля" в його первинному, вузькому значенні (як найменування Київщини, Переяславщини та Чернігівщини). Натомість постали нові, незнані за давньоруських часів поняття "Київська земля" та "Сіверська земля". Перше охоплювало не лише Київщину, а й терени колишнього Переяславського князівства, друге – землі літописних сіверян (їхніх нащадків у XV–XVII ст. звали сіврюками) у межах давнього Чернігівського князівства, тобто територіальну округу Чернігова, Новгорода-Сіверського, Рильська, Стародуба, Трубчевська, Брянська, Гомеля, Дрокова й Мглина. За галицьким Пониззям у XIV ст. закріпилася назва Поділля, що міцно утвердилася поруч із традиційними історико-географічними термінами "Галичина" та "Волинь". У межах цих земель сформувалися татарські фіскально-адміністративні округи – "тьми", більшість яких у другій половині XIV ст. трансформувалася в уділи литовських князів. /41/-/42/

Розділ другий

ЛИТОВСЬКА ЕКСПАНСІЯ НА

УКРАЇНСЬКІ ЗЕМЛІ

Початок добі литовської політичної зверхності над Південною Руссю був покладений у 1340 р., коли син литовського князя Гедиміна Любарт закнязював на Волині й у Галичині. Остання після 40 років запеклої воєнно-політичної боротьби відійшла до Польщі, тож Волинь стала першим реальним надбанням Литви на українських землях. По тому впродовж одного-двох десятиліть під контроль Вільна перейшли також Київщина, Сіверщина та Поділля, що майже вдвічі збільшило державну територію Литовського князівства. Таке стрімке приєднання величезних земельних обширів було, безперечно, явищем парадоксальним – як, власне, і загальні темпи розвитку цієї молодої держави.

У "Повісті временних літ" литовські племена фігурують як "языци, ижє дань дають Руси" й "живуть в странах полунощных"; збереглися й поодинокі відомості про воєнні виправи руських князів проти литовців. На ті часи місцеві племена не мали будь-якої політичної організації; разючі зміни відбулись у XIII ст., коли у Поніманні склалося нове державне утворення – Литовське князівство, що його першим правителем став Миндовг, названий у Галицько-Волинському літописі "самодєржцєм во всєй зємли Литовской".

Фактором, який прискорив консолідацію місцевих племен, був потужний тиск ззовні, з боку німецьких рицарів, котрі проголошували своєю метою християнізацію язичників-литовців. Воднораз підйом Литви був зумовлений занепадом давньоруських земель, що його спричинило монгольське нашестя. З Батиєвою навалою назавжди пішли у минуле часи, коли, за висловом автора "Слова про загибель Руської землі" (XIII ст.), "литва из болота на свєт нє выникываху"; з ним перегукується літописець XVII ст., зазначаючи, що саме тоді "литва почала ярмо рускоє з сєбє износити и з лєсов виходити". Це ж, власне, стверджують і так звані білорусько-литовські (чи західноруські) літописи, які походять з XVI ст. Згідно з їхньою версією, просування литовців на Русь почалося тоді, коли "повстав царь Батый и пошол на Рускую зємлю, и всю зємлю Рускую звоєвал, и князєй руских многих постинал, а иных в полон повєл, и столєць всєє Рускоє зємли город Києв сжог и пуст вчинил"; дізнавшись, "иж Руская зємля спустє- /43/ ла и князи рускиє розогнаны", литовці вирушили на Русь і "нашли в чєтырєх милях от рєки Нємана гору… и вчинили (заснували – авт.) на нєй город, и назвали єго Новгородок. И вчинил собє князь вєликий в нєм столєць, и назвался князєм вєликим новгородским".

У цьому літописному переказі відбився, хоч і в легендарній формі, цілком реальний історичний факт: від самого початку Литовська держава не була етнічно однорідною – вже за часів Миндовга вона включала в себе так звану Чорну Русь, найзначніше місто якої, Новгород-Литовський (сучасний Новогрудок), певний час було навіть столицею Литовського князівства. У другій половині XIII – на початку XV ст. ця держава зростала за рахунок східнослов'янських земель, котрі істотно переважали власне Литву як за своєю площею,[15] так і за рівнем соціально-економічного та політичного розвитку. Наслідком цього стало "зрущення" литовської правлячої династії й усього устрою молодої держави, яка ввійшла в історію як "Велике князівство Литовське, Руське та Жомоїтське"[16] (у науковій літературі воно зветься скорочено Великим князівством Литовським (далі – ВКЛ) чи, рідше, Литовсько-Руською державою).

§ 1. Міфічні завойовники – Скирмонт і Гедимін

Зовнішньополітичні успіхи литовців віддавна викликали подив у істориків. Його не можна не відчути вже у словах польського історіографа другої половини XV ст. Яна Длугоша, який констатував: "Найнезнаніші з-поміж північних племен, /44/ зобов'язані русинам покорою й мізерною даниною,[17] вони, усім на диво, чи то завдяки власній звитязі, чи то через легкодухість і бездіяльність сусідів, досягли таких успіхів, що тепер панують над русинами, під чиєю владою як рабська чернь перебували майже тисячу років".

Наступні покоління істориків доклали чимало зусиль до з'ясування причин бурхливого розвитку Литовської держави. Однак і досі наукові реконструкції цього процесу залишаються значною мірою гіпотетичними – передусім, у тій їх частині, що стосується приєднання до Литви земель Південно-Західної Русі. На перешкоді дослідникам стає брак відповідних відомостей у джерелах, спричинений, своєю чергою, реаліями постмонгольської доби: руйнацією традиційних підвалин життя, припиненням місцевого літописання, порушенням політико-династичних зв'язків із Північно-Східною Руссю, де ця традиція збереглася.

Що ж до літописів, які постали на теренах ВКЛ, то найдавніші з них сягають середини XV ст. Це так звані білорусько-литовські (чи західноруські) літописи першої (короткої) редакції, які сформувалися в результаті об'єднання загальноруських за своїм характером відомостей від "начала зємли Рустєй" до 1446 р., запозичених із різних літописних зводів, з "Літописцем великих князів литовських" – оригінальним історичним твором про події останньої чверті XIV ст.: боротьбу Ягайла з Кейстутом і Вітовтом та про діяльність Вітовта. В "Літописці…" містяться й поодинокі звістки про те, як відбувалося просування литовців на Південно-Західну Русь: згадується, що Любарт Гедимінович ствердився на Волині завдяки своїм родинним зв'язкам ("Любарта принял володимєрский князь к дотьцє во Володимєр, и в Лучєск, и во всю зємлю Волынскую"), та оповідається про боротьбу литовців за Поділля з татарськими князями, "отчичами и дєдичами Подольской зємли".

Наступним кроком в історії білорусько-литовського літописання стали літописи другої (широкої) редакції, в яких загальноруські відомості поступилися місцем системному викладу початків литовської історії – від міфічного родоначальника литовців римлянина Палемона до цілком історичного Гедиміна. Зрозуміло, що при цьому неабияку увагу було приділено підкоренню Русі. В літописах повідомляється, що за часів правління у Новогрудку Скирмонта (або, за найдавнішими з літописів широкої редакції, – Шварна), сина Мингайла, володар Орди Булаклай (Буклай, Болоклай) почав вимагати у литовського /45/ князя "выходов" (данини) з його земель ("как с тых городов хоживало за прєдков єго, князєи руских"). Це спричинило воєнний конфлікт, який завершився розгромом татар у битві при Койданові. Шварно-Скирмонт "поразил того царя, и всю єго моць татарскую побил, /46/ и самого царя вбил, и з звытєжством вєликим пошол на Рускую зємлю, и взял город Мозыр, Чєрнигов, Стародуб, Карачєв", тобто опанував частину тогочасної Київщини й Сіверщини.

З пам'яток білорусько-литовського літописання цю оповідь запозичив польський історіограф XVI ст. М. Стрийковський, а вже з його "Хроніки" вона потрапила до інших творів XVI–XVII ст., зокрема до "Хроніки" Бєльського, "Хроніки" Софоновича, українського хро- /47/ нографу; при цьому даний епізод був датований [18] і доповнений звісткою про розподіл Скирмонтом сіверських територій: "Любартови, старшому сынови, дал Карачєвскоє и Чєрнєговскоє князство, Писимонтови – Туровскоє и Стародубскоє"; після загибелі Любарта й Писимонта у битві з татарами біля р. Окунівка обидва князівства успадкував їхній молодший брат Тройнят, якого заступив його син Ольгимонт, котрий "вступил на єго мєстцє на панство тых всєх князств и пановал спокойнє".

Наукова цінність доповнень Стрийковського незначна – власне, як і самого літописного переказу про Скирмонта, котрий хіба що характеризує суспільно-політичну думку ВКЛ першої половини XVI ст. Саме цим періодом датуються білорусько-литовські літописи широкої редакції, що містять легендарний вступ, який, за словами Ф. Сушицького, мав замінити "загальноруські відомості (короткої редакції першої половини XV ст. – авт.) своїми матеріалами, хоч і придуманими ad hoc, але зв'язаними з Литвою своїм походженням". Цей вступ відзначався яскраво вираженою політичною тенденційністю, зокрема намаганням довести історичні права ВКЛ на Сіверську землю, котра, з початку XVI ст. перебуваючи у складі Російської держави, залишалась у фокусі безпосередніх інтересів правлячих кіл Литви. Це й зумовило інтерпретацію минувшини цього регіону в легендарній, штучно скомбінованій оповіді про початковий період литовської історії.[19]

Легендарний характер має й складена тоді ж оповідь про завоювання Волині та Київщини Гедиміном, котрий володарював у Литві впро- /48/-/49/ довж 1316–1341 рр. У літописі йдеться про те, як цей литовський князь, "упокоивши зємлю Жомоитскую от нємцов, пошол на князи рускии". Спочатку він вирушив до Володимира Волинського і тут у воєнній сутичці переміг і вбив місцевого князя Володимира, після чого захопив його місто. Луцьк, покинутий його володарем князем Львом, котрий з переляку втік до свого зятя Романа в Брянськ, піддався Гедиміну добровільно: "князи и боярє волынскиє били чєлом великому князю Гидимину, жєбы в них пановал и господарєм в них был, а зємли их нє казнил. И князь вєликий Гидимин, укрєпивши их присягою и оставивши намєстников своих в них, и там почнєть княжити".

Наступного року, на другому тижні після Великодня, Гедимін вирушив у похід на князя Станіслава Київського і, "пришодши, взял город Овручий и город Житомир". Київський князь, з'єднавши свої сили з силами князів Олега Переяславського, Льва Луцького й Романа Брянського, зустрівся з Гедиміном під Білгородом, на річці Ірпінь. Саме тут вони "вчинили бой и сєчу вєликую, и поможєть Бог вєликому князю Гидимину, побьєть всих князєй руских наголову". В цій битві загинули луцький та переяславський князі, а Роман і Станіслав "в малой дружинє" втекли до Брянська, кинувши Київську землю напризволяще. Білгородці ж, "видєчи, иж господар их з войска побєг проч, а войско всє наголову побито, и они, нє хотєчи противитися войску такому вєликому литовскому, и пєрєдалися з городом князю Гидимину, и присягу вчинили служити к Вєликому князству Литовскому".

Рішучіше були настроєні кияни; втім, після місячної облоги, зваживши на те, що "господар их Станислав втєк от Гидимина, и войско господара их побито", вони, "змовившися одноємыслнє, подалися вєликому князю Гидимину и, вышєдши из города с крєсты, игумєны и попы, и дияконы, ворота городовыє отворили и встрєтили вєликого князя Гидимина чєстно, и ударили єму чєлом, и поддалися служити, и присягу свою вєликому князю Гидимину на том дали, и били чєлом вєликому князю Гидимину, чтобы от них отчины их нє отнимал. И князь Гидимин при том их зоставил и сам чєстно в город Києв въєхал". Це, в свою чергу, вирішило долю київських "пригородков" (міст, адміністративно підпорядкованих Києву) – Вишгорода, Черкас, Канева, Сліпорода, Путивля, мешканці яких добровільно піддалися литовцям; незабаром до них приєдналися переяславці, котрі також опинилися сам на сам з Гедиміном. "И князь вєликий Гидимин, взявши Києв, и Пєрєяславль, и вси тыє пригородки, и посадил на них князя Миндовгова сына Ольгимонта, вєликого князя Гольшанского, а сам з вєликим вєсєлєм до Литвы приєхал", де "пановал много лєт во покои". Вигнанець же Станіслав одружився на дочці ря- /50/ занського князя Івана й після смерті останнього закнязював у Рязані.

Цей літописний переказ набув значення історіографічного факту знов-таки завдяки М. Стрийковському, який повністю переніс його в свою "Хроніку" і прикрасив новими деталями, досить сумнівними з погляду їхньої історичної вартості. Крім того, він синхронізував "упокоєние зємли Жомоитской от нємцов" з поразкою хрестоносців у Жемайтії в 1320 р. і таким чином датував походи литовців на Волинь та Київщину.

З легкої руки М. Стрийковського оповідання про здобутки Гедиміна на Русі кілька століть мандрувало по сторінках різноманітних історичних творів.[20] Однак із накопиченням знань про реалії XIV ст. почали виникати й сумніви в його вірогідності.

Першим, хто піддав цей переказ ґрунтовній науковій критиці, був В. Антонович. У своїй праці "Нарис історії Великого князівства Литовського", яка побачила світ у 1878 р., він відзначив, що Волинь залишалася під управлінням місцевих князів принаймні до 1335–1340 рр., після чого перейшла під владу литовського князя Любарта Гедиміновича, але не внаслідок завоювання, а завдяки його родинним зв'язкам з останніми Романовичами. Вчений підкреслив, що відомостей про боротьбу Гедиміна за Волинь і Київську землю немає ані в лівонських та пруських хроністів, ані в північно-східних і ранніх (середини XV ст.) литовських літописах; не знають про неї й попередники М. Стрийковського, історіографи XV–XVI ст. – Я. Длугош, М. Кромер, М.Бєльський. Як свідчення незалежності Київщини та Волині від Литви розцінив Антонович і згадані вище події 1331 р., пов'язані з діяльністю в Південній Русі митрополита Феогноста.

Заперечивши можливість завоювання Гедиміном південноруських земель як таку, дослідник також зупинився на окремих деталях літописної оповіді, котрі, на перший погляд, "надають їй більшої докладності й вірогідності". Він відзначив їх анахронічність і невідповідність реаліям першої половини XIV ст., хоча й не виключив можливості того, що в першій (волинській) частині переказу відбилася, нехай і в химерній, перекрученій формі, боротьба між Гедиміном і галицько-волинськими князями за Підляшшя;[21] друга ж час- /51/ тина, на думку дослідника, була штучно створена за фабулою цілком історичного оповідання про воєнну експедицію Вітовта проти Володимира Ольгердовича Київського (про неї йтиметься нижче). Укладач літопису, "змінивши імена дійових осіб і додавши кілька вигаданих подробиць, вмістив його (у літопис – авт.) вдруге як додаток до походу Гедиміна на Волинь". Отже, вся оповідь "складається з двох переказів, що стосуються двох різних подій, які відбулися в різні часи".

Такий підхід до проблеми був енергійно підтриманий М. Дашкевичем, автором критичних щодо "Нарису…" Антоновича "Заміток по історії Литовсько-Руської держави". Він провів цей принцип далі, виділивши в складі оповіді чотири окремі сюжети (зіткнення Гедиміна з князем луцьким; війна з князем володимирським; захоплення Овруча та Житомира; підкорення Києва і решти Київської землі), в основі яких, на його думку, лежали вповні реальні події. Обстоюючи цю теорію, дослідник, однак, мусив визнати, що приєднання Волині до Литви відбулося тільки через двадцять років після описаних літописцем походів Гедиміна на князів Володимира Володимирського і Льва Луцького; тож він зосередився, головно, на київській частині літописної оповіді, намагаючись підкріпити її вірогідність даними так званого Межигірського (або Києво-Печерського) рукопису – пізнього, XVIII ст., копіарія творів історичного змісту, знаного в сучасній науці під назвою "Збірник Іллі Кощаківського". Вчений відзначив наявність у ньому датованого 1333 р. запису про поразку, завдану Гедиміном київському князю Станіславу, а також кількох коротких звісток про завоювання першим Києва у 1340 або 1341 р., на підставі яких науковець відсунув дату гаданого опанування литовцями Києва, вважаючи, що воно "не могло відбутися в 1320–1321 рр., але легко могло здійснитися після 1332 р.". Однак дослідникові не вдалося переконливо довести самостійність цих згадок, на основі яких була нібито складена оповідь білорусько-литовських літописів. Уже М. Грушевський показав, що інформація Межигірського збірника про Гедимінів похід на Київську землю була запозичена не з "давнішого манускрипту", як вважав М. Дашкевич, а з "Хроніки" М. Стрийковського, версія котрого є похідною від версії білорусько-литовських літописів, які й становлять "єдине першоджерело з цього питання". При цьому оповідання, яке вони містять, "таке баламутне, повне таких сміливих фантазій і стоїть так одиноко, не знаходячи підтвердження в інших джерелах, що робити який-небудь ужиток чи з цілого оповідання, чи з його деталей для характеристики політичних відносин XIV в. – річ дуже небезпечна". /52/

Підсумовуючи дискусію, що розгорнулася навколо цього питання наприкінці XIX – на початку XX ст., слід відзначити, що позиція В. Антоновича знайшла підтримку в таких дослідників, як Р. Зотов, Ф. Леонтович, О. Пресняков; показово, що і сам В. Антонович, врахувавши деякі критичні зауваження М. Дашкевича при перевиданні свого "Нарису…" в 1885 р., не вніс коректив до трактування даної проблеми. Точка зору його опонента знайшла прихильників в особі М. Владимирського-Буданова, М. Максимейка, М. Любавського, які вважали, що оповідання про завоювання Гедиміном Київщини "містить чимало хронологічних та інших недоладностей, однак при цьому навряд чи може бути повністю відкинутим", позаяк "у ньому, безперечно, залишається зерно історичної істини".

Крапку в цій полеміці поставив П. Клепатський. У своїй фундаментальній праці, присвяченій Київщині XIV–XVI ст., він проаналізував усі аргументи "за" і "проти" можливості її інкорпорації Литвою за Гедимінових часів і дійшов висновку, що "оповідання широкого литовсько-руського літопису про завоювання Києва за Гедиміна, не відоме нам з інших, більш ранніх джерел, має проти себе безліч заперечень, давно вже висунутих і досі ніким не спростованих", вважаючи полеміку цим вичерпаною.

Однак минуло кілька років – і гору взяла саме тенденція до визнання ймовірності Гедимінового походу на Київ. Поштовхом до цього стала публікація "Уривків В. Бенешевича з історії руської церкви XIV ст." – коротких нотаток грецькою мовою, віднесених М. Присьолковим до канцелярії митрополита Феогноста (1328–1353 рр.). У коментарі до публікації дослідник ототожнив згаданого в "Уривках…" Федора – "брата Гедиміна" – з князем Федором Київським, відомим за літописною оповіддю 1331 р., що й було розцінене у фаховій літературі як доказ литовської супрематії над Києвом у 30-х рр. XIV ст.

Однак, оцінюючи дані "Уривків…", потрібно зважити на гіпотетичність запропонованої М. Фасмером кон'єктури "Гедимін", якій, зокрема, суперечить те, що при цьому імені (як і при імені Федора) немає князівського титулу. Та й визнання історичності Гедимінового брата Федора саме по собі ще не може бути підставою для його ототожнення з князем Федором Київським, а відтак і доказом історичності Гедимінового походу на Київ, на користь якого не свідчить жодне вірогідне джерело. Проте цей факт не міг би залишитися не поміченим сучасниками, адже, навіть втративши реальне політичне значення, Київ і далі побутував у суспільній свідомості як "головне місто усієї Русі" (1380 р., послання патріарха Нила), "мати и глава всєм градовом /53/ руским" (1419 р., "Ходіння" до Царгорода диякона Троїце-Сергієвого монастиря Зосими), "глава усіх руських земель" (1427 р., лист великого князя литовського Вітовта), "славный вєликий град Києв, матєрь градовом" (1483 р., Волинський короткий, чи Київський скорочений, літопис).

Марними здаються також спроби підкріпити уявлення про історичність Гедимінового походу на Київщину посиланням на дані ревізії Канева 1552 р. У матеріалах цієї ревізії зафіксовано, що місцеві жителі обстоювали свої права на розташовані на Лівобережжі "уходи" (промислові угіддя), покликаючись на те, що "князь вєликий литовский Гєдимин, завоєвавши над морєм Кафу (сучасна Феодосія) и вєсь Пєрєкоп, и чєркасы пятигорскоє (черкесів Кавказького П'ятигір'я – авт.) и привєдши черкасов часть з княгинєю их, посадил их на Снєпородє (Сліпороді, притоці Сули – авт.), а инших на Днєпрє, гдє тєпєрь чєркасы сидять, а снєпородцєв посадил на Днєпрє ж, у Канєвє; и сидячи снєпородцє на Днєпрє, у Канєвє, прєдся отчизны свои по рєчкам иным сєвирским (тут: лівобережним – авт.) уходити нє пєрєстали".

Впадає в око, що дана оповідь, згідно з якою князь Гедимін вільно порядкував на території Київщини (або, принаймні, в районі трьох київських "пригородків", котрі, за версією білорусько-литовських літописів, визнали владу Литви після того, як Гедиміном був опанований Київ[22]), свідчить на користь історичності виправи цього князя на Південну Русь. Тож не дивно, що "реабілітація" Гедимінової легенди в науковій літературі останнього часу зумовила також зростання довіри до цього переказу, хоч серед фахівців давно усталилася думка, що "подробиці канівського оповідання вповні легендарні" (М. Грушевський) і, власне, "це тільки старовинна легенда, де бракує історичних фактів" (О. Андріяшев), або, точніше, "промислова легенда" місцевого походження, яка мала довести, що "от початку Чєркасов и Канєва уходы по всим тым (тут: лівобережним – авт.) рєкам вольны были канєвцам"; у такий спосіб вони чинили опір наступові замкової адміністрації на свої "отчизныє" права, апелюючи до часів Гедиміна – фактичного фундатора Литовської держави.

Безперечно, на формування цієї легенди справила вплив двозначність етноніму "чєркасы", на яку в XVI ст. вказав у своїх "Записках" австрійський дипломат С. Герберштейн, підкресливши, що "черкаси, які живуть по Борисфену (Дніпру – авт.)", відрізняються від тих, котрі "живуть у горах Понта (на Північно-Західному Кавказі – авт.)". Не виключено, що в цій легенді маємо далекий відгук походів /54/ у південні степи онука Гедиміна, Вітовта, хоч залишається тільки гадати, чи народна пам'ять, по багатьох роках, замінила ім'я Вітовта Гедиміновим (це здається малоймовірним), чи мала місце свідома "архаїзація" подій, цілком зрозуміла при намаганні довести одвічність своїх прав на лівобережні "уходи".

У будь-якому випадку принциповим є інше – можливість використання даного "факту" під час створення Гедимінової легенди, на яку вказав ще В. Антонович. На думку вченого, "укладач літопису чув подніпровський переказ, але використав його для свого оповідання в перекрученому вигляді".

Справжню ж причину появи цієї оповіді інтуїтивно відчув ще М. Грушевський, зазначивши, що "сіль її, здається, полягає саме в звістці, що Гедимін посадив у Києві намісником Ольгимонта, сина Міндовга. Щоб зрозуміти значення цієї звістки, слід пригадати, що за Вітовта у Києві сидів князь Іоанн Ольгимонтович; можливо, що оповідання про київське завоювання є родовим переказом Ольгимонтовичів чи іншої зв'язаної з ними родини про те, що предок їх Ольгимонт сидів у Києві; такий переказ міг навіть мати метою підкріпити давністю чиї-небудь права на Київ". Таким чином, М. Грушевський визначив, по суті, єдино вірний шлях до пояснення феномену Гедимінової легенди, вбачаючи його у з'ясуванні родинного і політичного середовища, в якому вона сформувалася.

Нині дослідники білорусько-литовських літописів переконливо довели, що їхня широка редакція склалася в колах, безпосередньо пов'язаних з родиною Гольшанських, історія якої тісно переплелася з історією Київської землі. Відомо, що наприкінці XIV ст. князь Іван Ольгимонтович Гольшанський порядкував у Києві "з руки" великого князя литовського Вітовта; тут же в першій третині XV ст. князювали його сини Андрій та Михайло Івановичі. Після ліквідації Київського князівства (1471 р.) вони повернулися до Києва як воєводи, що ними були Юрій Олександрович та Іван Юрійович Гольшанські. Це було лише тінню їхньої колишньої величі; звідси намагання піднести свій родовий статус за допомогою генеалогічної легенди, в якій київським князем від самого початку литовського панування виступає їхній родоначальник. При її створенні був використаний Галицько-Волинський літопис, з якого запозичено імена всіх дійових осіб оповіді, за винятком Гедиміна і Ольгимонта Гольшанського. Історичні Володимир Василькович і Лев Данилович перетворилися на Володимира Володимирського і Льва Луцького (цей нюанс у XVII ст. відчув укладач Густинського літопису, саме так ідентифікувавши обох князів); син вповні реального Романа Брянського Олег став князем переяславським; що ж /55/ стосується Станіслава, то, очевидно, це нетипове для східнослов'янського середовища ім'я є лише перекрученим іменем брата Льва Даниловича – Мстислава. Усі ці цілком реальні особи були перетворені на сучасників і супротивників Гедиміна, а їхня родинна солідарність (Володимир Василькович був двоюрідним братом Даниловичів, а його дружиною була дочка Романа Брянського), яка добре простежується за літописним матеріалом, – на спільні дії в боротьбі з великим князем литовським.

Таким чином, аналіз джерел вповні підтверджує квазіісторичний характер оповіді про похід Гедиміна на Волинь і Київщину, першим критиком якої був В. Антонович. Попри її легендарність, вона все ж таки заслуговує на увагу, але лише з погляду характеристики міри засвоєння давньоруської літописної спадщини ментальністю першої половини XVI ст., специфіки її використання та осмислення.

§ 2. Територіальні здобутки

Ольгердових часів

Відкидаючи легендарні відомості білорусько-литовських літописів, не слід нехтувати тими їх даними, що верифікуються за іншими джерелами. Це стосується, насамперед, літописів короткої редакції, які містять так звану "Повість про Поділля", де йдеться про справжні події: битву на Синій Воді (тепер, очевидно, р. Синюха, ліва притока Південного Бугу) та утвердження на Подільській землі синів литовського князя Михайла-Коріата Гедиміновича.

Згідно з "Повістю…", за часів панування в Литві великого князя Ольгерда Гедиміновича (1345–1377 рр.) литовці погромили на Синій Воді трьох татарських князів – Хочібея, Кутлубугу й Дмитра. Ці три брати були спадковими, з діда-прадіда, володарями Поділля, порядкуючи тут за допомогою своїх отаманів і баскаків. Після визволення /56/ Поділля від татар сюди прийшли небожі Ольгерда – Юрій, Олександр і Костянтин Коріатовичі. Вони припинили сплату данини баскакам і всіляко боронили Подільську землю від татар (від їхньої руки, зрештою, загинув Олександр Коріатович).

Незважаючи на дещо фольклорний характер цього епізоду, немає підстав сумніватись у його достовірності – передусім, через наявність у давньому, першої половини XV ст., Рогозькому літописці згадки про те, що в 1362 р. Ольгерд "повоював" Синю Воду й Білобережжя (пониззя Дніпра). Відтак, попри лапідарність даної звістки і брак докладнішої інформації про цю подію, можна стверджувати, що саме вона поклала початок порядкуванню Коріатовичів на Поділлі.[23]

У пізньому, XVII ст., Густинському літописі з Синьоводською битвою хронологічно пов'язується й підкорення литовцями Київщини. Під 1362 р. тут зазначається: "В сиє лєто Ольгєрд побєдил трєх царьков татарских из ордами их… и оттоли от Подоля изгнал власть татарскую. Сєй Ольгєрд и иныя руския дєржавы во свою власть прият, и Києв под Фєдором князєм взят, и посадил в нєм Володимєра, сына своєго; и начал над сими владєти, им жє отци єго дань даяху". Неважко помітити, що наведена згадка про Київ має принагідний характер, а наявність у ній імені князя Федора, відомого лише своєю участю в подіях 1331 р., здається, виказує в її авторові невправного компілятора.[24]

Більш певні відомості про початки литовського панування на Київщині містять документи церковного походження. За актами константинопольської патріархії, родич і ставленик литовського князя Ольгерда митрополит Роман, який у 1354 р. марно намагався підкорити Київ своїй духовній владі (як зазначено в літопису, "придє со Литвы Роман чєрнєц на митрополию и выидє, нє приняша єго киянє"), між 1356 і 1361 рр., врешті, дістав тут повну свободу дій як "справжній архієрей", хоч це й спровокувало "смути та замішки" й "примусило володаря Литви повстати проти християн і завдати їм чимало лиха та кровопролиття". Цілком природно синхронізувати ці події із включенням Київщини до складу Литовської держави. /57/

Приблизно тоді ж почалося просування литовців на сіверські землі. Щоправда, єдиним тамтешнім населеним пунктом, стосовно якого існують певні свідчення вірогідних джерел, є Брянськ. Згідно з Рогозьким літописцем, восени 1356 р. "воєвал Ольгєрд Брянск и Смолєнск", узявши при цьому в полон сина князя Василя Смоленського, Увара; наступного року "князь Василий Смолєнский, придє из Орды, сєл на княжєньи в Брянскє; и, мало прєбыв, только осмь нєдєль, прєставился; и бысть в Брянскє лихостию лихих людєй замятня вєлика и опустєньє града; и потом начал обладати Ольгєрд Брянском" (тож це місто, як і Київ, опинилося під духовною владою митрополита Романа).

Згідно з цим повідомленням, утвердження в Брянську Ольгерда мало доволі мирний характер (як гадають, завдяки діяльності пролитовськи орієнтованих угруповань місцевого боярства); що ж до наслідків цієї події, то немає підстав для того, щоб пов'язувати з підкоренням Брянська включення до складу ВКЛ усієї Сіверської землі, "центром", "головним містом" якої він нібито був. Не можна ігнорувати той факт, що Брянськ, котрий із середини XI ст. належав чернігівським князям, а в другій половині XIII ст. навіть став їхньою резиденцією, у 90-х рр. того ж століття опинився під контролем смоленських князів. Відповідно, боротьба Ольгерда за Брянськ являла собою один із аспектів литовсько-смоленських взаємин, що їх на той час визначало прагнення литовців відновити контроль над Смоленськом, втрачений на початку 1350-х рр.

Щоправда, невдовзі по опануванню Брянська литовці заволоділи й рештою Сіверщини – це випливає з літописних відомостей і актів 70-80-х рр. XIV ст., згідно з якими у сіверських містах тоді резидували князі Гедиміновичі. Свого часу, зваживши на те, що "в останній четвертині XIV в. литовські князі уже держать всі головніші столи давньої Чернігівщини", М. Грушевський дійшов висновку, що ця "маленька група другорядних членів Гедимінової династії" отримала свої уділи "з руки" Ольгерда як наймогутнішого з-поміж Гедиміновичів. У новітній літературі цей факт інтерпретовано інакше: литовські князі розглядаються як такі, що оружною рукою здобули свої уділи внаслідок виправи на Коршів. Стверджується, що "влітку 1362 р. під час походу на Коршів – одне з найбільш висунутих на південний схід руських міст, Велике князівство Литовське оволоділо слідом за Брянськом і Києвом територією південної частини Чернігово-Сіверської (з центрами Чернігів, Новгород-Сіверський, Трубчевськ, Путивль і Курськ) та більшою частиною Переяславської землі, що з нею межувала" (Р. Батура, Ф. Шабульдо). /58/

Єдиною підставою для цього твердження є лаконічне повідомлення Рогозького літописця про те, що у 1362/63 р. "литва (литовці – авт.) взяли Коршєв и сотворишася мятєжи и тягота людєм во всєй зємли". Впадає в око, що в самому фрагменті бракує вказівок на локалізацію даного пункту. Щоправда, ще на початку нашого століття, аналізуючи цю звістку (на той час відому лише в скороченій версії пізнього, XVI ст., Никонівського літопису), М. Грушевський вказав на "Коршев на Сосне",[25] згаданий серед київських міст у літописному реєстрі під заголовком "А сє имєна градом всєм руским, дальним и ближним" (у сучасній літературі реєстр відомий як "Список руських міст далеких та близьких" і датується кінцем XIV ст.), хоч і зауважив, що "з ним зв'язувати "Коршеву" 1363 р. можна тільки дуже гіпотетично".

Відтак постає запитання: чи міг цей невеликий пункт у Подонні, невідомий за іншими джерелами, стати кінцевою метою воєнної експедиції литовських князів – експедиції, під час якої були "мимохідь" захоплені Чернігів, Новгород-Сіверський, Трубчевськ, Курськ, Стародуб та Путивль, навіть не згадані літописцем? З другого боку, в наведеному літописному фрагменті Коршів виступає як центр певної територіальної округи – "землі" (й при цьому, очевидно, досить багатолюдної). Тож загальний тон і зміст цієї звістки змушують узяти під сумнів гіпотезу, що в ній ідеться про Коршів на Бистрій чи Тихій Сосні. У будь-якому випадку слід визнати, що літописний епізод 1362/63 р. є надто непевним для того, щоб послужити підставою для скільки-небудь принципових висновків; отже, навряд чи виправдано пов'язувати з ним інкорпорацію Литвою основного масиву такого просторого регіону, як Сіверська земля.

Для розв'язання питання про приєднання Сіверщини, а заразом і Київщини, до ВКЛ, на наш погляд, слід зважити на відзначену вище одночасність переходу під владу Ольгерда Брянська та Києва, котрі перебували під контролем Орди (це виразно засвідчують участь татар у брянських справах першої половини – середини XIV ст. і присутність ханського баскака в оточенні Федора Київського, що його з часом заступив син Ольгерда Володимир).

У літературі було вказано на два можливі варіанти розвитку подій на Київщині: або Володимир Ольгердович від самого початку визнавав зверхність Орди, або, за висловом М. Грушевського, "про свої права на Київ татарські володарі згадали і нагадали литовським князям" /59/ пізніше, після припинення феодальних усобиць в Орді, що розпочалися із загибеллю хана Бірдібека (1359 р.). Відомо, що протягом 1359–1361 рр. у Сараї, столиці Орди, помінялося сім ханів, а в 1362 р. внаслідок дій беклярібека Мамая Орда розкололася на дві ворогуючі частини, кордоном між якими стала Волга. Наступні два десятиліття, аж до приходу до влади Тохтамиша (1380 р.), були заповнені напруженою боротьбою між сарайськими правителями і маріонетковими ханами Волзького Правобережжя.

Втім, не слід перебільшувати масштаби ослаблення Орди: Мамай – фактичний правитель її правобережної частини – впродовж 60-70-х рр. XIV ст. утримав під своєю зверхністю землі на захід від Волги, придушивши сепаратистські виступи феодалів свого улуса. Тож, напевне, й взаємини між правобережною Ордою і Литвою будувалися в цей період не на засадах воєнного протиборства, а на принципово іншій основі – договірній.

Треба відзначити, що дані джерел стосовно воєнно-політичної взаємодії татар і литовців сягають 40-50-х рр. XIV ст. – періоду напруженої боротьби Литви та Польщі за галицько-волинську спадщину. Однак у той час йшлося лише про спільні дії литовських князів із окремими татарськими угрупованнями (можливо, тільки з подільськими татарами); що ж до спроби налагодження політичних контактів з правлячими колами Золотої Орди, здійсненої Ольгердом у 1349 р., то вона не тільки не мала позитивних наслідків, а й закінчилась ув'язненням литовських послів.

Однак ця спроба не була останньою, і саме за князювання Ольгерда було досягнуто порозуміння між Литвою й Ордою; певне свідчення цього маємо в словах Ольгердових правнуків – Олександра та Сигізмунда Старого, котрі, нагадуючи кримському ханові Менглі-Гірею про традиційну литовсько-татарську "приязнь", покликалися на історичну традицію Ольгердових часів. Останніми роками було висловлено гіпотезу про можливість укладення якоїсь компромісної угоди в середині 60-х рр. XIV ст., коли виразно проявилося зближення Литви й Орди в політико-дипломатичній сфері.

Не відкидаючи цю точку зору, слід, однак, наголосити на тому, що немає підстав розцінювати попередню зовнішньополітичну діяльність литовських князів як антиординську; найвірогідніше, просування литовців на Південно-Західну Русь у 1350-х рр., у переддень міжусобиць в Орді, було обумовлено сплатою "виходу", а в 1360-х рр. тільки далися взнаки результати цього "симбіозу". Таким чином, інкорпорацію українських земель до складу ВКЛ було здійснено на договірних засадах, у формі кондомініуму, що передбачав збереження данницької /60/ залежності окупованих Литвою територій від Орди.[26] Про наявність такої залежності з певністю свідчать ярлики Тохтамиша великому князю Ягайлу (1393 р.), в яких він вимагає: "…З підвладних нам волостей зібравши виходи, віддай послам, що їдуть, для передачі до скарбу" (уйгурська редакція); "… што мєжи твоєє зємли суть княжния волости давали выход Бєлой Ордє, то нам нашє дайтє". Тільки визнання татарської зверхності дало можливість Ольгерду, попри значний тиск ззовні, з боку німецьких рицарів, поширити свій політичний контроль на Південно-Західну Русь, до всього, за спостереженнями Я. Натансона-Леського,[27] відразу, а не поетапно, як це мало місце в інших регіонах (на Полоччині та Смоленщині). Цим пояснюється брак автентичних відомостей про приєднання українських земель до ВКЛ – його "непомітність" для тогочасних хроністів.

Існування литовсько-татарського кондомініуму в Південно-Західній Русі вповні узгоджується з браком будь-яких даних щодо її поділу "наполы" (навпіл). Відомо, що з 1345 р. в Литві утвердився діархічний режим – співправління Ольгерда та Кейстута Гедиміновичів, які, відповідно, резидували у Вільно й Троках; між ними був проведений розподіл сфер зовнішньополітичної діяльності й укладено угоду, за якою "что придобудуть, град ли или волости, да то дєлити наполы". Про реальність такого порядку на землях, здобутих Литвою за Ольгердових часів (тобто до 1377 р.), свідчить службово-податний поділ на троцьку і віленську половини так званих подніпровських волостей, до комплексу яких у XVI ст. зараховувався й київський Мозир; що ж стосується решти українських земель, то єдиний натяк на існування такого поділу міститься в Ягайловій грамоті Скиргайлу (1387 р.), де разом із переданими цьому князеві подніпровськими волостями (Бобруйськ, Річиця, Пропошеськ, Любошани) згадується Любеч: "також Любєч вєсь (у значенні "обє половины" – авт.), и люд, и зємля, и вєсь доход, и с данью".

Включення цих волостей до складу ВКЛ відбулось у другій половині 1340-х рр. При цьому литовська експансія в даному регіоні, очевидно, не означала конфронтації з Ордою, оскільки окреслені тери- /61/ торії не контролювалися татарами; про це, за браком прямих вказівок у джерелах, свідчить наявність у Мозирському й Любецькому повітах у XVI ст. такого архаїчного інституту, як "старці", котрим належала судово-адміністративна влада у волостях та право збирання податків. У літературі неодноразово висловлювалася думка про те, що "старці у литовсько-руських областях, безперечно, давніші за литовське владицтво"; існування цього інституту в окремих регіонах ВКЛ пояснювалось особливостями їхнього економічного устрою – передусім, переважанням данників у структурі феодально залежного населення. Таке пояснення, з огляду на значне поширення данництва на всіх руських землях Литовської держави, навряд чи можна визнати прийнятним; з другого боку, фахівці й досі нехтують фактором політичним, який, на наш погляд, і забезпечив збереження цього архаїчного явища – непідлеглість таких регіонів Орді. Адже цілком очевидно, що на територіях, які перейшли під контроль сарайських правителів, цей уряд модифікувався в уряд отамана (від тюркського "одамон" – пастух, управитель); функції отаманів досить чітко окреслені в літописній "Повісті про Поділля", де, як уже відзначалося вище, йдеться про трьох татарських князів, "отчичєй и дєдичєй Подольскоє зємли; а от них завєдывали атаманы, и баскаки, приєжджаючи, от тых атаманов имовали с Подольской зємли дань".

Таким чином, паралельне існування у Південній Русі урядів "старця" й отамана, у регіонах, ідентичних за своїми соціально-економічними характеристиками, можна пояснити їхнім політичним відчуженням за татарських часів. Це добре простежується на матеріалах Київської землі, де умовний кордон між територіями, на яких у XV–XVI ст. місцеве самоврядування перебувало під контролем "старців" (повіти Мозирський і Любецький) та отаманів (повіти Овруцький і Чорнобильський[28]), поза всяким сумнівом, відбивав уповні реальний політичний кордон другої половини XIII – першої половини XIV ст.[29] Тож невипадково литовські князі вільно порядкували в Мозирі та Любечі, де вони перебували поза політичним контролем Орди. На решті ж українських територій вони мали зважати на її зверхність аж до кінця XIV ст., коли ярликом Тохтамиша землі Південно-Західної Русі були /62/ "відступлені" великим литовським князям. Відомо, що це не звільнило правлячі кола Литви від необхідності відкупатися від татар регулярними "упоминками"; а на межі XV–XVI ст. Олександр Казимирович, намагаючись поновити союз із Кримським ханством, навіть погоджувався на фактичне відновлення татарського "виходу", обіцяючи Менглі-Гірею "с своих людєй и с князьских, и с паньских, и с боярских в зємли Києвской и в Волынской, и в Подольской (Сіверщина на той час уже відійшла до Москви – авт.) с каждого чєловєка головы… по три дєньги дати в каждый год". Це зайвий раз унаочнює, якою живою була в тогочасній свідомості пам'ять про залежність Південно-Західної Русі від татарських ханів.[30]

Саме визнання цієї залежності дозволило Ольгерду в найстисліший термін досягти вражаючого успіху – опанувати всю Середню Наддніпрянщину; успіх цей є тим більш показовим, що на інших напрямках його зовнішньополітичної активності реальні здобутки були набагато скромніші: тільки смоленські князі знову мусили визнати зверхність Литви; боротьба ж за політичні впливи в Новгороді, Пскові та Твері була, в підсумку, програна Москві.

Це змушує пригадати характеристику, яку дав Ольгерду один із руських літописців: відзначивши, що той "многи зємли и страны повоєва, и грады, и княжєния поимал за сєбя, и удєржа власть вєлию, и умножись княжєниє єго пачє всєх", він вбачав розгадку цього феномену в тому, що володар Литви "нє столько силою, єлико мудростью воєвашє".

Тим часом сучасні дослідники, пояснюючи цей історичний парадокс, вказують на вміле використання правителями ВКЛ у своїх інтересах "тенденцій до подолання феодальної роздробленості і політичного об'єднання, що дедалі більше визначали наприкінці XIII – в першій половині XIV ст. розвиток східнослов'янського суспільства, а також його прагнення до ліквідації залежності від Золотої Орди". При цьому голослівними залишаються твердження про наявність у XIV ст. в Південній Русі проявів "тенденції до об'єднання земель на основі загальноруської політичної програми" чи то "ідеї загальноруської єдності", що її (тенденції) реалізація була ускладнена утвердженням влади Литви – хоча самі литовські князі нібито керувалися "запозиченою у феодальних кіл давньоруських земель політич- /63/ ною програмою відновлення колишньої єдності Русі" (Ф. Шабульдо).[31]

Незрозумілим залишається те, до яких саме часів апелювали у своєму прагненні до єдності згадані кола, якщо вже в XII–XIII ст. зверхність київського князя над руськими землями була по суті номінальною (це, до речі, пояснює ту легкість, з якою розклалася Давньоруська держава після монгольського нашестя); подальші ж часи характеризувалися поглибленням регіонального партикуляризму, адміністративно-правовим відчуженням окремих земель, внаслідок чого в свідомості їхніх мешканців "поземельна" приналежність подекуди навіть превалювала над усвідомленням етноконфесійної "руськості". Подолання цієї окремішності було справою набагато пізніших часів, тож годі навіть сподіватися на "прагнення широких верств населення цих земель" у XIV ст. "об'єднатися навколо загальноруського центру" – Москви.

Не менш проблематичним є й узвичаєне нині трактування русько-татарських взаємин, які осмислюються лише в категоріях протистояння, непримиренного антагонізму. Тим часом протягом другої половини XIII–XIV ст. вироблялися й певні форми співіснування двох етносів. Уже йшлося про існування зон, де тюрко-слов'янські контакти відзначалися особливою інтенсивністю завдяки наявності тут стаціонарних контингентів татарського населення; такі контактні зони були локалізовані Ф. Петрунем на підставі ярликів XV–XVI ст., виданих кримськими ханами великим литовським князям.

Особливу увагу дослідник звернув на ту докладність, з якою в ярликах описано Путивльщину. Про важливе місце цього регіону в політичних взаєминах того часу свідчить і вимога Менглі-Гірея "вдєлити" йому путивльську данину, висунута до великого князя литовського Олександра в 1500 р., а також наявність Путивля в переліку міст, "что из старины к Пєрєкопской Ордє тянули": "по тєм городком дараги[32] были и ясаки с тєх людєй имали".

Із тюркською колонізацією українських земель було пов'язано й формування таких територіальних утворень, як "тьма" татарського князя Яголдая Сарайовича у верхів'ях Псла, Сіверського Донця, Сейму та Осколу, котра як "отчина" його нащадків проіснувала до 90-х рр. XV ст. /64/ (про неї див. нижче). До таких само "князєй тємниих" належали, певно, і предки Глинських, що їх "отчина", Глинськ, також згадується в татарських ярликах. І хоча традиційно вважається, що засновник цього роду Лекса отримав свої володіння від Вітовта, вже Ф. Петрунь висловив з цього приводу цілком слушне припущення, що литовські князі не стільки осаджували татарами землі південного прикордоння, скільки переводили місцевих "тюркських династів на статус звичайних землевласників". Про асиміляційну, а не екстермінативну щодо тюркського населення політику великих литовських князів свідчить і значна кількість татарських родин у складі південноруської шляхти XV–XVI ст.

Підсумовуючи сказане, слід ще раз підкреслити, що як у XIV ст., так і пізніше русько-татарські й литовсько-татарські взаємини не мали суто конфронтаційного характеру; спрощеним є й уявлення про наміри та діяльність литовських князів, насамперед Ольгерда, як про винятково антиординські, без урахування тих суперечностей, що існували в Орді;[33] немає також підстав вважати, що в результаті його воєнних виправ було ліквідовано залежність південноруських земель від Орди, – і тільки з часом татарську супрематію знову було відновлено. Спадає на думку, що ці уявлення сформувалися пізнішою традицією, передусім білорусько-литовськими літописами XVI ст., в яких династичним претензіям московських володарів на "всю Рускую зємлю" було протиставлено право завоювання ("право меча"), котре цілком визнавалось як правно-історичний аргумент. Утім, мотив боротьби з татарами наявний уже в першій, середини XV ст., редакції білорусько-литовських літописів: у вміщеній тут "Повісті про Поділля" (на той час воно перетворилося на об'єкт гострої боротьби між Польщею та ВКЛ) йдеться про те, що литовці ствердились у цьому регіоні завдяки поразці, завданій ними татарським князькам; тож політична тенденція "Повісті…" також полягає в обстоюванні законності прав ВКЛ на українські землі. Нині ж, очевидно, немає потреби репродукувати ці анахронічні уявлення і слід, врешті, констатувати, що саме визнання ординської зверхності дало можливість литовським князям поширити свій політичний контроль на землі Південної Русі. /65/-/66/

Розділ третій

ПОЧАТКИ ЛИТОВСЬКОГО

ВОЛОДАРЮВАННЯ

Попри збереження ординської зверхності над південноруськими землями, їх приєднання до ВКЛ було важливим успіхом Ольгерда у боротьбі за загальноруський політичний пріоритет, на який претендувало й Московське князівство. Однак Ольгерду не вдалося істотно послабити впливи Москви. Більше того, наприкінці 1370-х рр. намітилося її зближення з окремими литовськими князями.

Причиною цього стали події, що розгорнулись у Литві після смерті Ольгерда (1377 р.), коли великокняжий віленський стіл успадкував, всупереч принципам родового старшинства, Ягайло – його молодший син від другого шлюбу з тверською князівною Уляною. Це викликало обурення старших Ольгердовичів; окремі з них навіть відмовилися визнавати Ягайла своїм сюзереном і перейшли на службу до короля Людовика Великого (Федір Ольгердович) та московського князя Дмитра Івановича (Андрій Ольгердович). Останній у грудні 1379 р. разом із князями Дмитром Михайловичем Волинським і Володимиром Андрійовичем Серпуховським здійснив рейд углиб сіверських територій, в результаті якого на службу до великого князя московського перейшов однокровний брат Андрія, Дмитро Ольгердович Трубчевський, пожалуваний "Пєрєяславлєм со всєми єго пошлинами".

Не було миру й у взаєминах між Ягайлом та Кейстутом. Режим їхнього співправління, успадкований від попередніх часів, проіснував лише кілька років. Між дядьком і небожем спалахнула відкрита боротьба. Кейстут, відсунувши від престолу Ягайла, узурпував владу у ВКЛ. Однак йому відмовив у "послушєнствє" новгород-сіверський князь Дмитро-Корибут Ольгердович, і Кейстут вирушив із військом на Сіверщину (1382 р.).

Цей похід безпосередньо відбився на долі Ягайла: скориставшись моментом, він зумів повернути собі трон (можливо, виступ Корибута був наслідком таємної угоди між ним та Ягайлом). Кейстут зазнав поразки і був таємно задушений за наказом небожа. Месником за батька виступив князь Вітовт Кейстутович, котрий вдався до допомоги Ордена.

У цій ситуації Ягайло змушений був шукати союзників як усередині держави, так і поза її межами. Щоб зміцнити своє становище, він, додержуючись традиції співправління, наблизив до себе брата Скиргайла, котрий, отримавши Троцьке княжіння, зайняв при ньому те ж місце, /67/ що мав при Ольгерді Кейстут. Незабаром сприятливо склалися й зовнішньополітичні обставини: польські політики висунули ідею одруження Ягайла з королевою Польщі Ядвігою.

Вона була наймолодшою з дочок польсько-угорського короля Людовика Великого. У 6-річному віці її заручили з австрійським ерц-герцогом Вільгельмом. Польську корону мала успадкувати інша дочка Людовика – Катерина; та після передчасної смерті принцеси поляки погодились у майбутньому визнати королевою її сестру Марію. Однак, коли помер Людовик (1382 р.), у Польщі взяли гору прихильники Ядвіги, котру й було короновано в 1384 р., коли їй ледве виповнилося 13 років. Долю юної королеви й було принесено в жертву союзові, який мав посилити позиції Польщі та Литви в боротьбі зі спільним ворогом – Орденом. /68/

Ягайло прийняв цю пропозицію, наслідком чого стало укладення Кревської унії (1385 р.), яка передбачала інкорпорацію ВКЛ до складу Польської держави й перехід у католицтво володаря Литви та її мешканців; розірвання шлюбної угоди Ядвіги з Вільгельмом компенсувалося сплатою 200 тис. флоринів неустойки. У лютому 1386 р. Ягайло охрестився, взявши ім'я Владислав, одружився з Ядвігою і став польським королем. Слідом за тим було охрещено Литву – останню поганську країну в Європі (за винятком Жемайтії, захопленої Орденом, яку було покатоличено лише в 1413 р.).

Нова віра стверджувалась у ВКЛ досить повільно (характерно, що навіть не всі Ягайлові брати перейшли в католицтво). Длугош повідомляє, що для заохочення литовців до охрещення Владислав-Ягайло роздавав неофітам одяг із польського сукна – й "цією далекоглядною милістю й щедрістю король досяг того, що цей темний /69/ і бідний народ, котрий доти задовольнявся лляною одежею, тільки-но поширилися чутки про такі щедроти, почав сходитися юрмами з усіх усюд, щоб охреститися й отримати одяг з вовни". За Длугошем, Ягайло витратив цілий рік на реалізацію своєї "апостольської місії". Задля "зміцнення католицької віри" ним у 1387 і 1413 рр. були видані два спеціальні привілеї. Першим литовських бояр-католиків зрівняли в правах із польською шляхтою; за другим, Городельським, привілеєм вони отримали виключне право обіймати посади каштелянів і воєвод, а також брати участь у роботі державної ради (згодом, у 30-х рр. XV ст., ці права були поширені й на руських князів та бояр).

З огляду на акт Кревської унії литовські князі мусили присягнути на вірність "вєлєбному господарю Владиславу, королєви польскому, литовскому и русскому, и иных зємль господарєви, и вєлєбной госпожи Ядвигє, королици польской, и их дєтєм, и Корунє Польской… поддаваючєся с людьми и с зємлями, и с городы, и с твєржами на вєки вєком". До нашого часу збереглися присяжні грамоти трьох Гедиміновичів, котрі в останні десятиліття XIV ст. порядкували на українських землях – Володимира Ольгердовича, Дмитра-Корибута Ольгердовича й Федора Любартовича.

Васальна залежність цих і решти литовських князів від Ягайла знаходила зовнішній вираз у "послушєствє", виплаті щорічної данини та, за необхідності, наданні військової допомоги "господарю"; в усьому іншому їхні володіння залишались практично автономними частинами Литовської держави; масштаб цього суверенітету добре характеризує карбування власної монети двома згаданими вище синами Ольгерда – Володимиром і Дмитром-Корибутом.[34]

Монети Володимира Ольгердовича, котрий першим із литовських князів посів київський стіл, становлять унікальні рештки його майже 30-річного правління. Вперше їх було знайдено в 70-х рр. минулого століття в с. Гвоздове на Київщині. Відтоді кількість відомих монет Цього князя зросла до 1100, більшість виявлена на території Середнього Подніпров'я (певною мірою це характеризує ареал їх обігу).

Наявність на них тамги ("ордынского знамєния") виразно унаочнює обмеженість литовського сюзеренітету в останній третині XIV ст. /70/ Крім цієї татарської "плетінки" існує ще кілька типів зображень на зворотному боці згаданих монет; на аверсі ж усі вони мають так званий княжий знак, аналогічний із зображеннями, вирізьбленими на печатках синів Володимира Ольгердовича. Це наштовхує на припущення, що даний знак був гербом київського князя, в якому, коли тлумачити його як схематичне зображення церкви, відбилося значення Києва як релігійного центру Русі. Що ж до самого факту карбування монети Володимиром Ольгердовичем, то він засвідчує, з одного боку, економічні можливості Київського князівства, а з другого – політичні амбіції його "Божою ласкою" володаря.

Збереглося й кілька документів, що стосуються доби Володимира Ольгердовича. Втім, лише один із них не викликає сумнівів щодо своєї автентичності – дарчий запис князя Микільській церкві у Смідині (на Мозирщині), котрий у XVII ст. був скопійований самим Петром Могилою. Інші також відомі в пізніх копіях, але, найвірогідніше, сфальсифіковані. Серед них чи не найбільш контроверзійною є грамота, нібито видана "Володимиром Ольгердовичем, князем київським" "Юрію Івантичу (Івановичу – авт.) зі Сквири" з огляду на спустошення його земель татарами. Щоб компенсувати Юрію Івановичу збитки, яких він зазнав від нападу "Заволзької Орди", князь надав йому маєтності при київському замку (зокрема "землю Святошицьку" на р. Сирець – пізніший Святошин) і, принагідно, підтвердив право на спадкове володіння землями, котрі належали його далекому предкові – половецькому князю Тугорхану, з дочкою якого в 1094 р. одружився київський князь Святополк Ізяславич. У грамоті чимало анахронізмів (до них, зокрема, належить згадка про "Заволзьку Орду"), однак їх можна витлумачити як наслідок пізнішої "обробки" оригінального тексту; тож у фаховій літературі самий факт цього надання практично не заперечується – і відтак не виключається, що влада Володимира Ольгердовича поширювалася на південну Сіверщину (зокрема на Ніжин і Сосницю, згадані в документі).

Втім, поза сумнівом є лише те, що під контролем Володимира Ольгердовича перебувала Путивльщина, де порядкував його намісник Каленик Мишкович. Тут же були володіння татарського князя Яголдая Сарайовича (його, напевно, можна ототожнити з беком Ягалтаєм, котрий у 40–50-х рр. XIV ст. перебував при дворі золотоординських ханів Джанібека та Бірдібека). Наприкінці XIV ст. Яголдаю належав комплекс маєтностей у складі Мужеча (на Пслі, десь між сучасними Суджею та Обоянню), Милолюбля (на Сіверському Донці) й Оскола (сучасний Старий Оскол, в районі якого джерела XVII ст. нотують "Яголдайове городище"). Цей великий феод, зафіксований наприкінці XIV ст. в ярлику Тохтамиша як "тьма Сарайового сина Яголдая", про- /71/ існував як власність його нащадків до кінця XV ст. (у 1497 р. Яголдайовщину як складову частину Путивльського повіту було поділено між кількома київськими боярами). На жаль, невідомо, чи був Яголдай самостійним династом, чи визнавав зверхність Володимира Ольгердовича – і, відповідно, чи становила "Яголдайова тьма" автономний татарський улус, чи входила до територіальних меж Володимирового уділу.

До речі, при визначенні останніх сучасні фахівці беззастережно приймають дані синхронного, але вкрай специфічного джерела – згаданого вище "Списку руських міст далеких і близьких", де в рубриці "А сє києвьскыи гроди" згадано 71 місто, що їх, на думку низки дослідників, було "практично об'єднано у державі Володимира Ольгердовича кінця XIV ст."; окреслена "Списком…" територія охоплює терени Київщини, Сіверщини та Переяславщини.

Аналізуючи цю інформацію, слід, передусім, зауважити, що у вітчизняній історіографії дорадянської доби панував скептицизм щодо "Списку…" як історичного джерела; зокрема, в літературі кінця XIX – початку XX ст. неодноразово відзначався факт наявності в ньому нашарувань різного часу; відповідно, вважалося неприпустимим використання даних "Списку…" в наукових працях. У 50-х рр. нашого століття ця думка була піддана критиці М. Тихомировим, котрий, здійснивши комплексне дослідження даної пам'ятки, дійшов висновку, що "Список.." є "твором кінця XIV або початку XV ст., який мав на меті дати короткий перелік… руських міст того часу". І хоч після цього до "Списку.." не раз зверталися фахівці (Л. Черепнін, Б. Рибаков, І. Греков, Є. Наумов, О. Подосинов, В. Янін та ін.), ставлення до нього як до безумовно вірогідного щодо історико-географічних реалій кінця XIV – початку XV ст. джерела не змінилося.[35]

Виняток становить тільки позиція польського дослідника А. Поппе, котрий навів переконливі докази на користь того, що в основі відомої нам редакції "Списку…" була інша, першої половини XIII ст., – паралельно не виключаючи "можливості існування ще раніших, наприклад, XII ст.,[36] /72/ редакцій "Списку…" чи окремих описів для поодиноких частин Русі". Вчений звернув увагу не лише на наявність у "Списку…" населених пунктів та архітектурних споруд, які припинили своє існування після монгольської навали, а й на особливості його "волинської" частини: "Якщо окреслити контури території, яку займають ці "волинські", за "Списком…", міста, то матимемо схематичне зображення Володимиро-Галицького князівства першої половини XIII ст." (саме тоді, між іншим, Дорогичин, якого немає в "Списку…", на певний час відходив до Мазовії).

Репродукуванням анахронічних уявлень можна пояснити й об'єднання в межах київського реєстру міст Київщини, Сіверщини та Переяславщини – тобто регіонів, що в літописах XII–XIII ст. об'єднувалися терміном "Русь" (у вузькому значенні слова). Не викликає сумніву й книжне походження частини згаданих у київському реєстрі топонімів – невипадково, наприклад, тут фігурують "Ростовець, Унеятин", що їх появу, гадаємо, спричинило невірне прочитання літописного фрагмента: "Воєваша половци у Ростовца и у Нєятина". Таким чином, не є перебільшенням твердження О. Андріяшева, що "Список…" (принаймні, в його київській частині) "показує більш знання з стародавньої руської історії, аніж точності історично-географічних даних"; зрозуміло, що він не може бути дороговказом при реконструкції політико-географічних реалій часів Володимирового правління.

Більш продуктивним за цих обставин є залучення даних стосовно Київського князівства середини – третьої чверті XV ст., коли в ньому як у своїй спадковій "отчині" порядкували син та онук Володимира Ольгердовича – Олелько Володимирович і Семен Олелькович. У цей період кордони Київської землі на Правобережжі практично збігалися з передмонгольськими, а на Лівобережжі охоплювали давню Переяславщину та Путивльське Посейм'я.

Взагалі ж у тогочасному устрої українських земель виразно простежуються елементи континуїтету: якщо Київська земля й надалі зберігала свою адміністративно-територіальну цілісність, то Сіверщина, де ще в XIII ст. узяли гору відцентрові тенденції, за литовських часів перетворилася на конгломерат удільних князівств на чолі з Гедиміновичами.

Володіючи своїми уділами "з руки" Ольгерда, а згодом – Ягайла, ці князі залишались у сфері верховного права "господаря". Відповідно, будь-яке великокняже пожалування на Сіверщині фактично було наданням "до воли господарской" (хоча формально, у документальному матеріалі, цей статус зафіксований лише за сіверськими володіннями Федора Любартовича); переміщення князів з уділу на уділ, залежно /73/ від змін зовнішньо- й внутрішньополітичної кон'юнктури, були типовим явищем того часу.

З литовських уділів на Сіверщині найповніше представлений у джерелах Брянськ, відомий як володіння князя Дмитра Ольгердовича, що його названо "Брянським" у перемирній грамоті Ольгерда з великим князем московським Дмитром Івановичем (1372 р.), а також у пам'ятках Куликовського циклу – широкій редакції літописної повісті "О том, князь великий како бился с Ордою" та "Сказанні про Мамаєве побоїще".

Воднораз із літописів випливає, що перед 1379 р. Дмитро Ольгердович втратив Брянськ і опинився в Трубчевську, хоч залишається неясним, чи входив Трубчевськ до його уділу в первісному складі, чи становив окремий уділ, який Дмитро отримав замість втраченого Брянська. На користь останнього промовляє той факт, що в білорусько-литовських літописах Трубчевськ фігурує як самостійний уділ, переданий Ольгердом, за літописом Биховця, сину Андрію. Той міг володіти ним паралельно із Полоцьком; якщо так, тоді, можливо, не випадково взимку 1379 р. Трубчевськ став об'єктом воєнної експедиції, здійсненої за активної участі Андрія Ольгердовича: відомо, що цей князь прикладав чимало зусиль до повернення земель, які колись йому належали.

У джерелах немає вказівок на те, коли і чому Дмитро Ольгердович був переміщений із Брянська до Трубчевська. Відомо лише, що згодом Трубчевськ, покинутий Дмитром, перейшов до складу володінь іншого сина Ольгерда – Дмитра-Корибута, про що свідчить наявність "трубєцького воєводы" серед поручників цього князя у квітні 1388 р.

Характерно, що поряд із Дмитром Брянським, за літописними звістками останньої чверті XIV – початку XV ст., відомий інший князь із цим же титулом – Роман Михайлович, ідентифікація якого є досить проблематичною. Вперше "Роман Михаилович Бряньскии" згадується серед "князєй рустиих", що взяли участь у поході на Твер у 1375 р. – "кождо от своих градов с своими полкы"; таким чином, на той час він був "Брянським" не номінально; тож утвердження Романа у Брянську мало місце між 1372 і 1375 рр. (як уже відзначалося, в договорі 1372 р. ще фігурує "княз Дмитрии Бряньскии").

У1401 р. Роман Михайлович загинув у Смоленську. Нагадуючи про цю подію великому князю московському Василію Дмитровичу, Вітовт у своєму посланні (збереглося в передачі тверського літописця) називає його "братом мнє и тобє князєм вєликим Романом Чєрниговским". Так само титулує його Любецький синодик, де поминається "вєл(икий) князь Роман Михайлович Чєр(ниговский), убыєнный от князя Юрия Смолєнского". Із загального тону цих звісток, як і з літописної оповіді про події 1375 р., випливає, що Роман Михайлович не належав до /74/ Гедиміновичів, а був представником однієї з місцевих династій (можливо, навіть Ольговичів). Черніговом він володів принаймні до початку 70-х рр. XIV ст.: у договорі 1372 р. "в имєни" Дмитра Івановича згадується "княз вєликии Роман" – очевидно, Роман Михайлович, який на той час уже втратив Чернігів і дістав підтримку при дворі великого князя московського. Не виключено, що Брянськ – об'єкт гострого суперництва Москви і Литви (ще в 1370 р. московський князь "посылал воєвать Брянска") – був переданий Роману Михайловичу внаслідок угоди між Ольгердом та Дмитром Івановичем (при цьому Дмитро Ольгердович був переміщений із Брянська до Трубчевська). Тоді цілком закономірно, що Роман, який закнязював у Брянську за підтримки Дмитра Івановича, зберігав і надалі свою промосковську орієнтацію, її унаочнює його участь у "Тверській війні" 1375 р., а також брак згадок про воєнні сутички в районі Брянська взимку 1379 р., хоч московські війська, послані на "литовьскыя городы", не могли його оминути, прямуючи до Трубчевська і Стародуба. Поліпшення московсько-литовських взаємин наприкінці XIV ст. помітно позначилося на позиціях Романа Михайловича, котрий загинув, обстоюючи інтереси Вітовта у Смоленську (1401 р.). Після його смерті Брянськ був переданий Свидригайлу Ольгердовичу, який резидував тут, аж поки не виїхав на службу до великого князя московського (1408 р.).

У літературі можна зустріти вказівки на існування, опріч Дмитра Ольгердовича і Романа Михайловича, ще двох брянських князів останньої третини XIV ст. – Семена і Гліба. Щодо першого, який загинув під час штурму Твері в 1375 р., слід відзначити, що лише пізні джерела звуть його "Семеном Брянським"; у Московському Академічному, Рогозькому, Новгородському четвертому, Софійському першому та інших літописах він фігурує як "Сємєн Иванович Добрыньский"; очевидно, це був брат Костянтина Івановича Добринського, котрий жив у другій половині XIV ст. і дав початок визначному боярському родові. "Глєб Бряньский" згадується лише в "Сказанні про Мамаєве побоїще" (причому в різних редакціях він зветься також "Дручєским" і "Каргополским"). Видавцями цієї пам'ятки було висловлено припущення, що ім'я Гліб з'явилося в тексті "Сказання…" внаслідок помилки і в даному випадку йдеться про Романа Михайловича Брянського, названого в Новгородському четвертому літопису за списком Дубровського серед воєвод засадного полку, що цілком узгоджується із зовнішньополітичним курсом цього князя.

На тлі доволі численних згадок про брянських князів дані літописів про Чернігів і його володарів наприкінці XIV ст. більш ніж скупі. Єдиним певним свідченням про це місто в зазначений період є вказівка Євреїновського літопису й хроніки Биховця на "Чєрнигов и Чарто- /75/ рыєск" як на уділ Костянтина Ольгердовича, котрий, очевидно, заступив тут Романа Михайловича на початку 1370-х рр.

Зазначимо, що у фаховій літературі не раз висловлювалася думка, нібито, крім Костянтина, чернігівський стіл посідав ще один із Ольгердовичів – Дмитро або Дмитро-Корибут. Підставою для цієї гіпотези став запис у Любецькому синодику, що зазвичай трактується як поминання "вєликого князя Димитрия Чєрниговского и брата єго князя Иоанна, вєликого князя Иоанна-Скиргайла". Однак, як слушно відзначив С. Кучинський, таке прочитання тексту синодика, для якого інтерпункція оригіналу не дає жодних підстав, безперечно, помилкове, оскільки при цьому об'єднуються два різні записи: поминання чернігівського князя Дмитра та його брата Іоанна і поминання князя Скиргайла (в хрещенні – Іоанна) Ольгердовича, котрий з 1387 р. володів Любечом, а в 1395–1396 рр. правив у Києві. Відповідно, "князь Иоанн" не тотожний Іоанну-Скиргайлу, а це автоматично унеможливлює ідентифікацію "Димитрия Чєрниговского". Тож не випадково жодне з існуючих джерел не називає ані Дмитра (вписаного, до речі, до Любецького синодику як "князь Димитрий Олгєрдович"), ані Дмитра-Корибута чернігівським князем.

Уділом останнього у 80-х рр. XIV ст. був Новгород-Сіверський. Найбільш ранні документи, які про це свідчать, датовані 1386–1387 рр.; проте вокняжіння Дмитра-Корибута у Новгороді-Сіверському відбулося раніше, адже, за літописними даними, вже у 1382 р. Кейстут після звістки про зраду Корибута, котрий відмовив йому в "послушєнствє", виступив із військом на Новгород-Сіверський.

Слід відзначити, що існувала тенденція до перетворення сіверських володінь Гедиміновичів на спадкові. Принаймні, стародубський уділ, перша згадка про який належить до 1388 р., був переданий його володарем Патрикієм Наримунтовичем (Давидовичем) в управління своєму сину Олександру Патрикійовичу, який у тексті мирної угоди між Орденом і Литвою (1398 р.), у присяжній грамоті на вірність Ягайлу (1400 р.) та в літописних повідомленнях про події 1397–1403 рр. титулується "Стародубським".

Втім, дана тенденція не набула подальшого розвитку: у 1408 р. в складі великої групи князів та бояр на чолі зі Свидригайлом стародубські Наримунтовичі перейшли на службу до великого князя московського; і хоч у літописній оповіді про ці події Патрикія Наримунтовича помилково названо "Звенигородським", його ідентифікація як володаря Стародуба не викликає сумнівів у фахівців. Паралельно в літературі до володінь Наримунтовичів інколи зараховують Чернігів і Рильськ; однак згадка про "князя Олександра" у пізніших документах, на яку /76/ при цьому посилаються, стосується чернігівського намісника князя Олександра Чорторийського, а інформація про загибель на Ворсклі в 1399 р. "князя рильського" Федора Патрикійовича не витримує критики: у 1408 р. Федір Патрикійович разом із Патрикієм Наримунтовичем виїхав з ВКЛ.[37]

На Волині традиція дідичності також не реалізувалася, але не через збіг обставин, а внаслідок дій Ягайла, котрий після смерті Любарта (бл. 1386 р.) повів наступ на владні прерогативи його сина Федора. Спочатку з-під юрисдикції останнього було вилучено найвизначнішого з-поміж його васалів – князя Острозького (1386 р.), а по тому в нього відібрали Луцьк. Згодом Федір Любартович втратив і решту волинських земель, однак це сталося за нової доби, пов'язаної з іменем Вітовта Кейстутовича. /77/-/78/

Розділ четвертий

ДОБА ВІТОВТА

§ 1. Відносини з удільними династами

Ягайло докладав чимало зусиль, щоб реалізувати укладену в Крево угоду й, згідно з нею, "навік приєднати всі свої землі, литовські та руські, до Корони Польської". Однак на противагу цьому в особі Вітовта владно заявила про себе тенденція до збереження політичної окремішності ВКЛ. Початок державному відродженню Литви був покладений Острівською угодою, за якою Ягайло мав повернути Вітовту всі батьківські землі (передусім Троцьке князівство) й зробити його своїм намісником у ВКЛ (1392 р.).

Невдовзі по тому найвизначніші з-поміж литовських князів, котрі мали уділи в Південній Русі, були позбавлені Вітовтом своїх володінь, де вони досі почувалися як самостійні правителі. На жаль, тогочасні джерела не вказують, які саме причини спонукали його до цих кроків. У найдавніших білорусько-литовських літописах їх витлумачено як покарання за небажання удільних династів "чинити покору" своєму новому володарю. /79/

Першим, у 1393 р., відмовив у "послушстві" Вітовту (як раніше його батькові Кейстуту) новгород-сіверський князь Дмитро-Корибут Ольгердович, що й призвело до воєнної конфронтації. Зазнавши поразки од Вітовтових військ під Докудовом, Дмитро-Корибут марно шукав порятунку на Сіверщині й врешті був змушений капітулювати. Його землі були конфісковані та передані князю Федору Любартовичу як компенсація за його волинську "отчину". Щоправда, текст грамоти Федора Любартовича, де він присягає на вірність королю Владиславу-Ягайлу та королеві Ядвізі, котрі дали йому "зємлю до своєй воли на имя Сєвєрскую со всєми городми, со всєми ужитки", не дає можливості з певністю судити про масштаби його земельних володінь, однак цілком імовірно, що до складу його уділу ввійшли не тільки Новгород-Сіверський та Трубчевськ, а й Чернігів, котрий спорожнів після смерті Костянтина Ольгердовича (за спостереженнями С. Кучинського, мала місце між 1386 і 1393 рр.).

Хоч би як там було, очевидно, що вокняжіння на Сіверщині Федора Любартовича, котрий у 90-х рр. XIV ст. прикладав чимало зусиль для повернення батьківських земель, мало формальний характер. Можливо, його інтереси тут репрезентувала яка-небудь довірена особа (з цього погляду заслуговує на увагу князь Іван Любартович, ім'я якого, можливо, не випадково було занесено до Любецького синодика). Схоже, однак, що Федір Любартович так і не скористався з цього надання, невдовзі вирушивши разом із Ягайловим братом Свидригайлом до Угорщини.[38]

Того ж 1393 р. втратив Поділля Федір Коріатович, котрий, за літописним переказом, "засєл Подольскую зємлю" після смерті своїх трьох братів. Згідно з тим же переказом, за його князювання "Подольская зємля нє хотєла послушна быти (владі – авт.) князя вєликаго Витовта и Литовской зємли, как жє и пєрєд тым послушна нє была. И князь вєликий пошєл со всєми силами литовскими к Подолью… и всє городы позасєдал". Федір Коріатович знайшов притулок в Угорщині; Поділля ж опинилося під контролем Ягайла, котрий у 1395 р. передав його західну частину в держання "на повному княжому праві" краківському воєводі Спиткові з Мельштина. [39] Однак його володарювання виявилося недовгим: у 1399 р. "князь Спитко Краківський" безвісно пропав у битві на Ворсклі, і Ягайло дав його подільські землі в держання Свидригайлові, котрий тримав їх до 1402 р., коли вкотре повстав проти свого вінценосного брата. Останній у 1403 р. викупив Західне Поділля у Спиткової вдови, осадивши тут своїх старост. /80/

Повертаючись до подій першої половини 90-х рр. XIV ст., нагадаємо, що, згідно з Острівською угодою, до Вітовта переходили усі батьківські землі. Тож у Скиргайла було відібрано Троцький уділ, втрату якого Вітовт пообіцяв йому відповідно компенсувати. Такою компенсацією стали Крем'янецька волость на Волині й Київська земля, яку новий "господар" заприсягся відібрати у Володимира Ольгердовича; при цьому усунення з уділу саме Володимира було спричинене як престижністю київського княжіння, так і особистими рахунками з київським князем, котрий допомагав Ягайлові в боротьбі з Вітовтом.[40]

У літописній оповіді винуватцем конфлікту зображено Володимира Ольгердовича, який нібито "нє хотєл покоритися князю Витовту"; тож останній покарав його, відібравши спочатку Житомир і Овруч, а потім – і решту Київської землі (1394 р.). Князь Володимир марно сподівався на допомогу великого князя московського (за словами літописця, "бєгал на Москву и тєм пробєгал отчизну свою Києв") і був змушений скінчити життя в невеликому Копильському уділі.

Та місцем вічного спочинку князя став Києво-Печерський монастир, про що є згадка в заповіті його сина, Андрія Володимировича, який у 1446 р. "приєздил в Києв со своєю жєною и с своими дєтками, и были єсмо в дому Прєчистыя (Богородиці – авт.) и поклонилися єсмы прєсвятому образу єя, и прєподобным отцам Антонию и Фєодосию, и прочим прєподобным и богоносным отцам пєчєрским… и поклонихомся отца своєго гробу, князя Владимира Ольгєрдовича, и дядь своих гробом, и всєх святых старцєв гробом в пєчєрє. И размыслих на своєм сєрдци: "Колико то гробов, а вси тыи жили на сєм свєтє, а пошли всє к Богу". И помыслил єсмь: "Помалє и нам тамо пойти, гдє отци и братия наша". Ця преамбула до заповіту (за нею не можна не визнати певних літературних достоїнств[41]) засвідчує також, що на території Печерського монастиря, крім Володимира, були поховані й інші князі Ольгердовичі; достеменно відомо, що одним із них був його зведений брат Скиргайло, володарювання якого в Києві обірвала раптова смерть князя у січні 1396 р.

Літописець, покликаючись на чутки ("аз того нє свєдом, заньжє (оскільки – авт.) был тогда млад, но нєкии глаголют"), пов'язує її /81/ з іменем митрополичого намісника, ченця Фоми Ізуфова,[42] який дав йому "зєлиє отравноє пити", коли той заїхав до нього, збираючись на полювання. "И князь Скиргайло, того нє вєдаючи, с того пиру поєхал в ловы за Днєпр и там в ловах разболєлся на канун Крєщєния, в чєтвєрг, и до Києва приєхал нємочєн, болєл 7 днєй и умєр в срєду. И киянє всє понєсли єго на головах, свящєнницы поющє отходныє пєсни, со свєчами, из города Києва до святоє Богородицы Пєчєрскоє; и положон князь Скиргайло, чудный и добрый, подлє гроба святого Фєодосия Пєчєрского".

Скиргайло, охрещений за православним обрядом і "нарєчєнный в святом крєщєнии Иоанн", записаний у пом'янику Печерського монастиря поряд із "вєликим князєм Владимєром Києвским", хоча не виключено, що саме останній доклав рук до смерті свого молодшого брата, використавши як знаряддя помсти митрополичого намісника. Адже Володимир був авторитетною особою у клерикальних колах і брав активну участь у церковних справах (докладніше про це див. у розділі дев'ятому).

Усунення суперника, здавалося, відкривало для Володимира Ольгердовича зворотну дорогу на Київ. Однак події склались інакше. Після смерті Скиргайла Вітовт відрядив до Києва свого вірного соратника – згаданого вище князя Івана Гольшанського ("послал князя Иоанна Ольгимонтовича на Києв"). Із джерел ми нічого не знаємо про його адміністративну діяльність, та й щодо самої особи цього князя в деяких істориків існують сумніви. Річ у тім, що в літописах у списку литовсько-руських князів, котрі загинули на Ворсклі в 1399 р., фігурує князь Іван Борисович Київський, якого неможливо ні ідентифікувати, ні ототожнити з Іваном Гольшанським, який був живий у 1401 р. і батько якого мав християнське ім'я Михайло.

Не вважаючи за можливе примирити ці дві літописні звістки, дослідники здебільша віддавали перевагу першій. Осібно стоїть думка П. Клепатського, котрий обстоював історичність саме Івана Борисовича Київського, вбачаючи в ньому сина Коригайла Ольгердовича, який міг мати церковне ім'я Борис; однак, як відзначалося вище, йому не вдалося підкріпити дану гіпотезу переконливими аргументами.

Аналізуючи звістку про князя Івана Борисовича, слід мати на увазі, що на літописний список загиблих на Ворсклі не завжди можна покладатись як на вірогідне історичне джерело: як уже наголошувалося, згаданий у ньому князь Федір Патрикійович у 1408 р. перейшов на службу до Василія І і в 1420 р. був його намісником у Великому Новгороді; отримавши землі на р. Хованка, він дав початок московському княжому роду Хованських. /82/

З другого боку, факт перебування в Києві Івана Гольшанського (до речі, записаного, як і Скиргайло, до князівського пом'яника Любецького синодика) не викликає жодних сумнівів. Щоправда, у фаховій літературі він однозначно трактується просто як великокняжий намісник, хоча на користь цього не промовляє жодне з відомих джерел. Паралельно звертає на себе увагу спадковість князівської влади у Києві впродовж першої третини XV ст. Наступниками Івана Гольшанського стали його сини Андрій ("київський князь") та Михайло (київський "князь" і "воєвода); високий суспільний статус першого з них засвідчується тим фактом, що одна з його дочок стала дружиною короля Владислава-Ягайла, друга – молдавського господаря Іллі.

Після цього Гольшанські зійшли з політичної сцени Київської землі, де їх заступили нащадки Володимира Ольгердовича, котрі всіляко наголошували на "отчинності" власного статусу, плекаючи уявлення про свою династичність. Ці пропаговані ними уявлення нині становлять одну з аксіом вітчизняної історіографії; натомість цілковито ігнорується факт безперервного князювання у Києві в першій третині XV ст. Гольшанських, котрі по суті й становили першу київську династію литовського походження. Втім, цей факт, виразно не задекларований самими Гольшанськими (вони хіба що обстоювали свої права на Київ, покликаючись на легендарний переказ про Гедимінів похід), вповні усвідомлювався їхніми сучасниками: не випадково Гольшанські разом із нащадками Володимира Ольгердовича записані до Печерського пом'яника під рубрикою "Помяни, Господи, князєй наших вєликих"; і тих, і других названо київськими "отчичами" в літописній звістці про "змову князів" 1481 р., про яку йтиметься нижче.

Гадаємо, що брак наукового інтересу до князювання Гольшанських у Києві не є випадковим: адже воно погано узгоджується з канонічною історіографічною схемою, згідно з якою Вітовт прагнув скасувати удільний устрій у Південній Русі, передавши її в управління своїм намісникам (у літературі називаються навіть конкретні дати "розробки та затвердження" цього "рішучого наступу на удільну систему"). При цьому ігнорується "сімейний" характер тогочасних міжкнязівських взаємин і гострота родинних суперечностей між нащадками Ольгерда й Кейстута (щоправда, вони ніколи не були непереборними, як і пов'язана з ними конфронтація – консеквентною).

Водночас іще в минулому столітті Ф. Леонтович влучно відзначив, що у джерелах Вітовтових часів узагалі немає й натяку на систематичне обмеження прав удільних князів в ім'я чітко усвідомленого принципу єдинодержавства: місцеві династи, в своїй переважній більшості, не втратили володіння, як і не були зведені до рангу "службових" князів. /83/ Удільна система існувала у ВКЛ і надалі; не випадково наприкінці XV ст. великий князь московський Іван III, з огляду на ситуацію у Литві, лякав її володаря (й, воднораз, свого зятя) Олександра Казимировича тими державними "нєстроєньями", які бувають, коли в країні "много государєй". Більше того – і в XVI ст. провідним принципом державного устрою ВКЛ залишався територіально-федеративний; М. Максимейко навіть вважав, що в цій тенденції до місцевого партикуляризму виявилася логіка історичного розвитку цієї держави, що її "землі"в XVI ст. за своїм статусом наближалися до удільних князівств XIV–XV ст.

Безумовно, дане питання є надто складним, щоб розв'язати його на кількох сторінках. Однак у будь-якому разі традиційні уявлення про "централізаторський курс" Вітовта є надто спрощеними та вразливими в багатьох аспектах. Генеровані з підсвідомою орієнтацією на гаданий литовсько-руський антагонізм (у формі боротьби між литовським "господарем" і князями – речниками інтересів окремих українських земель), нині вони мають бути відкориговані.

Характерно, що, розмірковуючи над усіма цими подіями, М. Грушевський, будучи переконаним, що "великокняже правительство вповні свідомо змагалось до того, аби зменшити силу князів і повідбирати від них землі", згадував і про те, що "щастя ніби сприяло планам краківських політиків" (їх він вважав співтворцями цього політичного курсу). Й справді, значною мірою завдяки збігові обставин "наново розсаджені Вітовтом володарі не загріли місця" у своїх володіннях. Відтак позиції Ягайлового намісника у ВКЛ значно зміцніли. І вже невдовзі, у жовтні 1398 р., литовсько-руські князі та бояри, зібравшись на острові Салин (на р. Мемель) для підтвердження угоди з Орденом, проголосили Вітовта своїм королем. У звістці про цю подію, переданій пруським хроністом Посільге, одні історики вбачають банальний "застольний епізод", інші – процедуру "посадження" на королівський стіл. Попри таку різницю в поглядах, очевидно одно: це був час Вітовтового тріумфу. Однак кульмінація потягла за собою драматичну розв'язку, що стала для Вітовта важким випробуванням. /84/

§ 2. Битва на Ворсклі

Катастрофа спіткала Вітовта несподівано – у серпні 1399 р., коли на Ворсклі полягли кращі сили Литви та Русі. Ця трагедія за своїми масштабами нагадує битву на Калці 1223 р., в якій загинули тисячі руських воїнів. Характерно, що в обох випадках татари безпосередньо не загрожували Південній Русі. На Калці руські князі обстоювали інтереси половецького хана Котяна, на Ворсклі ж війська під проводом Вітовта стали на захист хана Тохтамиша, позбавленого влади внаслідок конфлікту з середньоазійським володарем Тимуром (знаний ще й як Тимур-Ленк ("кульгавий Тимур"), або Тамерлан. /85/

Світ здригався від важкої ходи цього "Жєлєзного Хромца" – так звали Тимура на Русі.[43] Він закарбувався в анналах історії як один із найкривавіших завойовників – нагадаємо хоча б, як, жорстоко придушивши повстання в Ісфахані, Тимур звелів скласти башти з 70 тис. голів його мешканців; він же наказав стратити близько 100 тис. полонених індійців, щоб убезпечити власні тили перед зіткненням із делійським султаном.

У 70-х рр. XIV ст. Тимур підтримав Тохтамиша в боротьбі з його суперником Урус-ханом. З його допомогою Тохтамиш опанував Синю Орду і, паралельно, захопив Сарай (1376 р.), де йому вдалося протриматися близько двох років. Остаточне утвердження Тохтамиша в цьому регіоні відбулось у 1380 р., коли він підкорив собі Волзьке Лівобережжя й володіння Мамая, вбивши його самого. Відтак він не лише відтворив державну єдність Золотої Орди, а й об'єднав під своєю владою обидві частини давнього улуса Джучі. На заході його володіння, за спостереженням одного зі східних хроністів, сягнули Кафи та кордонів Литви, на сході, як гадають, – Іртиша й Обі.

У 1382 р. Тохтамиш вирушив походом на Русь; коли про це стало відомо в Москві, великий князь московський Дмитро Іванович, котрий за два роки до того уславився перемогою на Куликовому полі, не став спокушати долю і разом із родиною сховався в Костромі. Кинуті напризволяще городяни, що їх у скрутну хвилину очолив онук Ольгерда, литовський князь Остей, самі організували оборону міста. Однак їхні сили були неспівмірні з ординськими, й після кількаденної облоги вони зголосилися на "лживый мир" Тохтамиша, котрий дощенту зруйнував Москву.

Як занотував літописець, "бє жє в то врємя на Москвє плач и рыданиє, и вопль мног, и слєзы, и крик нєутєшимый, и стонаниє многоє, и пєчаль горькая, и скорбь нєутєшимая, бєда нєстєрпимая, нужа ужасная и горєсть смєртная, страх, ужас и трєпєт". Коли Дмитро Донський повернувся до Москви, він побачив "град взят и огнєм пожжєн, /86/ а святыє цєркви разорєны, а трупья мєртвых иссєчєнных людєй лєжаху многоє множєство… И повєлєша тєлєса мєртвых хоронити, и даваста от восьмидєсяти мєртвєцов по рублю хоронящим мєртвых. И того всєго выйдє от погрєбєния мєртвых 300 рублєв"; таким чином, у Москві через підступність Тохтамиша загинуло 24 тис. чоловік, котрі збіглися звідусюди під захист міських укріплень.

Втім, Тохтамиш був віроломним не тільки щодо недругів, а й у взаєминах із союзниками. У 1385 р. він ополчився проти свого могутнього покровителя Тимура. Боротьба між ними розтяглася на півтора десятиліття. Кілька разів Тимур завдавав Тохтамишу поразки (у 1389, 1391, 1395 рр.), однак ніколи вона не була остаточною, і правитель Золотої й Синьої Орди, раз у раз втрачаючи свої володіння, і далі з оптимізмом дивився в майбутнє.

У травні 1393 р. Тохтамиш надіслав Ягайлові ярлик, сповістивши свого "брата", що він знову "сєл на столє вєликого царства", й нагадав Ягайлові про своє перше посольство до нього, яке прибуло до Литви у розпал боротьби з Кейстутом, під час облоги Трок (липень – серпень 1382 р.). Тохтамиш розповів про останні події свого життя, спричинені зрадою його підданих: "Вышєл на мєнє Аксак-Тємир, Жєлєзная Нога, от Чорного Пєска… пришєл так тайно на нас, ажє нє было нам никакоє вєсти а ни слова, алиж узрєли єсмо єго у нашой дєржавє… только што около нас єсть, наш двор, и с тыми стали єсмо против того Аксака… Бог нас пожаловал опять: наши нєприятєли-вороги дал нам всих у наши руки. Мы их сказнили, так што опять нє будут нам пакостити. Нынє послал єсмь к вам слуги наши Асана и Тулу Очжу то повєдати вам, нашєму брату, абы то вєдали вы".

Водночас Тохтамиш бажав відновити статус-кво в територіально-політичних питаннях: "А што мєжи твоєє зємли суть княжния волости давали выход Бєлой Ордє, то нам нашє дайтє. А што будєт вашєє дєржавы под нами… ищитє своєго, а мы вам дамо". Декларувалась свобода торгівлі: "Гостєм путь чист – и вашим, и нашим торговцам". Дотримання даних принципів мало гармонізувати міждержавні взаємини й гарантувати Тохтамишу воєнно-політичну підтримку з боку Ягайла у разі чергового зіткнення з Тимуром: "Как отєц наш и как отци ваши были заодно… мы такожє хочєм с вами быти. Ажє будєт вам надобє помочь на кого на ворога вашєго, аз сам єсмь готов тєбє на помочь всєю моєю силою, а только вєсть нам дайтє. А коли пак потом, коли нам бы надобє, вы нам таковы жє будьтє".[44] /87/

Невідомо, як саме відреагував Ягайло на звернення Тохтамиша. Гадають, що він "переадресував" його пропозиції Вітовту, котрий у 1392 р. став зверхником руських земель, які формально підлягали Орді. Принаймні, саме Вітовт надалі виступає контрагентом Тохтамиша. Щоправда, у 1395 р. той самотужки боровся з Тимуром, котрий у квітні того року завдав йому чергової поразки.

Після цього Тимур вдерся на Подніпров'я й погромив своїх противників на околицях Києва. Потім він спустошив Єлецьке князівство й попрямував до Рязані. Звістка про це сполошила всю Русь. У Москві, де добре пам'ятали Тохтамишів погром 1382 р., гарячково готувалися до облоги. Водночас московський князь Василій Дмитрович і митрополит Кипріян вирішили вдатися до заступництва небесних сил, ініціювавши перенесення до Москви Володимирської ікони Божої Матері (у XII ст. Андрій Боголюбський вивіз її з київського Вишгорода), котра вважалася витвором євангеліста Луки. За літописним переказом, "в который дєнь принєсєна бысть икона Прєчистыя Богородицы из Володимєра на Москву, в той дєнь Тємир-Аксак царь убояся и устрашися, и ужасєся, и смятєся, и нападє на нєго страх и трєпєт, и внидє страх во сєрдцє єго, и ужас в душу єго, внидє трєпєт в кости єго". Пойнятий цим страхом, Тимур негайно покинув Русь. Отже, московські книжники витлумачили як чудо те, що Тимур, простоявши два тижні на кордоні Рязанського князівства, несподівано вирішив припинити похід.

Вітовт не брав участі в тогочасних баталіях. Проте й не залишався осторонь від них, публічно декларуючи власні симпатії. Тож коли, виряджаючись у вересні 1395 р. на Смоленськ, він замаскував свої справжні наміри поголосками про виправу на Тимура, цей хід виявився безпрограшним, і Вітовт зміг без особливих труднощів опанувати місто.

Тим часом Тохтамиш не думав відмовлятися від ординського престолу, виборюючи його спочатку в Койричак-Оглана, а згодом – у Тимур-Кутлука (на Русі його звали Темир-Кутлуєм). Побитий останнім під час воєнних дій у Криму, він на зламі 1396–1397 рр. "сослался с Витовтом и бєжал из Орды в Києв ис царицами да два сына с ним". Симптоматично, що Київ у цей час став об'єктом пильної уваги Вітовта, котрий подбав про ремонт його фортифікацій та посилення місцевого гарнізону. Цілком очевидно, що йому відводилося особливе місце у воєнно-стратегічних задумах володаря Литви.

Того ж 1397 р. Вітовт здійснив свій перший похід у південні степи, котрий, як гадають, мав розвідувальний характер. Він був досить успішним: литовські війська погромили татар у пониззі Дону, а також у Криму, де знову запанував Тохтамиш. Додому литовці повернулися /88/ з величезним полоном. Половину бранців Вітовт подарував Ягайлові, а решту осадив на теренах свого князівства.

Однак наслідки цього походу були досить короткочасними. Тохтамиш невдовзі втратив контроль над Кримом і знову мусив звернутися до Вітовта по допомогу. Той скористався безвихідністю його становища, щоб позбавитися обтяжливої залежності від Орди. Він зажадав від Тохтамиша ярлика, котрим той зрікався верховного права на ті руські землі, що входили до складу ВКЛ; відтак ліквідовувався режим литовсько-татарського кондомініуму й припинялася сплата данини в Орду. Згадка про цю історичну подію дійшла до нас у словах кримського хана Менглі-Гірея (1506 р.): "Вєликий царь Тохтамыш дал вєликому князю Витовту Києв, и Смолєнск, и иншиє городы, и прєдок наш царь Тохтамыш на всє то дал ярлык свой". Щоправда, цей ярлик не зберігся в оригіналі, а дійшов до нас у складі пізніших підтверджень XV–XVI ст., котрі самим фактом свого існування вказують на вагу даного документа у взаєминах між Литвою та Кримом.[45] Ці ярлики, що видавалися ханами Хаджі-Гіреєм (1461 р.), Менглі-Гіреєм (1472, 1507, 1514), Махмед-Гіреєм (1520), Сагіб-Гіреєм (1540) і Девлет-Гіреєм (1560), становлять складні багатошарові пам'ятки. Тривалий час вони, за висловом М. Грушевського, "не мали щастя в історіографії" й розглядались як історичний курйоз. Власне, саме Грушевський і започаткував їх наукове студіювання; продовжив цю справу Ф. Петрунь, котрий у 20-х рр. нашого століття в низці розвідок (згодом незаслужено забутих) здійснив хронологічну стратифікацію цих пам'яток (він вважав їх "вихідними в концепції колишнього татарського верховенства над Україною"), виділивши їхній протограф – Тохтамишів ярлик. Вчений локалізував більшість згаданих у його тексті населених пунктів і наголосив на тому, що значення даного документа виходить за межі політичної історії: будучи переліком земель, переданих литовській стороні, він містить надзвичайно цінну інформацію про історичну географію України XIV ст.[46] – періоду, найбідніше репрезентованого в синхронних джерелах; інший історик, Ф. Конечний, назвав цей ярлик "справжньою копальнею для дослідників історичної географії".

Згідно з текстом реконструйованого науковцями документа, Тохтамиш передав Вітовту "тьми" Київську, Володимирську (тобто Володимиро-Волинську), Луцьку, Подільську, Кам'янецьку, Брацлавську, /89/ Сокальську (чи Соколецьку – від Сокольця на Південному Бузі), Чернігівську, Курську та "тьму" Яголдая Сарайовича, про яку йшлося вище; міста Звенигород (сучасна Звенигородка Черкаської області), Черкаси, Путивль (з низкою волостей), Новгород-Сіверський, Рильськ, Брянськ, Стародуб, Глинськ, Сніпород (мав бути десь на Сліпороді), Хачибеїв (сучасна Одеса), Дашів (сучасний Очаків), Маяк (сучасне с. Маяки в гирлі Дністра), Баликлей і Ябу-Городок (нині – городища на Південному Бузі). Окреслена цими пунктами територія надавалася Вітовту "со всєми выходами и даньми, и с зємлями, и с водами".

Широкої популярності в історіографії набула думка, що політичні претензії Вітовта сягали далеко за межі цих його володінь. Дослідники посилаються на північно-східні літописні зводи XV ст., де наміри Вітовта сформульовані в його зверненнях до Тохтамиша ("Аз тя посажу в Ордє на царство, а ты мя посадишь на княжєньє на вєликоє в Москвє и на всєй Русской зємлє") та війська ("Пойдєм, плєним зємлю татарскую, побєдим царя Тємир-Кутлуя, возьмєм царство єго… и посадим во Ордє на царствє царя Тохтамыша, а сам сяду на Москвє, на вєликом княжєнии на всєй Русской зємлє, а вєликий Новгород и Псков мои будут").

Деякі науковці вбачають у цих пишномовних заявах тільки відгомін чуток, що циркулювали на Русі на зламі XIV–XV ст. – чуток недостовірних і перебільшених. Їхні опоненти твердять, що не лише ці, а й пізніші за часом літописні перекази в своїй основі є достовірними. Більше того, якщо сучасні Вітовту книжники, керуючись власними політичними міркуваннями, применшували масштаб його задумів, то їхні наступники відтворили їх у повному обсязі. Звідси – довіра до Никонівського літопису, укладеного в 20 – 50-х рр. XVI ст., який приписує Вітовту великі експансіоністські плани. У літописі стверджується, що він закликав своє військо: "Пойдєм плєнити зємлю татарскую, побєдим царя Тємир-Кутлуя, возьмєм царство єго и раздєлим богатство и имєниє єго, и посадим во Ордє на царствє царя Тохтамыша, и на Кафє, и на Азовє и на Крыму, и на Астрахани, и на Заяицкой Ордє (тобто за р. Яїком (Уралом) – авт.), и на всєм Примории, и на Казани; и то будєт всє нашє и царь наш, а мы нє точию Литовскою зємлєю и Польскою владєти имамы, и Сєвєрою, и Вєликим Новымгородом, и Псковом, и Нємцы (територією Ордена – авт.), но и всєми вєликими княжєниями русскими; и со всєх вєликих князєй русских учнєм дани и оброки имати, а они нам покорятся и служат, и волю нашу творят, яко жє мы хотим и повєлєваєм им".

Як бачимо, в цій літописній оповіді замість Золотої Орди фігурують ті ханства, котрі виникли внаслідок її розкладу в XV ст. Цей очевидний анахронізм, як і деякі інші, не бентежить дослідників, котрі твердять, /90/ що, хоч "багато чого у фразах Вітовта навіяно перебігом ідеологічної боротьби середини XVI ст.", окреслена літописцем загальноруська програма Вітовта була "не літературною вигадкою, а фіксацією реальних політичних прагнень "короля Литви й Русі" (І. Греков). Однак, гадаємо, ближчою до істини є точка зору американського дослідника Я. Пеленського. За його спостереженнями, задекларовані в Никонівському літопису "внутрішньо- й зовнішньополітичні плани Вітовта практично збігалися з аналогічними планами Василія III та Івана IV, які їм вдалося частково реалізувати. Зокрема, використання назви "Казань" замість давнішого "Булгар" красномовно свідчить про те, що конструктивними елементами великодержавного задуму Вітовта були, по суті, сучасні автору (чи авторам) літописної повісті політичні ідеї. І хоч гаданий Вітовтів задум так і не здійснився, аналогічні експансіоністські плани були досить успішно реалізовані російськими царями в їх боротьбі зі Сходом. "Великий задум", приписаний Вітовту укладачами Никонівського літопису, віддзеркалював їхні політичні ідеї і мав на меті підкріпити традицією тогочасні московські змагання. Повість Никонівського літопису засвідчує, що світове панування (у межах Східної Європи – авт.) було елементом політичного мислення московських книжників другої третини XVI ст. і що вони маніпулювали цією ідеєю у власних цілях".

Що ж до гіпотези про можливість використання літописцями XVI ст. офіційної документації ординського походження, де нібито й було зафіксовано далекосяжні наміри Вітовта, то в їх розпорядженні могли бути хіба що ярлики тодішніх кримських ханів. В них серед об'єктів пожалувань справді фігурують Псков, Новгород і Рязань з Переяславлем-Рязанським; однак ці міста потрапили до "багатоповерхового" тексту ярликів у другій половині XV ст., за часів Казимира Ягайловича, котрий зробив спробу повернутися до активної східної політики своїх предків. Зокрема, бажаючи бути зверхником Новгорода й Пскова, він на початку 1460-х рр. відмовився поновити з Іваном III угоду, укладену в 1449 р. з його батьком Василієм II, якою передбачався московський контроль над згаданими містами. Ярлик, виданий Казимиру в 1472 р. Менглі-Гіреєм, надавав тогочасним литовським претензіям правового оформлення – суто формального з огляду на той факт, що ні Новгород, ні Псков не підпорядковувались Орді. Самий акт цього надання описаний в ярликах; тож якщо в Москві й користувались їхніми текстами, досить важко було б переплутати Казимира з Вітовтом.

Останній у 1398 р. знову вирушив у похід. Війська Вітовта досягли пониззя Дніпра й здобули кілька кримських міст. Важливим результатом цієї виправи стало зведення в гирлі Дніпра фортеці св. Іоанна, побудованої всього за місяць з каміння та глини. Вона мала стати південним /91/ форпостом Литви й, одночасно, операційною базою Вітовта в подальших воєнних кампаніях.

Навесні 1399 р. Тимур-Кутлук звернувся до Вітовта з вимогою видати йому Тохтамиша. За версією Никонівського літопису, він передав з послами: "Выдай мнє царя бєглого Тохтамыша, враг бо мнє єсть и нє могу тєрпєти, слышав єго жива суща и у тєбя живуща; прємєняєт бо ся (тобто є мінливим – авт.) житиє сиє: днєсь царь, а утрє бєглєц; днєсь богат, а утрє нищ; днєсь имєєт други, а утрє враги; я жє боюся и своих, нє токмо чужих; царь жє Тохтамыш чуж мнє єсть и враг зол… выдай мнє єго, а что около єго ни єсть, то тєбє". У відповідь Вітовт заявив: "Я царя Тохтамыша нє выдам, а с царєм Тємир-Кутлуєм хочу сам видєтися". Після цього зіткнення стало невідворотним.

Вітовт завчасно подбав про дипломатичний бік цієї справи, прагнучи захистити власні тили й залучити до боротьби з Тимуром якомога більше сил. Упродовж усього 1398 р. тривали переговори з Орденом, які завершились укладенням восени того року Салинської угоди, згідно з якою Вітовт віддав хрестоносцям Жемайтію.

Своїм потенційним союзником Вітовт, напевно, вважав великого князя московського Василія Дмитровича, з яким його зв'язували тісні родинні узи: той був одружений з його дочкою Софією. У 1396 р. володар Литви двічі бачився зі своїм зятем, а в 1398 р. відрядив до нього посольство на чолі зі смоленським намісником Ямонтом Толунтовичем. Під час цих зустрічей, присвячених передусім смоленським справам, могла обговорюватись і тодішня ситуація в Орді. Василію Дмитровичу вона була на руку: скориставшись з ослаблення Тохтамиша, він підкорив собі Нижегородсько-Суздальське князівство, а з 1395 р. припинив сплату данини в Орду. Навряд чи його приваблювала перспектива відновлення повновладдя давнього недруга Москви; тож позицію Василія І в подальших подіях можна схарактеризувати як вичікувальний нейтралітет.

Не кращим чином складалися і взаємини з Польщею, котра не надала Вітовту дійової допомоги. Длугош пояснював Ягайлову пасивність настроєм його дружини Ядвіги, котра нібито передчувала поразку литовців у зіткненні з ординськими силами й прагнула вберегти від загибелі якомога більше своїх підданих. Однак на настрій королівського двору радше вплинуло Вітовтове "величання" на Салині, а можливо, й побоювання, що успіх його починань стане тим ґрунтом, на якому пишно розростуться королівські амбіції правителя Литви. Тож напередодні вирішальних подій Ягайло надав Вітовту суто моральну підтримку: за його клопотанням папа Боніфацій IX у травні 1399 р. видав спеціальну буллу з дозволом на оголошення на території Польщі й Литви хрестового походу проти татар і розгрішенням його учасників. Цей крок був запізнім: мав спливти /92/ певний час, поки буллу привезли з Риму й розіслали по країні, – тоді як уже в червні армія Вітовта була фактично сформована.

Збірним пунктом для неї став Київ. Під знаменами Вітовта об'єдналися підвладні йому князі, кілька тисяч відданих Тохтамишу татар, загони поляків і волохів, а також хрестоносці під командуванням Маркварта фон Зальцбаха. Літописець занотував: "Князь вєликий Витовт Кєстутьєвич Литовский собрал воя многи, с ним жє бє и царь Тахтамыш со своим двором, а с Витовтом литва, нємцы, ляхи, жємоить, татаровє, волохи, подолянє; єдиных князєй с ним бє числом 50, и бысть сила ратных вєлика зєло".

На початку серпня військо вирушило в похід. Дослідники відзначають, що то був час, найменш придатний для виправи в Степ, і, певно, існували якісь особливі обставини, котрі змусили Вітовта розпочати її в найспекотливішу пору року. Переправившись поблизу Києва на лівий берег Дніпра, військо попрямувало на південний схід уздовж його течії. Зустріч із загонами Тимур-Кутлука відбулася "в полє чистом, на рєкє на Ворсклє, в зємлє Татарской".

Хан розраховував на підкріплення – загони кримського еміра Едігея, тож, щоб відтягти зіткнення з армією Вітовта, розпочав з ним переговори. За Никонівським літописом, Тимур-Кутлук звернувся до нього зі словами: "Почто єси пошєл на мєня? Я твоєй зємли нє имал, ни градов твоих, ни сєл твоих". Вітовт спогорда відповів: "Бог покорил мнє всє зємли. Покорися и ты мнє и буди мнє сын, а я тєбє отєц, и давай мнє на всякоє лєто (щороку – авт.) дани и оброки. Ащє ли нє хочєш тако, да будєш мнє раб, а я Орду твою всю мєчу прєдам". Татарин, настрашений силою Вітовта, погодився визнати його "батьківство" (тобто стати васалом литовського князя) і "посылашє к Витовту скота много, волы, овцы, чєствуя єго"; "но єщє к тому восхотєл Витовт, чтоб во всєй Ордє быти на дєньгах ордынских знамєнию Витовтову" на знак його політичного верховенства.[47] Тимур-Кутлук попросив три дні на роздуми. Доки минув цей строк, до нього приєднався Едігей. Він не бажав коритися Вітовту й, зустрівшись із ним сам на сам, заявив: "Вправду єси взял вольного нашєго царя Большиє Орды в сыны сєбє, понєжє ты єси стар, а вольный наш царь Вєликиє Орды Темир-Кутлуй млад єсть. Но подобаєт тєбє разумєти и сє: …аз єсмь стар прєд тобою, а ты млад прєдо мною, и подобаєт мнє над тобою отцом быти, а тєбє у мєня сыном быти;[48] /93/ и дань и оброки на всяко лєто мнє имати со всєго твоєго княжния; и во всєм твоєм княжєнии на твоих дєньгах литовских моєму ордынскому знамєнию быти". Вітовт, почувши таке, "возьярися зєло и воскричал, и повєлєл воинству своєму всєму на битву готовитися".

Ця літописна оповідь, попри її пізнє походження й очевидну літературність, користується довірою у фахівців. Її доповнює звістка пруських хроністів про те, що переговори між Вітовтом і Тимур-Кутлуком тривали п'ять днів. Без сумніву, цей час був використаний обома для рекогносцирування й вибору бойових позицій.

Битва розпочалася 12 серпня, за кілька годин до заходу сонця. Татари мали кількісну перевагу над силами Вітовта й на додачу вдалися до обманного маневру, імітувавши втечу, чим виманили супротивника з укріпленого табору над Ворсклою. У той час, як армія Вітовта билася з Едігеєм, Тимур-Кутлук обійшов її з тилу. Кільце оточення замкнулося, й литовські війська опинились у пастці. "И одолєл царь Тємир-Кутлуй и побєди Витовта и всю силу литовскую. А Тахтамыш царь, єгда видєв сиє, прєждє всєх на бєг устрємился". Слідом за Тохтамишем, скориставшись настанням темряви, втекли з поля битви Вітовт, його молодший брат Сигізмунд і деякі інші воєначальники. Битва перетворилася на бійню, в якій наклали головами кращі сили Литви та Русі. Тут знайшли свою смерть Андрій Полоцький і його брат Дмитро Брянський, смоленський намісник Ямонт Толунтович і загадковий Іван Борисович Київський, Лев Коріатович, володар Поділля Спитко та "иных воєвод и бояр вєликих, и христиан, и литвы, и русн, ляхов и нємцєв… многоє множєство".

У складі літописів до нас дійшов список князів, загиблих на Ворсклі, який налічує понад 20 імен, хоч паралельно відзначається, що в битві "всєх князєй имєнитых 74… костью падоша". Це суперечить даним про участь у поході Вітовта 50 князів і, можливо, пояснюється пізнішим походженням списку: адже в ньому вбитим названо Спитка з Мельштина, котрий протягом кількох років офіційно вважався лише зниклим без вісті.

До речі, за версією Длугоша, саме Спитко був справжнім героєм битви на Ворсклі: побувавши в таборі неприятеля, він оцінив його силу й усіляко відмовляв Вітовта від збройного зіткнення з татарами; коли ж, усупереч його доводам, той розпочав битву, Спитко виявив дивовижну мужність і не скористався шансом урятувати собі життя, вдягнувши шапку з особливими відзнаками, подаровану йому Едігеєм.

Уславився на полі бою і князь Глинський. Принаймні, в генеалогічному переказі цього тюркського з походження роду (започаткував його нібито син хана Мамая Мансур-Кият, котрий, осівши на Задніпров'ї, заснував Глинськ, Полтаву та Глинницю) зафіксовано, що Іван Олександрович Глинський за участь у битві на Ворсклі отримав від Вітовта низку маєтностей. /94/

Однак, на жаль, окремі герої не врятували литовського війська. Татари гнали його до самого Києва, "пролияша кровь, аки воду. Царь жє Тємир-Кутлуй, пришєд сам, стал под градом под Києвом, а силу свою распустил воєвати зємлю Литовскую; и ходиша рать татарская, воюющє, дажє и до Вєликого Лучєска (Луцька – авт.), и много городов поплєниша". Облога Києва тривала недовго: Тимур-Кутлук задовольнився значним грошовим викупом ("взял окупа 3 тысячи рублєв, а с Пєчєрского монастыря 30 рублєв") і повернувся в Орду, залишивши за собою "скорбь и сєтованиє, и плач мног, и людєй оскудєниє вєлиє".

Ця подія була настільки трагічною і масштабною, що мала залишити по собі не лише згадки в джерелах, а й якусь усну традицію. На думку В. Ляскоронського, котрий присвятив битві на Ворсклі кілька розвідок, віки, що минули після неї, "могли накласти свій відбиток на згадку про це велике бойовище, але зовсім стерти її, згладити з народної пам'яті вони були не в змозі". Цією "слабкою, неясною, блідою тінню минулого" він вважав переказ, записаний ним наприкінці XIX ст. поблизу гирла Ворскли, у Переволочній: "Кажуть, що литва колись хотіла зовсім знищити Малоросію й пішла на неї війною. Але Семен Палій повернув справу так, що литва почала битися сама з собою: почали різати один одного. І стільки загинуло литви, що з їх трупів насипали велику могилу в Переволочній: вся вона повна-повнісінька кістьми. Крові, кажуть, під час цієї битви було так багацько пролито, що і з конем сховався б у ній. Та могила, де поховані вбиті, зветься Плоскою могилою".

Вчений був переконаний, що ця наївна оповідь, в якій переплутані різні часи та події, зберегла пам'ять про загибель литовського війська через якісь незгоди в його середовищі. Він також звернув увагу на м. Кишеньки неподалік від Переволочної, назва якого має походити від татарського слова "кишень" (надгробний пам'ятник). Величезний курган на його околиці В. Ляскоронський вважав місцем поховання загиблих на Ворсклі татар. Однак пізніші археологічні дослідження довели, що він належить до давньоруських часів. Відтак, науковцям залишається тільки констатувати, що десь поруч, на берегах Ворскли, полягло Вітовтове військо – чи навіть, як вважають деякі, "у потоках крові потонули мрії Ягайла та Вітовта про об'єднання в межах литовської державності всієї Русі, всієї Східної Європи" (Л. Колянковський). /95/

§ 3. Союзники й суперники

Погром литовського війська на Ворсклі глибоко деморалізував Вітовта й помітно позначився на його політичних амбіціях. До того ж, спричинивши "пустоту людєй в Литвє", він міг потягти за собою подальші воєнні поразки, якби татари, скориставшись ситуацією, знову з'явилися на теренах ВКЛ. За цих умов Вітовт спробував заручитися підтримкою Ордена; принаймні, так витлумачують його звернення до великого магістра в листопаді 1399 р. Однак той не обіцяв нічого певного. Натомість як ніколи своєчасною була допомога папи Боніфація IX, котрий буллою від 19 січня 1400 р. передав Ягайлу річну десятину з гнєзненської дієцезії; ці гроші мали піти на відшкодування завданих Тимур-Кутлуком збитків і проведення антиординських заходів.

Позиції самого Ягайла в 1399 р. також похитнулися, хоч і з інших причин. У червні того року померла Ядвіга, що відкрило для Ягайла невтішну перспективу втрати польської корони. Кризи вдалося уникнути, однак необхідність взаємопідтримки наприкінці 1399 р. відчувалась і Вітовтом, і Ягайлом як ніколи раніше. Тому, за даними Длугоша, того ж року вони уклали попередню угоду про передачу Вітовту довічного права на володарювання у ВКЛ. Угоду було документально оформлено на з'їзді литовської знаті у Вільно, що відбувся на зламі 1400–1401 рр. Грамотою, виданою 18 січня 1401 р., Вітовт підтвердив вірність акту Кревської унії як носій "найвищої влади над литовськими землями". За буквою цього акта, по смерті Вітовта всі підвладні йому землі, за винятком тих, які залишалися його вдові та братові Сигізмунду, поверталися Польській Короні, й саме тоді мала відбутися повна інкорпорація ВКЛ, передбачена Кревською унією. Це ж гарантували й представники литовської знаті, котрі видали грамоту з обіцянкою вірної служби Ягайлу й Короні. Своєю чергою, польські шляхтичі на сеймі в Радомі зобов'язалися після смерті Ягайла не обирати нового короля, не сповістивши попередньо Вітовта.

До Віленської унії шляхом видачі присяжних грамот приєдналися й репрезентанти руських земель Литовської держави. Взірцем такої грамоти є та, яку 31 грудня 1400 р. видав Олександр Патрикійович Старо- /96/ дубський. Князь заприсягся по смерті Вітовта "нє искати иных господарєв, мимо нашєго милого господаря, короля Владислава Польского, и Короны Польской".

Так був оформлений новий акт польсько-литовської унії, що знаменував черговий крок на шляху автономізації ВКЛ з огляду на визнання великокняжого статусу Вітовта. Щоправда, Ягайло залишився "верховним князем Литви" і, при нагоді, видавав Вітовта за свого намісника у ВКЛ; однак той, "васал Ягайла де-юре, займав властиво рівнорядне з ним становище в політиці" (М. Грушевський).

Поступово налагодилися відносини з Ордою. Наприкінці 1399 р. від ран, отриманих у битві на Ворсклі, помер Тимур-Кутлук. У Золотій Орді утвердився його брат Шаді-Бег, якого непокоїв не стільки Вітовт, скільки Тохтамиш, котрий не збирався зрікатися своїх прав на Сарай. Край цим претензіям поклала лише смерть Тохтамиша під час воєнної виправи, здійсненої Шаді-Бегом в останній рік його володарювання (1407).

Натомість несприятливо складалась ситуація в межах самої Литовської держави. У 1401 р. збунтувався Смоленськ, де розділилися навпіл політичні симпатії: "одни хотяху Витовта, а другии – князя Юрия, отчича". Перемогли прихильники Юрія Смоленського, відчинивши ворота, коли він обложив місто разом із своїм тестем князем Олегом Рязанським. При цьому, як уже відзначалося, загинув Вітовтів намісник – князь Роман Брянський; смольняни пощадили його дружину та дітей, однак безжально "посєкоша" усіх бояр, які не бажали бачити Юрія Святославича володарем батьківського князівства.

"Мятєж и крамола" в Смоленську неабияк стурбували Вітовта. Він розумів, що до союзу Юрія Смоленського та Олега Рязанського міг приєднатись його зять Василій, котрий у 1400–1401 рр. через своїх братів породичався з обома князями. Тож восени 1401 р. Вітовт "со всєю силою литовскою" вирушив на Смоленськ. Облога міста тривала майже місяць; попри те, що нападники "биша пушками город", Смоленськ не здався (не в останню чергу завдяки страті пролитовськи налаштованих бояр). Вітовт мусив укласти з Юрієм Святославичем мир "по старинє".

Така очевидна невдача стимулювала воєнну активність Рязані: наступного року син Олега Рязанського Родослав здійснив похід на Брянськ, який завершився боєм під Любутськом, де князі Олександр Стародубський та Семен-Лингвень Мстиславський завдали йому поразки й узяли в полон.

У 1404 р. Вітовт розгорнув новий наступ на Смоленськ. І знову його спіткала невдача – після тримісячної облоги він мусив відступити, "был бо град Смолєнск вєльми твєрд". Та тільки-но Юрій Святославич вирушив до Москви "князю вєликому Василию поклонитися, чтобы єго побо- /97/ ронил от вєликого князя Витовта", як прихильники останнього піддалися під зверхність Литви (в її складі Смоленськ залишався до 1515 р.).

Невдовзі проти Вітовта відкрито виступив його зять. Уже в 1406 р., у відповідь на "воювання" Вітовтом псковських волостей, Василій І "ста за псковичи, и с своим тєстєм мир развєржє, и ходи противу Витовта, и воєвашася промєжи сєбє". Показово, що того ж 1406 р. за наказом Вітовта був ув'язнений Олександр Патрикійович, запідозрений у зраді; тоді ж утік з Литви на чолі численного почту Олександр Нелюб, син київського князя Івана Ольгимонтовича Гольшанського; прийнятий при дворі Василія І, він, як раніше Дмитро Ольгердович, отримав від нього Переяславль.

Про можливий взаємозв'язок цих фактів свідчать подальші події. У липні 1408 р. на московську службу перейшов Свидригайло Ольгердович, котрий мав своїм уділом Брянськ; заразом покинули ВКЛ чернігово-брянський єпископ Ісакій, князі Патрикій Наримунтович, Олександр і Федір Звенигородські, Семен Перемишльський, Михайло Хотетівський, Урустай Менський і низка чернігівських, стародубських, брянських та інших бояр. Аналізуючи цей масовий "вихід", О. Пресняков акцентував увагу на тому, "як демонстративно прийняв його (Свидригайла – авт.) московський великий князь, давши йому небувале кормління: Володимир-на-Клязьмі, Переяславль, Юр'єв, Волок, Ржев і половину Коломни".[49] Очевидно, що ця щедрість не була випадковою – йшлося про масштабну політичну акцію, безпосередньо пов'язану з московсько-литовською війною, яка розгорнулась у цей період (заторкнуті були верховські й, можливо, сіверські землі), та "усобицєю вєликою", котра, за звісткою тверського літописця, в 1407 р. спалахнула в Литві. Можливо, далося взнаки незадоволення політикою Вітовта, зростанням його залежності від Ягайла, яке засвідчив акт відновлення унії з Польщею. Лідером опозиції став Свидригайло; про його контакти з Москвою та про очолену ним змову ще в березні 1408 р. був поінформований Орден.

Однак якщо самий факт змови ні в кого з фахівців не викликає сумнівів, то на липневі події 1408 р. існує кілька точок зору. Зокрема, І. Греков, керуючись версією "Повісті про нашестя Едігея", вважає, що виїзд /98/ Свидригайла до Москви був заздалегідь узгоджений з Василієм І. Однак ще С. Кучинський звернув увагу на свідчення пруських хроністів про те, що в 1408 р. Свидригайло, запідозрений Вітовтом у зраді, висловив готовність передати будь-кому землі, якими він володів, після чого Вітовт вирядив на Сіверщину своїх представників, а можливо, й війська; саме це, на думку дослідника, спричинило поспішну втечу до Москви учасників змови, котрі мали підтримати своїм виступом московські й татарські раті восени 1408 р. Полемізуючи з М. Грушевським, С. Кучинський слушно зауважив, що в 1408 р. відбулася не "еміграція невдоволених", а втеча змовників. Сама по собі вона є показником слабкості опозиціонерів, не здатних без підтримки ззовні протидіяти Вітовтовим військам.[50]

Розміщуючи Свидригайла та його супутників на території Московського князівства, Василій І, очевидно, розраховував на їхню участь у подальшій боротьбі з Литвою. Однак лише окремі перекинчики (Наримунтовичі, Звенигородські) назавжди осіли у володіннях великого князя московського, давши початок деяким із так званих старомосковських княжат; більшість невдовзі повернулася до Литви (цілком очевидно, що Свидригайло, як і раніше, розпоряджався значними військами, коли, покинувши московську службу в 1409 р., по дорозі додому "пограбил град Сєрпухов, и опустошил, и отъидє восвояси со многим богатством"[51]). Навіть чернігово-брянський єпископ Ісакій, котрий втік до Московщини разом із Свидригайлом, пізніше повернувся на батьківщину, де й узяв участь у висвяченні на литовського митрополита Григорія Цамблака.

В цілому, липневі події 1408 р. не відбилися на перебігу московсько-литовської війни: обидві сторони так і не вдалися до рішучих воєнних дій і у вересні 1408 р., після майже двотижневого "стояння" на Угрі, уклали мир "по-давньому".

Паралельно зміцнювалися позиції Вітовта в Орді. Поразка на Ворсклі докорінно змінила його політику щодо татар, поклавши край її, за висловом М. Ждана, "активній і агресивній фазі". Тепер, опираючись тискові з боку Золотої Орди, Вітовт прагнув впливати на ситуацію в регіоні шляхом протегування власним кандидатам на сарайський стіл. /99/ Ними стали сини Тохтамиша, котрі вже в 1409 р., отаборившись під Києвом, звернулися по підтримку до Вітовта. Надаючи їм притулок на теренах Південної Русі, Вітовт наражав ці землі на небезпеку чергового татарського "наїзду" (саме перебування Тохтамишевичів у межах Московського князівства стало приводом для нападу на нього Едігея). Утім, прогресуючий занепад Золотоординської держави давав підстави сподіватися на можливість опанування її престолу; тож у 1409 р. Вітовт уклав угоду з найстаршим із Тохтамишевичів, Джелаль-ад-Дином, загони якого згодом узяли участь у "Великій війні" й Грюнвальдській битві.

Надії Вітовта справдилися: за його підтримки Джелаль-ад-Дин спромігся утвердитися в Орді (1412 р.). Немає сумніву, що Вітовт убачав у ньому зручне знаряддя власної політики; однак тріумф був передчасним: того ж року Джелаль-ад-Дина скинули, й володарем Орди став його брат Карім-Берди, за яким бовваніла знайома тінь Едігея.

На противагу цьому тандему Вітовт висунув третього Тохтамишевича – Бетсуб-улана, оголосивши його ханом. Це сталося в Києві десь між 1413–1414 рр., оскільки в липні 1414 р. розпочалася війна з хрестоносцями, в якій брав участь цей номінальний правитель Золотої Орди. Незабаром Бетсуб-улан зник з політичного обрію (як гадають, загинув не пізніше 1415 р.); однак його "коронація" відгукнулася на Русі виправою Едігея (1416 р.). Як свідчить Супрасльський літопис, його загони "воєвашє около Києва и монастырь Пєчєрский пограбиша и пожгоша".

Перегодом у зв'язку з цією подією виник романтичний переказ, зафіксований у Києві наприкінці XVI ст. Мартіном Груневегом. Милуючись "яскравою позолотою" бані Михайлівського Золотоверхого собору, він почув, а відтак і занотував у своїх записках легенду щодо її походження: "Коли Едігей… здобув місто, втекли жінки до замку й молилися Богу. Оскільки він їх захистив, вони вирішили віддати свої коштовності на позолоту церкви і здійснили це після того, як Бог урятував їх від поганих". За Груневегом, напад Едігея, котрий, не здобувши київського замку, "спалив і знищив усе навколо", мав для Києва катастрофічні наслідки: "З того часу пішло місто до занепаду аж до наших днів (1584 р. – авт.)". За джерело цих відомостей йому правили польські хроніки; їхня інформація згодом потрапила на сторінки пізніх українських літописів, де також йдеться про те, що "оттолє Києв погуби красоту свою и дажє досєлє ужє нє можєт быти таков". Насправді місто не зазнало істотної руйнації. Крім Супрасльського літопису, це засвідчують подорожні нотатки диякона Троїце-Сергієвого монастиря Зосими, котрий, перебуваючи в Києві в 1419 р., здається, не помітив слідів Едигеєвої "раті" (навіть у нібито сплюндрованому татарами Печерському монастирі, де він уклонився мощам Антонія і Феодосія). /100/

Цікаво, що Київ і надалі залишався місцем "коронації" ординських володарів. Принаймні, саме це випливає з літописної версії "Похвали Вітовту", про яку ще йтиметься. Щоправда, в персонажах цього переказу далеко не завжди можна впізнати реальних історичних осіб. Маємо на увазі згаданих у ньому Салтана й Малого Салтана. Першого Вітовт "призначив" на ординський престол під час свого перебування у "вєликом градє Києвє", коли до нього звернулися представники татарської знаті, "просящє царя на царство"; підкоряючись вибору Вітовта, тодішній володар Орди "остави царство и побєжє".

Навіть коли погодитися з думкою, що в переказі про Салтана відбились життєві колізії Джелаль-ад-Дина, залишається незрозумілим, хто криється під іменем його наступника – Малого Салтана, також посадженого на царство Вітовтом. Певно, варто прислухатись до версії М. Грушевського, котрий вважав, що обидва Салтани могли означати одного Джелаль-ад-Дина; гадаємо, це його "роздвоєння" мало піднести престиж володаря Литви, котрого літописець порівняв з рікою, яка "чєловєки и скоты напояющи, а сама нє умаляющися – такожє и славный господарь множєство царєй отпущаєт на Орду, а у нєго ж єщє множєство царєй научєно". Водночас у літопису стверджується, що ставлениками Вітовта /101/ були золотоординські хани Давлат-Берди (1420–1422 рр.) і Улу-Мухаммед(1427–1433) – причому номінування останнього на хана відбулося під час перебування Вітовта в Києві. Літописну інформацію частково підтверджують пізніші татарські ярлики, в складі яких Ф. Петрунь виділив комплекс рязанських містечок, які впродовж 1428–1433 рр. перебували в посіданні Литви. Дослідник дійшов висновку, що "саме на протязі останніх років панування Вітовта до ярликів уперше було занесено низку додаткових записів, рівняючи до тексту доби Тохтамиша кінця XIV ст."; це могло бути наслідком якщо не васальних, то, принаймні, дружніх взаємин між Ордою й Литвою за часів правління Улу-Мухаммеда.

Високий авторитет Вітовта серед татар унаочнюють подорожні нотатки Жільбера де Ляннуа, котрий за часів його правління двічі побував у межах Литовсько-Руської держави. У 1421 р. на шляху з Монкастро (Білгорода-Дністровського) до Кафи (Феодосії) він потрапив у засідку, влаштовану кримськими татарами; однак, побачивши на людях Ляннуа подарований їм Вітовтом одяг, котрий засвідчував їхню належність до великокняжого двору, нападники перетворились на провідників, показавши французові найбезпечніший шлях. Гостинно зустріли Ляннуа й ординці, що мешкали у пониззі Дніпра. Там він натрапив на "одного татарського князя, друга й слугу великого князя Вітовта, а також велике село,[52] де жили підвладні Вітовту татари". Вони почастували Ляннуа і його супутників рибою, а потім переправили на протилежний берег Дніпра у човнах-довбанках.

Інший сучасник – Вітовтів блазень Генне, котрий був інформатором Ордена, – у 1428 р. доповідав великому магістру, що під час гостювання його господаря в Мінську туди "прибуло багато татар з південних кордонів Литовської держави, і вони привезли в дар коней, верблюдів, стріли й багато інших дарунків".

Зміцнення позицій Вітовта у татарському світі дратувало Орден, передусім, тому, що загони ординців залучалися до боротьби з хрестоносцями. Сам Орден перебував у критичній ситуації, оскільки навернення Литви в католицтво позбавляло сенсу його існування як знаряддя християнізації тамтешніх "поган". Тож місіонери всіляко намагалися переконати Західну Європу, що прийняття християнства литовцями було формальним актом і, по суті, вони залишились язичниками. За аргумент їм правив і той факт, що неофіти охоче вдавалися до допомоги татар; цей союз, за твердженням ідеологів Ордену, загрожував усьому християнському світові.

Самі хрестоносці з початку XV ст. активно християнізували Жемайтію (Жмудь), передану їм Вітовтом за Салинською угодою 1398 р. У 1404 р. /102/ при укладенні Рацензького миру з Орденом цю угоду підтвердив Ягайло. Самі ж жмудини всіляко опирались німецькій експансії на їхні землі; цей протест вилився у масштабні повстання 1400, 1401, 1409 рр. Придушення першого відбулося за участю Вітовта, що не завадило жемайтам наступного року оголосити його своїм володарем. Паралельно жмудини листовно зверталися до західноєвропейських государів зі скаргами на жорстокість хрестоносців, а в 1412 р. навіть подали протест послові германського імператора Сигізмунда, котрий контактував з Вітовтом, вимагаючи, щоб ні він, ні Ягайло не передавали будь-кому їхню землю.

Ці настрої засвідчували, що подальше мирне співіснування з Орденом на умовах збереження статус-кво неможливе. Ідея війни з хрестоносцями набувала дедалі більшої популярності в суспільстві – особливо на тлі підступного захоплення Орденом тільки-но викупленої в нього за Рацензьким миром прикордонної Добжинської землі.

Так звана "Велика війна" проти Ордену розпочалась у 1410 р. Її центральною подією стала битва між Грюнвальдом і Танненбергом, яка відбулась 15 липня. У складі Вітовтового війська були київська, крем'янецька, стародубська хоругви; особливо ж уславилась на полі бою смоленська хоругва, котра у вирішальний момент витримала натиск ворога й цим урятувала ситуацію. Битва закінчилася поразкою Ордену. Загинув великий магістр Ульріх фон Юнгінген, а разом із ним – цвіт німецького рицарства. Бойова міць Ордену була підірвана і вже ніколи не відновилась. /103/

По битві звитяжні польсько-литовські війська здійснили похід до столиці Ордену Марієнбурга (Мальборка). Облога міста затягнулася, і Ягайло мусив відступити, водночас втративши й усі зайняті раніше замки. За Торунським миром 1411 р. він лише повернув Польщі Добжинську землю. За Вітовтом було визнано довічне право на Жемайтію, котра остаточно ввійшла до складу ВКЛ у 1423 р.

Невдовзі союзники отримали важливу моральну перемогу над Орденом, переконавши учасників Констанцького собору (1414–1418 рр.), що татарська політика Вітовта узгоджується з настановами християнської Церкви. Відтак, хрестоносці втратили надію на зовнішню підтримку своїх антилитовських акцій.

Зміцніли й внутрішньополітичні позиції Вітовта. У 1411 р. Ягайло передав йому Поділля, чим, як вважають, "розрахувався" з ним за спільні дії проти Ордену під час "Великої війни". Ця їхня солідарність помітно непокоїла сусідів, котрі були не від того, щоб розірвати польсько-литовську унію. Ще в 1410 р. на дипломатичному з'їзді в Кезмарку імператор Сигізмунд запропонував Вітовтові королівську корону й свою підтримку в разі конфлікту з Ягайлом чи будь-ким іншим. Перемога при Грюнвальді укріпила його престиж на міжнародній арені й відродила перекреслені Ворсклою честолюбні поривання князя. Вітовт почав титулувати себе великим князем литовським (у листовному спілкуванні з Ягайлом), що, як і заміри Сигізмунда, не могло не насторожити володаря Польщі.

Зрештою, всі ці чинники підштовхнули Ягайла до поновлення акта польсько-литовської унії, яке сталось на спільному польсько-литовському сеймі в Городлі у жовтні 1413 р. Формально його учасники вкотре підтвердили чинність Кревської унії, однак фактично визнавалося право на існування ВКЛ як автономного політичного організму: після смерті Вітовта мали відбутися вибори нового великого князя литовського, кандидатура якого узгоджувалася з Ягайлом чи його наступником на польському троні.

Фінальним кроком на шляху суверенізації ВКЛ мала стати коронація Вітовта, яка планувалася на вересень 1430 р. Відновлення коронаційних планів володаря Литви було пов'язано з його участю в західноєвропейських справах – боротьбі охопленої гуситським рухом Чехії з імператором "Священної Римської імперії" Сигізмундом. Після смерті чеського короля Вацлава IV (1419 р.) послідовники Яна Гуса відмовились визнати своїм володарем Сигізмунда, котрий підступно зрадив їхнього духовного патріарха. У 1421 р. Чеславський сейм позбавив його чеської корони; водночас виникла ідея запропонувати її польському королю. Ягайло переадресував цю пропозицію Вітовту; той погодився, відрядивши до Чехії свого представника – сина Дмитра-Корибута Сигізмунда Корибутовича /104/ (1422 р.). Активна протидія імператора змусила Вітовта відмовитися від дійової участі в чеських справах; натомість цесар висунув план його коронації, який набув значення політичного факту на з'їзді монархів у Луцьку (1429 р.).

Ягайло (всупереч сподіванням Сигізмунда, котрий був не від того, щоб посварити його з Вітовтом) дав згоду на цю коронацію. Однак невдовзі схаменувся й заходився пояснювати імператору, що вона неможлива з огляду на природу взаємин між Литвою та Польщею: зваживши на королівський титул свого володаря, литовці могли б знехтувати унійними зобов'язаннями, і їхні землі (Ягайло вважав їх своєю власністю) були б назавжди втрачені для Корони.

Двоєдушність Ягайла розлютила Вітовта, й незабаром обидві держави опинилися на межі війни. Навіть позірна готовність Ягайла передати Вітовтові польську корону не залагодила справу; останньою ж краплею стали слова Ягайлового представника на з'їзді німецьких князів у Нюрнберзі, котрий заявив, що Вітовт є тільки намісником його володаря в Литві. Не дивно, що той остаточно укріпився в своєму рішенні й призначив дату коронації – 8 вересня 1430 р.

У цей день до Вільна прибули Ягайло, лівонський та пруський магістри, великі князі московський, тверський і рязанський, новгородці та псковичі, представник цесаря, а також візантійський, ординський, волоський посли. Вітовт щедро частував своїх гостей. Як свідчить літопис, "на дєнь шло триста бочєк мєду, а яловиц триста, а баранов и вєпров по триста". Однак коронація так і не відбулася: через перешкоди, що їх чинили поляки, корони для Вітовта та його дружини своєчасно не потрапили до Вільна. А невдовзі, у жовтні 1430 р., сам Вітовт, травмований через прикру випадковість, пішов з життя.

Пам'ять про Вітовта та його діяння надовго пережила самого князя. Це не дивно, адже й за життя він викликав захват у багатьох сучасників. У цьому переконує, зокрема, запис анонімного книжника, котрий у 1428 р. на замовлення смоленського єпископа Герасима скопіював "Слова" Ісака Сірина. Закінчивши цю справу, він занотував, що "пєрєписана бысть книга сия" за часів князювання Вітовта, володаря Литви і майже всієї Руської землі: адже йому "крєпко служаху" та "чєсть и дары подаваху" великі князі московський, тверський і рязанський, Новгород і Псков – "спроста рєщи (попросту кажучи – авт.), вєсь русский язык". Згадав він і про іноземних володарів – "восточных вєликих царєй татарских", магістрів Ордену, молдавських господарів, котрі Вітовту "вєликие дары и дани приношаху нє токмо на всяко лєто (щороку – авт.), но и по всє дни (щоденно – авт.)". Усі вони "бєз всякого ослушания" ставали перед Вітовтом, коли він кликав їх до себе, а також за пер- /105/ шою його вимогою "всє свои рати и силы посылашє к нєму на помощь и на службу". Резюмуючи сказане, автор запису відзначив, що у 1428 р. "бяшє славный господарь, вєликий князь Алєксандр, зовомый Витовт, в вєликой чєсти и славє прєбывашє; тако жє и отєчєство єго, Литовская зємля, в вєликой чєсти прєдстояшє и всяким обильєм исполняшєся".

Ці, майже поетичні, рядки кількома десятиліттями пізніше настільки припали до серця якомусь невідомому нам книжникові, що стали кістяком його панегіричної "Похвали Вітовту", яка ввійшла до складу білорусько-литовських літописів короткої редакції. Її автор також ужив щодо Вітовта чимало яскравих епітетів ("яко от моря множєство вод исходящє, тако и мудрость от сєго вєликого господаря, князя вєликого Витовта"; "нє мощно исповєдати (оповісти – авт.), ни писанию прєдати дєла вєликого господаря, яко нє мощно никому испытати высота нєбєсная и глубина морская") і навіть назвав його "славным царєм".

Цікаво, що того ж 1428 р., коли виник протограф цієї "Похвали…", інша людина – католицький субдиякон Микула з Копилова, ув'язнений Свидригайлом у Новгород-Сіверському замку, закінчив переписувати біблійну "Книгу царів" і зауважив з цього приводу: "Книгу завершено тоді, коли найнепереможніший володар Олександр, інакше Вітовт, з'єднавшись із деякими стійкими володарями, а саме: зі Свидригайлом, Сигізмундом, своїм братом з Литви, з Казимиром, мазовецьким князем, та іншими численними польськими магнатами й князями, а також з відважними й хоробрими польськими рицарями, – нібито замірився вирушити на завоювання Великого Новгорода. Скажемо ж "Амінь" і хай буде з нами Христос!" За цими рядками проглядає те ж щире захоплення могутністю та величчю звитяжного володаря Литви, що водило рукою анонімних авторів "Похвали Вітовту" та її протографу.[53]

Тож чи варто дивуватись, що, померши "у вєликой чєсти и славє", Вітовт, на відміну від багатьох своїх сучасників, залишив по собі довгу пам'ять: на нього в своїй політичній практиці орієнтувались інші володарі ВКЛ, а порядки, що існували за Вітовтових часів, розглядались у Литовській державі як нормативні. Ян Длугош вбачав у ньому риси Александра Македонського, а М. Гусовський у своїй поемі "Зубр" (1521–1522 рр.) порівняв його з цим могутнім володарем литовських лісів. За твердженням Стрийковського, при вокняжінні Олександра Казимировича (1492 р.) литовські пани напучували його побажанням "рядити й судити як Вітовт… а якщо від тієї науки відступиш, тоді загубиш себе й усіх нас". /106/ Ці настрої поділяв і автор трактату "Про норови татар, литовців і москвитян" (бл. 1550 р.) Михалон Литвин, пояснюючи негаразди Литовської держави в середині XVI ст. занедбанням "законів Вітовта".

Вітовтове ім'я закарбувалося й у географії підвладних йому земель, і навіть, за твердженням Литвина, на теренах "Тавріки та Московії", де він бачив названі на честь великого князя литовського "вали, пагорби, колодязі, мости, дороги й рови". Коли щодо Московщини дане твердження залишається голослівним, то на півдні українських земель справді залишилось чимало слідів Вітовтової конструктивної діяльності. Той же Литвин згадує про так звану "Вітовтову баню" на нижньому Дніпрі, поблизу Таванської переправи. Це була "склепінчаста будівля з суцільного каменю", що за часів Вітовта правила за митницю. Пізніші картографічні джерела знають дві такі "бані": на Лівобережжі, приблизно за 40 км від гирла Дніпра, та на березі Дніпровського лиману. Існували вони й на нижньому Бузі, де поруч із такою "банею" (згодом вона дала назву селу – "Вітовтів брід") М. Бронєвський наприкінці XVI ст. зафіксував кам'яний Вітовтів міст.

Щоправда, в літературі відзначалося, що цей Вітовтів міст був радше пам'яткою "шляхового будівництва Сходу", на що вказують завважені поблизу нього тим же Бронєвським рештки татарських "кишенів". Та згадки про кам'яне будівництво на українському Півдні за Вітовтової доби наявні й у синхронних джерелах – згадаймо хоча б того ж Ляннуа, котрий занотував, що під час його перебування в Білгороді-Дністровському туди приїхав подільський намісник Гедіголд "з метою заснувати новий замок, що й було зроблено менш ніж за місяць у пустинному місці, де немає ні дерев, ні каменю; однак згаданий правитель привів із собою 12 тисяч чоловік і 4 тисячі возів, навантажених камінням і деревом". Ця згадка про будівництво у 1421 р. безіменного подільського замку (деякі вбачають у ньому Чорний город поблизу Білгорода-Дністровського) виразно перегукується з інформацією Посільге про зведення в 1398 р. у гирлі Дніпра фортеці св. Іоанна. Дослідники зауважили, що обидві кам'яниці були побудовані на незаселених обширах із привізного матеріалу за один місяць (і, вірогідно, мали однакові розміри); це служить підставою для тверджень, що за Вітовтових часів "прикордонні замки зводилися за одним планом і системою". Ця планомірна забудова південних "україн" Литовської держави мала не тільки військово-стратегічне, а й економічне значення, оскільки під захистом новозбудованих фортець розквітали як сухопутна, так і чорноморська торгівля. Однак, на жаль, ці починання Вітовта були занедбані його наступниками, й історія українського Півдня пішла іншим шляхом. /107/-/108/

Розділ п'ятий

СВИДРИГАЙЛОВІ ВІЙНИ

Наступником Вітовта став молодший Ольгердович – Свидригайло. Людина примхливої та неспокійної вдачі, він протягом кількох десятиліть завдавав чимало клопоту як великому князю литовському, так і своєму братові Ягайлу – і той тільки під тиском обставин погодився на його кандидатуру, що користувалася значною популярністю серед литовсько-руських князів і бояр.

Свидригайлове князювання почалося воєнними діями на порубіжжі Польщі та ВКЛ. Яблуком розбрату стало Західне Поділля, яке з 1395 р. належало Спиткові з Мельштина. Після загибелі Спитка у битві на Ворсклі воно повернулося до Ягайла, котрий у 1411 р. передав його Вітовту в довічне володіння. Втім, польські шляхтичі, яких було чимало на Поділлі, неохоче присягали на вірність новому володарю й уперто вважали свої землі коронними; це вповні відповідало намірам краківського двору приєднати Поділля до Польщі по смерті Вітовта. Тож не дивно, що після звістки про неї поляками було захоплено низку замків на Західному Поділлі. Це викликало обурення Свидригайла, який у відповідь затримав у Литві Ягайла. Останній пообіцяв повернути Поділля, та не додержав свого слова, і на польсько-литовському прикордонні спалахнула справжня війна, оперта, щоправда, не на ініціативу Свидригайла, а на рух місцевих сил.

Поштовхом до відкриття воєнних дій між королем і великим князем литовським стала образа, завдана Свидригайлом Ягайловому послу; роздратований поведінкою брата, король у червні 1431 р. вирушив на Волинь, де 31 липня зіткнувся зі Свидригайловим військом. По битві, яка відбулася під Луцьком, литовський володар був змушений відступити; місто ж опинилося в облозі, що затяглася на кілька тижнів. Пасивність, яку виявив Свидригайло у перебігу цієї кампанії, певною мірою компенсувалася його зусиллями у справі мобілізації своїх союзників – німців, волохів і татар; їхні напади й змусили польського короля у серпні 1431 р. піти на дворічне перемир'я зі Свидригайлом на умовах збереження статус-кво. Та справу так і не було доведено до кінця: через рік, у серпні 1432 р., Свидригайло втратив великокняжий стіл, який узурпував молодший брат Вітовта – Сигізмунд Кейстутович.

Доти він практично не виділявся на загальному політичному тлі; тож не дивно, що, за твердженням Длугоша, після смерті його брата /109/-/110/ Вітовта нікому й на думку не спало висунути Сигізмундову кандидатуру на великокняжий стіл. Сигізмунд мав багаторічний досвід "співіснування" зі Свидригайлом, оскільки впродовж тривалого часу майбутні суперники сусідили на Сіверщині: з початку 20-х рр. XV ст. Сигізмунд був відомий як "князь Стародубський", а Свидригайло володів Черніговом, Новгородом-Сіверським і Трубчевськом, титулуючись "князем Чернігівським". Упродовж усього 1431 р. Сигізмунд виступав поруч із Свидригайлом, не виявляючи будь-яких ознак опозиційності стосовно його політичного курсу; показово, що сам Свидригайло вважав ініціатором перевороту іншого князя зі свого оточення – "підступного й віроломного" Семена Гольшанського, котрий "підбурив і підучив" Сигізмунда. Ці його дії були на руку полякам; однак, за браком джерел, важко визначити, наскільки дійовою була їхня участь в організації змови. Власне, нині, як і за часів М. Грушевського, можна констатувати тільки те, що "закулісна сторона цієї інтриги від нас значною мірою закрита".

Переворот відбувся в останній день серпня 1432 р.: Сигізмунд Кейстутович зі своїми спільниками серед ночі напав на Свидригайла, котрий зупинився в Ошмяні, й той ледве врятувався втечею. Змовники захопили його дружину, а також "поимали и посєкли" деяких прихильників Свидригайла. По цьому Сигізмунда було проголошено великим князем литовським. /111/

Ця узурпація була незабарно визнана Польщею, правлячі кола якої сподівалися на поступки Сигізмунда у спірних питаннях, зокрема щодо Поділля. Сподівання ці не були марними: вже у жовтні 1432 р. на зустрічі з представниками Ягайла в Гродно Сигізмунд своїм актом відступив Польській Короні Поділля і території на волинському порубіжжі; водночас ним була визнана зверхність Ягайла як польського короля, що до нього чи його наступника повинно було відійти Литовське князівство по смерті Сигізмунда; подальша доля ВКЛ вирішувалася обома сторонами, які мали спільно обрати нового великого князя литовського.

Натомість представники Ягайла від його імені видали привілей, яким на руських князів і бояр поширилися ті права та свободи, котрими, за буквою Городельського привілею, користувалися "буцімто" лише литовці-католики. Щоправда, спеціалісти губляться в здогадах, чи був цей привілей пізніше скріплений печаткою короля, набувши чинності закону. Грамотою, виданою в січні 1433 р., Ягайло тільки підтвердив угоду з Сигізмундом і пообіцяв йому підтримку в боротьбі зі Свидригайлом.

Ця допомога мала бути неабиякою з огляду на масштаб внутрішньополітичної боротьби, що розгорнулась у ВКЛ. Переворот 1432 р. мав верхівковий характер, і після проголошення Сигізмунда великим князем литовським його владу визнали лише власне Литва та Жемайтія. Решта ж земель зберегла вірність скинутому Свидригайлу. Цей розкол між центром держави та її руською периферією був витлумачений літописцем-сучасником в етнополітичних категоріях: "Княжив вєликий князь Швитригайло (Свидригайло – авт.) два годы бєз двух мєсяцєв… и нє управляшє зємли. Литва ж посадиша вєликого князя Жидимонта (Сигізмунда – авт.) Кєстутьєвича на вєликоє княжєньє на Вильни и на Троцєх мєсяца сєнтября в пєрвый дєнь. И прийдє Швитригайло на Полтєск (Полоцьк – авт.) и на Смолєнск, и князи русскиє и боярє посадиша князя Швитригайла на вєликоє княжєньє Русскоє".

Не дивно, що в історіографії утвердився погляд на Свидригайла як на речника національних інтересів Литовської Русі, борця за її політичне самовизначення, а конфлікт між ним і Сигізмундом набув національно-релігійного забарвлення (хоча на цьому тлі прикрим непорозумінням виглядали і католицьке віросповідання Свидригайла, і його виразні проунійні настрої, і дикі вчинки на зразок спалення митрополита Герасима).

Між тим, діяльність Свидригайла впродовж його недовгого перебування на великокняжому столі не виказує скільки-небудь помітних /112/ ознак протегування руському елементу – принаймні, у таких масштабах, які могли б викликати спротив литовського панства; серед останнього, до речі, було чимало його прихильників.

Причини цієї Свидригайлової популярності подеколи шукали в особливостях його вдачі – попри неприхильність до князя історіографів XV–XVI ст., чиї дошкульні оцінки давно вже стали хрестоматійними. Длугош вважав його запальним, нерозсудливим, імпульсивним, обділеним розумом і талантами; Гван'їні вказував на обжерливість Свидригайла, його пихатість і легковажність; Стрийковський називав князя "нікчемою та п'яницею". Водночас усі вони дотримувались думки, що саме пиятиками та щедрістю Свидригайло здобув прихильність литовсько-руських князів. Це пояснення П. Клепатський розцінив як sancta simplicitas, зауваживши, що така нестриманість видається сумнівною з огляду на надзвичайну рухливість і невтомність, котрі виявляв Свидригайло в боротьбі з ворогами.

Дещо інакше оцінювали Свидригайла північно-східні літописці. Зокрема, оповідаючи про його перехід на службу до Василія Дмитровича, один із них зауважив, що Свидригайло, хоч і "лях бє вєрою, но устроєн к брани, муж храбр, доблєстный на ополчєниє" – що, однак, не зашкодило йому засудити передачу "гордому ляху" Володимира, "єжє єсть стол зємли Русской и град Прєчистой Богоматєри". Це блюзнірство, на думку сучасників, потягло за собою Божу кару – нашестя Едігея; по ньому ореол навколо імені Свидригайла помітно зблякнув. Як зауважив укладач Никонівського літопису, "князь Швидригайло Ольгєрдович, внук Гєдиминов, єго жє всє возносяща, глаголаху богатырство, и удальство, и мужєство вєлико в побєдах, а от Єдигєєвых татар утомился зєло, бєгая со всєю храброю Литвою… Мало нє половину всєго княжєния Московского дєржал за собою, а побєды на агаряны нє показал нигдє жє, а єдучи к сєбє в Литву, пограбил град Сєрпухов".

Отже, наведені характеристики не наближають нас до розуміння феномену Свидригайлової популярності, й мусимо обмежитися констатацією того, що князь був харизматичним лідером литовсько-руської аристократії на противагу Сигізмунду, котрий, як гадають, намагався заручитися підтримкою дрібної шляхти. Протистояння цих двох князів і стало стрижнем, навколо якого оберталися історичні події у ВКЛ до кінця 1430-х рр.

Передача Польській Короні Поділля не призвела до автоматичного переходу цього регіону під владу Ягайла. Щоправда, західну його частину було окуповано ще в 1430 р.; однак Східне Поділля енергійно боронив від поляків князь Федір Несвизький. Змушений відступати, /113/ він не зупинився перед тим, щоб спалити власну резиденцію – Брацлав. Та згодом підійшло підкріплення, і 30 листопада 1432 р. князь підстеріг польське військо на переправі під Копистерином. Після битви обидві сторони рапортували про свою перемогу, однак Брацлавщина залишилась у руках Свидригайлового намісника.

Інші настрої панували в цей час на Волині. У жовтні 1432 р. до Ягайла (король не брав участі в поході на Східне Поділля, очікуючи його результатів у Львові) звернулися князі й бояри Луцької землі з проханням включити її до складу Польської Корони. Неважко було передбачити Ягайлову реакцію. Невдовзі побачив світ привілей, в якому, зокрема, гарантувалась свобода віросповідання для православних. Однак не виключено, що згадана депутація була фарсом або, як припускають, "проявом хвилевої депресії", спричиненої скиненням Свидригайла та тим агресивним запалом, з яким поляки заходилися "розв'язувати" територіальні питання. Хоч би як там було, в січні 1433 р. при дворі Сигізмунда опинився луцький намісник князь Олександр Ніс – один із найвідданіших друзів Свидригайла, відомий своєю участю в його визволенні з крем'янецького ув'язнення. Щоправда, князь так і не здолав своїх політичних і особистих симпатій і вже навесні того року повернувся до лав Свидригайлових прихильників.

Свидригайло тим часом не думав складати зброю. Уже в грудні 1432 р., отримавши допомогу від великого князя тверського, він підступив під Вільно; та доля знову зрадила його – в бою поблизу фатальної Ошмяни його наголову розбив Сигізмунд, і Свидригайло мусив тікати до Полоцька. Не були результативними й кілька наступних кампаній, здійснених упродовж 1433 р. за допомогою лівонців і татар. Свидригайло "много зла сотвориша Литовской зємлє": захопив і спалив Крево, Жеславль, Мінськ, узявши численний полон; однак ці, каральні за своєю суттю, акції засвідчили хіба що слабкість його позицій у центральних районах держави. На Русі ж оплотом Свидригайла знову став Луцьк, звідки Олександр Ніс робив напади на землі Корони.

Ягайло намагався врегулювати ситуацію шляхом переговорів, закликаючи Свидригайла до зустрічі з ним та Сигізмундом. Останній на початку 1434 р. повторно задекларував свою вірність Ягайлові, а в травні того ж року продублював норми його привілею 1432 р., "щоб уникнути на майбутнє розколу між народами наших земель і будь-якої для них шкоди". Та Свидригайло не скористався шансом порозумітися зі своїми противниками. Незабаром, у червні 1434 р., пішов з життя Ягайло – й у Польщі на деякий час втратили інтерес до литовських проблем. У цій ситуації Свидригайло отримав можливість переломити хід війни, однак задуманий ним разом із лівонцями похід на Литву /114/ перервали тривалі дощі, котрі змусили сили союзників ні з чим розійтись по домівках.

Відтак, війна набирала затяжного характеру, що не могло не відбитись на настроях у таборі Свидригайла. Схильність до компромісу з Сигізмундом взяла гору в Києві та Луцьку; наприкінці літа 1434 р. його зверхність визнав князь Ніс. Водночас із Луцьком Свидригайло втратив сусідній Крем'янець, який відступив полякам Федір Несвизький, згодом "додавши" до нього все Східне Поділля (щоправда, фактично воно залишалося за Свидригайлом до 1435 р., коли його завоював для поляків молдавський воєвода Стефан). Всі ці землі Свидригайло зумів повернути собі на зламі 1435–1436 рр., передавши їх під контроль Івана Монивидовича, котрий у 1434 р. допоміг йому утримати Київ.

Опозиційний рух позначився й на півночі – в Смоленську, мешканці якого збирались піддатися Сигізмунду. Змову викрили; як з'ясувалося, провідну роль у її організації відігравав колишній смоленський єпископ Герасим, котрий з 1433 р. обіймав митрополичу кафедру. За це він сплатив страшну ціну: за наказом Свидригайла Герасима спалили живцем (1435 р.).

Свидригайло не міг не відчувати, що рух, який він очолював, підупадає на силі. Він прагнув рішучої перемоги над Сигізмундом, для чого, за допомогою лівонців, зібрав чимале військо, з яким улітку 1435 р. вирушив на Литву. Битва сталася 1 вересня поблизу Вилькомира, при р. Свята, і завершилася приголомшливою поразкою Свидригайла. На полі бою залишилися майже всі лівонські рицарі з магістром на чолі; наклало головою й чимало русько-литовських князів, а понад сорок із них потрапило в полон. У православній традиції це витлумачувалось як покарання за смерть єпископа Герасима.

Свидригайлова зірка утрималась на політичному обрії, однак почала швидко тьмяніти. Після його поразки Сигізмунд відрядив на Русь свого сина Михайла з "усією силою литовською". Той вирушив на Смоленськ, однак під Оршею його зустріла депутація смольнян, котрі самохіть "далися" під владу Сигізмунда. Відтак Михайло (чи, як його часто звали, Михайлушко) повернув на Вітебськ, куди втік Свидригайло. Тут на нього чекала невдача: простоявши під містом шість тижнів, він "нє взя города, прочь поидє". Те саме спіткало литовців під Полоцьком, який вони обложили взимку того ж року.

Свидригайло тим часом вирушив на південь, до Києва, щоб заручитися підтримкою татар. Вони вже не раз приходили йому на допомогу, хоча, бувало, не обходилося без ексцесів (як, наприклад, у 1433 р., коли закликані Свидригайлом кримчаки, ухилившись від участі /115/ в поході на Литву, "поплєниша [зємлю] около Києва и Чєрнигова огнєм и мєчєм, бєз числа христиан в плєн повєдоша").

У Південній Русі його поява була своєчасною, адже там уже пішла поголоска про смерть Свидригайла, й по цій звістці помітно порідшали ряди його прихильників. Свидригайло відновив контроль над Сіверщиною, а згодом, як уже відзначалося, – над Волинню та Брацлавщиною. Татарська допомога виявилась доволі ефективною. Однак водночас він утратив свого традиційного союзника, лівонських рицарів, котрі в грудні 1435 р. уклали угоду з Польщею, якою, зокрема, передбачалась відмова від підтримки Свидригайла. Це унеможливило його похід на Литву в 1436 р. Своєю чергою, мешканці Полоцька й Вітебська, "нє чуя сєбє помощи ниотколє", піддалися Сигізмунду, після чого, за твердженням літописця, "начал князь вєликий Жидимонт княжити на вєликом княжєнии на Литовском и на Русском".

Ця фраза набуває особливого значення, коли взяти до уваги, що вона належить тому ж білорусько-литовському книжнику, котрий ввів до обігу термін "велике князівство Руське"; його запровадження було пов'язано з опануванням Свидригайлом Полоцька і Смоленська, а "вилучення" з ужитку (чи, точніше, повернення до традиційної титулатури володарів Литви) – з утратою ним Смоленська, Вітебська і Полоцька. Отже, за візією літописця, "велике князівство Руське" охоплювало тільки північ Литовської Русі – землі навколо Смоленська та Полоцька. Зрозуміло, що цей регіон не може служити "територіальним еквівалентом" загальноруської націона- льної ідеї, що її речником вважається Свидригайло.

Подальша його діяльність була спрямована на пошук нових союзників. Улітку 1436 р. він з'явився в Кракові, при дворі Ягайлового наступника – юного короля Владислава III (1434–1444 рр.), намагаючись розірвати його союз із Сигізмундом. Не підтриманий польською правлячою верхівкою, Свидригайло знайшов спільну мову з шляхтою руських земель Корони, яка в цей період виборювала свої станові права. Між її представниками та Свидригайлом у вересні 1436 р. було укладено сепаратну союзну угоду, якою передбачалася передача Польщі Луцької землі. Ця втрата мала компенсуватися Свидригайлові маєтностями в коронних землях; по смерті ж князя всі його володіння переходили до складу Польщі. В дусі цієї угоди видали грамоту й київські бояри, декларуючи свою вірність Польській Короні.

Ефект від цієї угоди був негайним: вислані до Луцька Сигізмундові війська на звістку про укладення союзу між Свидригайлом і королем припинили облогу й повернулися до Литви. На додержання укладеної у Львові угоди Свидригайло впустив польські війська на Волинь /116/ і передав Луцьк галицьким старостам. Однак його нові союзники не змогли виконати своїх зобов'язань – переконати короля в необхідності розриву із Сигізмундом. Той укотре підтвердив чинність акта 1432 р., а польські правлячі кола остаточно відцуралися від Свидригайла: мешканцям коронних земель було заборонено перебувати на службі у Свидригайла чи надавати йому будь-яку підтримку.

Втім, ця заборона залишилася декларативною: Свидригайло й далі підтримував контакти з галицькою шляхтою, що її представники, Ян із Сєнна та Вінцеслав Шамотульський, сиділи в Луцьку як тамтешні старости. Це тривало до кінця 1438 р., коли мешканці міста, з огляду на безпорадність польських урядових кіл, звернулися до Сигізмунда, щоб той прислав їм свого намісника. Це означало кінець Свидригайлового панування на Русі; на деякий час князь відійшов від активної політики, очевидно, усамітнившись у своїх галицьких маєтностях.

Припинення багаторічної внутрішньої боротьби у ВКЛ вело до змін у політичному курсі Сигізмунда, котрий більше не потребував польської підтримки. Підтверджуючи чи не щороку акт польсько-литовської унії 1432 р., він став уважати тягарем цю принизливу залежність – і з його вуст залунали слова, нібито запозичені з лексикону старшого брата: "Ніколи ми не були нічиїми підданими, і велике князівство наше, наскільки сягає пам'ять людська, ніколи нікому не було підвладним; ми не отримали його від поляків, а займаємо княжий престол за Богом даним спадковим правом по наших попередниках. Після смерті нашого брата, вічної пам'яті Вітовта, воно перейшло до нас як до законного спадкоємця, і ми на цьому престолі, з Божою допомогою, нікого, крім Бога, не боїмося".

Сигізмунд не обмежувався гучними заявами. Наприкінці 1430-х рр. з його ініціативи постав проект створення антипольської ліги, до якої він прагнув залучити цесаря, німецьких рицарів і татар. Однак його далекосяжним задумам, хоч би якими вони були, не судилося збутися: тільки-но опанувавши владу в межах усієї Литовсько-Руської держави, він став жертвою замаху.

Білорусько-литовська хроніка Биховця пов'язує загибель Сигізмунда з тими прикрощами ("тяжкими окрутєнствами"), яких він завдавав своїм підданим, котрі "то тєрпєли як вєрныє рабы пана своєго и ничєго злого єму нє чинили и нє мыслили; он жє, окаянник, князь вєликий Жигимонт, нє насытился злостью своєй и мыслил в сєрдцє своєм по диаволью научєнию, как бы вєсь рожай (рід – авт.) шляхєцкий погубити и кровь их розлити, а поднєсти рожай хлопский, пєсью кровь". Так виник "злой умысл": зібрати шляхту на загальноземський сейм і "на том сєймє всю шляхту выкорєнити". Сигізмунд розіслав /117/ по всіх підвладних йому землях грамоти, закликаючи "княжат и панят, и всю шляхту" прибути до Вільна для розв'язання нагальних загальнодержавних проблем.

Однак віленський воєвода Довгірд і троцький воєвода Лелюша, "довєдавшися достовєрно, яко тот сєйм положєн на пагубу всєго рожаю шляхєцкого и их самих", замірилися покласти край звірствам Сигізмунда (літописець порівнює його з біблійним уособленням зла – царем Іродом). Їхнім спільником став князь Олександр Чорторийський; було вирішено вбити Сигізмунда, захопити Вільно й Троки та "держати их на князя Свидригайла". До змови залучили й "дворянина, родом киянина, на имя Скобєйка", що його М. Стрийковський називає конюшим великого князя. Скобейко мав відвезти до Трок оброчне сіно; тож змовники вдалися до "троянського" маневру, сховавши у 300 возах своїх озброєних слуг. /118/

Скобейко та Чорторийський в'їхали до Трок 20 березня 1440 р., у вербну неділю, коли син Сигізмунда, Михайлушко, "вышєл з града до костєла", а сам князь слухав обідню у своїй "ложниці" в одній із замкових веж. Потрапили до неї хитрістю: пошкрябавши по дверях, як це робила ручна ведмедиця Сигізмунда. Князь Чорторийський "вымовил єму всє єго злыє вчинки" й викрив його кривавий задум; він же виголосив вирок: "Что єси был наготовил князєм и паном, и всєм нам пити, тоє ты тєпєрь пєй один". Безпосереднім убивцею Сигізмунда літопис називає Скобейка; разом зі своїм господарем загинув і улюбленець князя Славко, котрого змовники скинули з вежі.

Безумовно, в цьому переказі відчутна фольклорна традиція (її існування в XVI ст. зафіксував і польський хроніст М. Мєховський, згадуючи, як у Литві співали сумну пісню про вбивство Сигізмунда "хоробрими руськими князями"). Однак, як гадають, ця оповідь була складена по живих слідах трагедії і включена до літопису, коли стіни Сигізмундової "ложниці" ще плямила його кров; тож у своїй основі вона достовірна. Аналогічно трактовано смерть Сигізмунда в новгородському літописі: "Сєй бє князь лют и нємилостив… и много князєй литовских погубил, а иныє истопил, а иныє погубил мєчєм, а панов и зємских людєй нємало бєз милосєрдия изгубил; того ради и Бог на нєго навєдє лютую сию смєрть". Добре поінформований літописець (як і деякі інші сучасники) додав до учасників замаху брата Олександра Чорторийського – Івана (цікаво, що Длугош називає його "русином за родом і вірою", хоча Чорторийські були онуками володаря Чорторийська й Чернігова Костянтина Ольгердовича; це унаочнює, наскільки далеко пішов процес "зрущення" литовської правлячої династії менш ніж по ста роках її перебування на Русі). Змовники сподівалися на те, що після загибелі Сигізмунда Литовську державу знов очолить Свидригайло, проте наступником убитого князя став 13-річний син Ягайла Казимир. /119/-/120/

Розділ шостий

ЧАСИ КАЗИМИРА ЯГЕЛЛОНЧИКА

Казимир Ягеллончик, котрий опанував віленський стіл у червні 1440 р., був лише однією з можливих кандидатур на цю "вакансію". На неї претендували також Свидригайло (після смерті ненависного суперника він, не вагаючись, став називати себе "верховним князем литовським"), син Сигізмунда Михайлушко, який фактично успадкував батьківський великокняжий титул, і старший брат Казимира – польський король Владислав III. Після певних вагань серед литовського панства взяли гору прихильники Казимира. Владислав погодився відпустити його до Литви як свого намісника. Однак у Вільно Казимира відразу оголосили великим князем литовським (як зауважив новгородський літописець, "посадиша єго в Вильнє на вєликом княжєньє тихо и бєзмятєжно"); фактично ж владу в державі взяла в свої руки придворна верхівка з Яном Гаштольдом на чолі.

Черговий верхівковий переворот дав поштовх сепаратистським тенденціям на місцях. Повстав Смоленськ, де "чорні люди" оголосили своїм "господарем" Мстиславського князя Юрія Лингвеньовича, котрий, "возгордившись", спробував приєднати до своїх володінь Полоцьк і Вітебськ, тобто відновити Свидригайлове "велике князівство Руське". В Жемайтії превалювали симпатії до Михайлушка; відмовившись коритися Казимиру, жмудини обрали собі нового старосту. Від Литви відійшла Дорогичинська земля, котру за угодою, укладеною з Сигізмундом Кейстутовичем, захопив мазовецький князь Болеслав.

Литовська верхівка спромоглася подолати цю внутрішньополітичну кризу. Смоленськ опанували війська, очолені юним Казимиром. Під тиском жорстоких репресій смольняни мусили прийняти свого колишнього намісника; Юрій Лингвеньович "убоявся, видя свою дєрзость" і втік до Москви, а звідти – до Новгорода. В Жемайтії все обійшлося без застосування сили: для врегулювання ситуації вистачило дипломатичних здібностей Гаштольда. Михайло Сигізмундович, не отримавши батьківських Трок, утік за межі ВКЛ, у Мазовію. Свидригайло задовольнився наданням йому в довічне держання Волині. Складніше було розв'язати суперечку з Болеславом Мазовецьким, якого активно підтримали поляки. У 1443 р. обидві сторони опинилися на межі війни, але, зрештою, справу владнали переговорним шляхом: Болеслав відступив свої права на Дорогичин за 6 тис. кіп празьких грошів. Усі "новоприєднані" землі – /121/ Смоленська, Жомоїтська, Дорогичинська – отримали від Казимира уставні грамоти, де застерігались їхні "одвічні" права.

1444 р. приніс нові проблеми: у битві під Варною пропав без вісті брат Казимира, король Владислав (увійшов в історію як "варненський" – Варненчик). Наступного року поляки обрали своїм королем Казимира, однак зустріли спротив литовського панства, що його вдалося зломити лише під загрозою коронації Болеслава Мазовецького (вона могла потягти за собою вокняжіння в Литві Михайлушка, його друга й шурина). Литовці обумовили коронування Казимира, що відбулося в 1447 р., поверненням Поділля й суверенізацією ВКЛ.

Ці умови так і не були виконані; з другого боку, польській стороні не вдалося реалізувати наміри щодо анексії Східного Поділля та Волині. За твердженням Длугоша, Свидригайло присягався, що після його смерті Луцька земля відійде до Корони, однак, щедро обдарований литовцями, зрікся свого рішення. Хоч би як там було насправді, литовські урядові кола завчасно подбали про долю Волині й, коли Свидригайло помер (лютий 1452 р.), утримали місцеві замки в своїх руках.

Майже водночас зі Свидригайлом, у тому ж 1452 р., пішов із життя Михайло Сигізмундович, котрий, не полишаючи спроб опанувати віленський стіл, неабияк досаждав Казимиру, а в 1449 р. навіть спромігся ненадовго захопити низку сіверських міст і, можливо, Київ. Михайлушко "за злобу отца єго" не користувався популярністю в Литві й тримався силою хана Заволзької Орди Саїд-Ахмата; здолати його Казимирові допоміг Василій II, приславши військо казанського царевича Юсупа. Зрештою, Михайлушко подався до Московщини, де його невдовзі отруїли. Це з полегшенням сприйняв не лише Казимир, а й Василій, котрий у 1449 р. уклав з ним мирну угоду, якою передбачались відмова від підтримки цього Казимирового ворога та зобов'язання виступати "заодин" проти обопільних "нєдругов". "Вічне перемир'я" 1449 р. ґрунтувалося на взаємному визнанні існуючих кордонів; водночас був створений правовий механізм регуляції політичних відносин між ВКЛ, Великим князівством Московським, Твер'ю, Новгородом і Псковом, верховськими князівствами та Рязанню. Відтак, було зафіксовано баланс політичних сил у Східній Європі й забезпечено мир на східних кордонах ВКЛ.

Воднораз за часів Казимира було, нарешті, вирішено проблему взаємин із Орденом. Боротьба з ним відновилась у 1454 р. під впливом повстання "Пруського союзу", котрий репрезентував інтереси пруських міст і дворянства. Війна, що тривала 13 років, завершилась укладенням Торунського миру 1466 р., згідно з яким Орден визнав себе васалом Польщі, повернувши їй відвойовані двома століттями раніше землі. /122/

Литва не брала участі в цій війні; Казимира ж вона відволікала від суто литовських проблем. Це покликало до життя план передачі великокняжих прерогатив іншій особі; найбільш прийнятною литовській верхівці здавалася постать київського князя Семена Олельковича – онука Володимира Ольгердовича, одруженого на дочці Яна Гаштольда, одного з лідерів цього спрямованого проти Казимира руху. Останньому довелося виявити неабиякі дипломатичні здібності, щоб унеможливити такий перебіг подій; регулярно навідуючись до Литви, він зміг утриматись при владі, однак так і не подолав невдоволення литовських панів, котрі після смерті Семена Олельковича погоджувались узяти собі князем будь-кого з Казимирових синів. Така перспектива тягла за собою необхідність юридичного оформлення литовсько-польських взаємин; саме цього й уникав Казимир, і режим персональної унії Корони та Литви проіснував до самої його смерті (1492 р.). /123/

Після неї великим князем литовським став Олександр Казимирович, а польським королем – його брат Ян-Альбрехт. Та вже в 1501 р., зі смертю останнього, обидві держави знову об єдналися в руках Олександра. Ця ситуація відтворилася і за його наступників – Сигізмунда І (1506–1548 рр.) та Сигізмунда-Августа (1548–1572 рр.). Однак, хоч обидві країни очолював один володар, аж до самої Люблінської унії (1569 р.) зберігалася державна окремішність ВКЛ і Корони Польської як двох самостійних політичних організмів.

§ 1. Київське князівство: факти й пізніша традиція

Початок Казимирового правління став зоряним часом для Олександра (Олелька) Володимировича – старшого сина Володимира Ольгердовича Київського, котрий у 1394 р. втратив свій уділ, отримавши замість нього Копил. Після цього до середини 30-х рр. XV ст. Київ перебував у руках князів Гольшанських. З дочкою Андрія Івановича Гольшанського взяв шлюб молодший брат Олелька – Іван Володимирович. Можливо, це вторувало йому шлях до київського княжіння – принаймні, в літописних повідомленнях про Вилькомирську битву (1435 р.) зазначається, що серед інших прихильників Свидригайла до рук великого князя литовського Сигізмунда потрапив князь Іван Володимирович Київський. Водночас було ув'язнено й Олелька з родиною: дружиною Анастасією (дочка великого князя московського Василія І Дмитровича, звана "московкою", з якою він узяв шлюб у 1417 р.) і синами Семеном та Михайлом. Олелька тримали в Кернові, а його рідних – в Утяні.

Ув'язнення тривало до 1440 р., коли було вбито Сигізмунда Кейстутовича і великокняжий стіл посів юний Казимир Ягеллончик. Йому й бив чолом Олелько "об отчизну свою, о Києв", яку, на клопотання панів-ради, отримав "со всими пригородки києвскими". /124/

Правління Олелька Володимировича тривало май- же 15 літ – до 1455 р. На жаль, брак відповідних джерел стає на перешкоді з'ясуванню характеру його внутрішньої політики й навіть міри її самостійності. Тож не дивно, що ця проблема востаннє дискутувалася на зламі XIX–XX ст. Більшість тогочасних вчених схилялася до думки, що за володарювання нащадків Володимира Ольгердовича Київське князівство користувалося автономією, яка межувала з екстериторіальністю. Протилежну позицію зайняв у цьому питанні М. Грушевський, твердячи, що "дотеперішній погляд на київських князів Володимировичів як на вповні самостійних володарів – хибний: самостійними володарями вони не були, у внутрішніх справах своєї землі вони підлягали великому князеві і його власть обмежувала дуже значно їх власть". /125/

На підтвердження своєї думки він видрукував два акти Казимира, які стосувалися боярина Івашка Юршича, що його батько Юрша вислужив у Свидригайла маєтності на Київщині. З невідомих причин ці землі були конфісковані в Івашка Олельком. У 1453 р., за скаргою боярина, до справи втрутився Казимир, спочатку усно наказавши київському князю повернути згадані землі їх законному спадкоємцеві, потім звернувшись до нього листовно й, нарешті, підтвердивши це надання привілеєм, згідно з яким Івашко отримав свою "отчину у Києвском повєтє", "што по нашєму (Казимира – авт.) приказанию князь Алєксандр Володимєрович вєрнул".

На думку Грушевського, "цей категоричний, нецеремонний наказ великого князя київському князеві в місцевих київських справах і королівське надання маєтностей у Київщині з поминенням київського князя" виразно вказують на обмеженість прерогатив останнього.

Висловлений науковцем погляд практично не здобув підтримки фахівців – передусім, тому, що йшлося про поодинокий факт. І досі обійдено увагою надрукований майже століття тому декрет Сигізмунда III (1613 р.), де згадуються два "листи" Казимира: перший, "писаный до князя Алєксандра Володимєровича, абы зємли у воєводствє Києвском над рєкою Ушєю лєжачиє Гриню Пашиничу и Макару Волковичу привєрнул (передав – авт.)", і другий, з підтвердженням цього надання. Характерно, що дати видачі цих "листів" (19 травня і 24 вересня 1453 р.) і документів зі справи Івашка Юршича (19 травня і 21 вересня 1453 р.) практично збігаються. Відтак, є підстави говорити про колективне звернення до Казимира кількох київських бояр, покривджених Олельком. Організація такої "депутації" вказує на те, що йшлося, найвірогідніше, про одиничний випадок, і втручання великого князя литовського у київські справи не мало регулярного характеру. До того ж, Олелько лише з другого разу виконав Казимирову волю; тож, очевидно, на теренах свого князівства він почувався як цілком самостійний правитель.

Найпомітнішою подією перших років Олелькового князювання став приїзд до Києва митрополита Ісидора, котрий перед тим брав участь у роботі Флорентійського собору, на якому було укладено унію православної та католицької Церков (1439 р.). По дорозі з Італії до Москви він завітав до Києва, де князь Олелько, не здаючи собі справи з того, на яких засадах "сталось одиначєство с латиною", у лютому 1441 р. підтвердив "господину и отцу своєму Сидору" права, якими користувалися на території митрополичої єпархії його попередники.

"Государь отчич києвский" разом зі своїми "князьми и с паны, и со всєю полною своєю радою", декларувавши принцип недоторканності митрополичих маєтностей, передав Ісидору те, що "издавна", ще за часів його "вєликих прародитєлєй" – "вєликих благовєрных и благородных /126/ князєй и княгинь"[54] – належало митрополії. Він також підтвердив надання приватних осіб – те, що "вєликиє господья боярє и боярыни, и всє имєнитыє народы… давали… у поминок сєбє и за спасєниє своєй души и своєму роду всєму: сєла и волости с данями и со всєми доходы, такжє и зємли, и воды, з бортями и со всєми пошлинами, с людьми и с озєры".

Княжим воєводам і тіунам заборонялося "вступати" в "цєрковныє зємли и воды, и в люди, и во всє доходы, и во всє пошлины", що збиралися на користь митрополита; до останніх Олелько додав "мыто коньскоє" (грошовий збір з продажу коней). За відсутності Сидора (коли він "отъєдєт далєє в свою митрополию, оправляя цєрковь Божию") маєтності й доходи митрополичої кафедри переходили під контроль його намісника.

Робилися застереження щодо митрополичих людей: вони мали допомагати при будівництві міських укріплень ("коли будєт надобє город дєлати, и митрополичьи люди софийскиє задєлывают своє мєсто, котороє дєлывали так жє из старины и при пєрвых митрополитах"); натомість їм "по старинє" допомагали підводами. Якщо ж між ними й підданими князя виникали конфлікти, вони підлягали компетенції "смєсного" суда, що його процедура також описана в Олельковій грамоті.

Митрополиту призначалась і половина "осмьничєго"; під цим можна розуміти як половину всіх грошових зборів князівського "осмьника" (урядника, котрий відав збором рибного мита, розбирав дрібні крадіжки й бійки тощо), так і лише ті, що були пов'язані зі злочинами проти моралі. На останнє припущення наштовхує норма, зафіксована в уставній грамоті великого князя Олександра київським міщанам (1499 р.): "Коли которого христианина купца або мєщанина, або казака застанєт осмьник нєпочєстныє рєчи дєлаючи с бєлыми головами (жінками – авт.), тогда на том намєстнику митрополичєму хоживала урочная вина (різновид штрафу – авт.)".

Факт видачі цієї грамоти митрополиту Ісидору виразно засвідчує тенденційність пізнішої літописної звістки про те, що "Исидор, митрополит києвский, пришєд во одєждє кардинальской в Києв, но оттуду изгнаша єго". Навіть на зламі XV–XVI ст. ім'я Ісидора фігурувало в пом'янику Києво-Печерського монастиря – і тільки згодом цей запис було знищено. /127/

На відміну від Олелька, його шурин, великий князь московський Василій II, рішуче виступив проти укладеної у Флоренції унії та її речника Ісидора; у 1448 р. собор місцевих єпископів висвятив нового митрополита – Іону, котрий незабаром звернувся до київського князя, прагнучи пояснити, чому це було зроблено без санкції Константинополя. Іона покликався на спричинене Флорентійською унією "цєрковноє нєстроєниє во Цариградє" – "царь (візантійський імператор – авт.) нє таков, а ни патриарх нє таков, иномудрствующий и к латинам приближающийся"; паралельно він згадував, що й раніше, через "нєгладость (незгоду – авт.) русских господарєй со цариградскими царями" бувало несанкціоноване патріархом "поставлєньє митрополитам… на Києвє", маючи на увазі прецеденти 1051 і 1147 рр.

Вартий уваги компліментарний тон цього послання. Звертаючись до Олелька, Іона писав: "От многих про тєбя, про вєликого чєловєка, слышу, яко жє єси… заступник всєму православному христианству и тоя дєржавы, Литовской зємли, всєм христианам тутошним и похвала, и поможєниє…; во всяко врємя ты єси началник всєму добру". Нині, за браком джерел, важко судити, наскільки ці слова відповідали дійсності,[55] однак митрополитове звернення до Олелька не минуло без сліду: князь, очевидно, доклав певних зусиль до того, щоб Іоні були підпорядковані й литовські єпархії. Він же, разом зі Свидригайлом і низкою литовсько-руських вельмож, засвідчив акт, яким Казимир передав Іоні "столєц митрополич києвский и всєя Руси" (31 січня 1451 р.).

Отже, як бачимо, сучасники високо ставили політичний авторитет і християнські чесноти Олелька. На схилі віку він постригся в ченці під ім'ям Олексій і скінчив своє життя в Києво-Печерському монастирі, де й був похований.

Важко судити, наскільки відповідає дійсності епітафія з його надгробку, відтворена в "Тератургимі" Афанасія Кальнофойського (1638 р.), за якою Олелько зрікся князівської влади, переконавшись у суєтності всього сущого – "коли побачив, як б'ється народ з народом, королівство з королівством, сходять зі сцени цезарі, падають тирани".

Наступником Олелька на київському столі став його старший син Семен, якому на той час було близько 35 років (збереглися відомості про його охрещення митрополитом Фотієм у 1420 р.). У родинній традиції це /128/ тлумачилось як наслідок розподілу ("дєла") батьківських володінь між Олельковими синами: "князь Сємєн и князь Михайло Алєксандровичи промєжи сєбє дєл имєли, [и] князь Сємєн взял Києв со всєми пригородки и волостьми Києвского повєта". Інакше оповідає про ці події літопис: "Прєставися князь Алєксандро Володимєрович Києвский, прорєкомый Олєлько, и зоставит по соби двух сынов, князя Сємєна и князя Михайла. И король по смєрти отца их нє дал в дєл мєжи них Києва, алє даст [єго] от сєбє дєржати князю Сємєну, и князь Михайло сєл на отчизнє своєй, на Копыли". Отже, Казимир не визнавав "отчизны", (спадкових) прав Олельковичів на Київ, які начебто "пробєгал" їхній дід Володимир Ольгердович, подавшись у 1394 р. до Москви.

Втім, і за цих умов Казимир практично не втручався у внутрішнє життя Київської землі. Зі свого боку, Семен Олелькович вважав себе "князєм вєликого князства своєго Києвского", а його сусід, молдавський воєвода Стефан III, котрий у 1464 р. одружився з сестрою Семена Євдокією, навіть називав його "київським царем" (з таким титулом він згадується в місцевих літописах). Це й не дивно – з огляду на мас- /129/ штаби його володінь, які простягалися від Мозиря на півночі до Чорноморського узбережжя на півдні. Намісник Семена Олельковича Свиридов, "который от нєго Чєркасы дєржал", так окреслив цей південний кордон: річкою Мурафа до Дністра, потім униз Дністром, повз Тягиню (сучасні Бендери), "аж гдє Днєстр упал в морє; а оттоль, с устья Днєстрова, лиманом пошла граница мимо Очакова аж до устья Днєпрова… а от устья Днєпрова до Таваня" – перевозу на нижньому Дніпрі, який становив спільну власність володарів Литви та Криму; далі кордон з Кримським ханством пролягав по річках Овеча Вода, Самара, Сіверський Донець і Тиха Сосна.

Завдяки географічному положенню свого князівства Семен Олелькович контролював значну частину Дніпровського торговельного шляху, що з'єднував Північно-Східну Русь із Кримом та країнами Сходу. Київ посідав важливе місце в системі тогочасних економічних зв'язків. Як зазначав у своєму щоденнику венеціанець Амброджіо Контаріні, "сюди з'їжджається чимало купців із хутрами з Верхньої (Північно-Східної – авт.) Русі; об'єднавшись у каравани, вони прямують до Кафи (щоправда, часто, наче вівці, потрапляють у дорозі до рук татар)". Київський князь охоче користувався вигодами цієї транзитної торгівлі, й навіть через два десятиліття після його смерті московські купці згадували про збільшення ним митних зборів у Києві.

Однак не цим запам'ятався Семен Олелькович нащадкам, а тим, що відновив Успенську церкву Києво-Печерського монастиря, "разорєнную и в запустєнии бывшую от нашєствия злочєстиваго Батыя"; обдарував її "златом, и срєбром, и сосуды цєрковными" та "в нєй жє и сам погрєбєн бысть в гробницє, южє сам созда". Власне, як зазначено в його епітафії, сама церква Успіння стала величним надгробком Семену Олельковичу – останньому київському князю, після смерті якого в 1470 р. "на Києвє князи прєсташа быти, а вмєсто князєй воєводы насташа".

Так сталося з волі Казимира, який на звістку про смерть Семена Олельковича прислав до Києва свого намісника – Мартіна Гаштольда, швагра (брата дружини) покійного князя. Однак Семен мав прямих нащадків – сина Василя і брата Михайла, на той час намісника в Новгороді. Саме його кандидатура найбільше імпонувала киянам, котрі відмовилися прийняти до себе Гаштольда як іновірця і, головне, не князя з походження. За словами Длугоша, кияни двічі не впустили Гаштольда до міста, "кажучи, що або всі до одного накладуть головами, або (коли Казимир не поставить у них князем Михайла Олельковича – авт.) іншого собі князя добудуть", якщо не "грецької, то латинської віри". Така завзятість красномовно свідчить про безперервність традиції князівського правління на Київщині в XV ст. Однак у 1471 р. їй було покладено край, /130/ коли кияни під загрозою воєнної виправи проти свого міста таки визнали владу Гаштольда. Отже, великий князь Казимир домігся свого і "царствєнный град Києв и княжєниє єго в воєводство пєрємєни".

Такий перебіг подій не задовольняв нащадків Володимира Ольгердовича, переконаних у своїх правах на Київ. Недарма ж Семен Олелькович перед смертю "вінував" (тобто фактично забезпечив) свою дружину "києвскими пригородки и волостьми", що було б неможливо, якби він не почував себе господарем у власному князівстві. Тож навряд чи відповідає дійсності версія Длугоша, за якою в останні дні життя князь Семен, надіславши в дар Казимирові свого білого коня та лук (чим нагадував про власну звитягу в боротьбі з татарами), передав під його опіку свою родину і свої володіння, фактично зрікшись останніх на користь володаря Литви. Адже й через три десятиліття після цих подій небіж Семена Олельковича, Семен Михайлович, судячись із його вдовою Марією за свій Копильсько-Слуцький уділ, дивувався, "которым обычаєм Києв, удєл князя твоєго, послє живота (смерті – авт.) єго от тєбє и от твоих дєтєй отошєл" і чому "король єго милость граничную зємлю Києв на сєбє взял", надавши в "хлєбокормлєниє" родині покійного князя Пінськ (з правом повернути його "опять к своєй руцє").

Не могли змиритися нащадки Володимира Ольгердовича і з тим, що їх, попри високий родинний авторитет і знатність походження, відтиснуто від широкої політичної влади. Не слід забувати, що як Олелько Володимирович, так і Семен Олелькович неодноразово висувалися кандидатами на великокняжий стіл, адже вони походили зі старшої лінії Ольгердовичів і формально мали більші права на престол, аніж нащадки Ягайла, сина Ольгерда від другого шлюбу.

Кривди, заподіяні київським князям, болісно переживали й далекі нащадки Володимира Ольгердовича. Один із них, князь Іван Бєльський, у 1567 р., майже через 200 років після приходу до влади Ягайла, докоряв у листі, надісланому з Московщини в Литву, його правнукові, великому князю литовському Сигізмунду-Августу: "Наша была отчизна вєликоє княжєство Литовскоє, заньжє (оскільки – авт.) прапрадєд наш, князь Володимєр – вєликого князя сын Олгєрдов, и как князь вєликий Олгєрд понял (узяв за себе – авт.) другую жєну, твєрянку (Юліану, дочку князя Олександра Тверського – авт.), и для тоє другой своєй жєны прадєда нашєго отставил, а дал тот столец, Вєликоє княжєство Литовскоє, другой своєй жєны дєтєм, сыну Ягайлу".

Втрата обох князівських "отчизн" – Києва й Вільна – спонукала нащадків Володимира Ольгердовича до активної боротьби. Йдеться про так звану "змову князів" 1481 р. Її організаторами були Михайло Олелькович і Федір Іванович Бєльський (обидва – онуки Володимира /131/ Ольгердовича), а також Іван Юрійович Гольшанський (правнук Володимира Ольгердовича по матері, Юліані Олельківні). Змову викрили (як гадають, не без допомоги київського воєводи Івана Ходкевича). Бєльському пощастило втекти до Москви, а Михайло Олелькович та Іван Гольшанський наклали головами. За браком відповідних даних важко судити про наміри організаторів змови. Очевидно, й для більшості сучасників вони залишилися таємницею. Принаймні, на таке припущення наштовхує літописний запис під 1481 р.: "Мєсяца августа 30 король польский и литовский Казимир повєлєл стяти (стратити – авт.) князя Михаила Олєльковича и князя Ивана Юрьєвича; вина их Богу єдиному свєдуща".

За свідченнями деяких джерел, змовники хотіли детронізувати (а можливо, й убити) Казимира Ягайловича і посадити на великокняжий стіл Михайла Олельковича. Для цього начебто передбачалося використати весілля Федора Бєльського, на яке був запрошений Казимир. За іншою версією, вбивство мало статися під час полювання – на князівських "ловах". У будь-якому випадку лише щасливий збіг обставин нібито врятував Казимира від смерті. Неясно, наскільки вірогідною є й літописна версія, за якою організатори змови намислили собі відірвати від Литви землі по р. Березина й піддатися з ними Москві. Втім, не виключено, що змовники сподівалися на підтримку великого князя московського, з домом якого Олельковичів пов'язувала родинна традиція.[56] Та жоден з усіх цих намірів не здійснився. Відлунням тієї далекої трагедії дійшов до нас запис у Києво-Печерському пом'янику: "Помяни, Господи, убиєнных: князя Михаила Алєксандровича, князя Иоанна Юрьєвича".

Родині Михайла Олельковича не довелося спокутувати його гріхи: Казимир залишив удові князя Ганні та синові Семену "отчизнє" Копильсько-Слуцьке князівство, котре існувало як окремий уділ до початку XVII ст., а після смерті Софії Юріївни Слуцької (1612 р.) увійшло до складу володінь Радзивіллів. Втім, як засвідчують епітафії князів Слуцьких, у XVI ст. їх усе ще вважали "спадковими панами землі Київської". Це певною мірою відбивало й сталість уявлень про Київ як носія власної князівської традиції, що пов'язувалася з іменами Олелька та Олельковичів. І хоч у 1471 р. вона назавжди перервалась, у суспільній свідомості Київ залишився "столицею славетного колись князівства Київського" (так, зокрема, характеризував його наприкінці XVI ст. місцевий бискуп Йосиф Верещинський). /132/

Збереження традиційних життєвих засад забезпечив киянам привілей Казимира, відомий нам у підтвердженнях його наступників. Цим документом великий князь литовський визнав принцип недотор- канності церковних володінь і доходів, до яких він не мав права "вступатися". За київською шляхтою закріплювалися землі, вислужені від часів Вітовта ("с того их нє рушаєм и то всє им потвєржаєм"), а також право на їх успадкування: "по животє (після смерті володаря – авт.) жєнє и дєтєм имєнья дєржати; а в кого дєтєй нє будєт, ино ближнєму (родичу – авт.)"; лише за їх відсутності шляхетські землі спадали на великого князя литовського ("а будєт пустый чєловєк – ни дєтєй, ни плємєни – ино на нас тоє имєньє"). За згодою великого князя кияни (тобто жителі Київської землі) вільно розпоряджалися своїми маєтностями – могли їх "к цєркви по душє дати, замєнити, продати и отдати".

Крім визнання майнових прав, привілей містив і певні судові гарантії. Володар Литви зобов'язувався "бєз права (тут: самочинно – авт.) /133/ людєй нє казнити, ани губити, ани имєнєй нє отнимати" – обов'язковим був "явный суд хрєстиянский"; покарання мало відповідати провині ("хто будєт как заслужил, тот тоє и втєрпит"). Як найтяжчий злочин розглядалася державна зрада, яка каралася смертю: "хто имєт (буде – авт.) на нас лихо мыслити або на зємлю нашу, того казнити шиєю (тобто скарати на горло – авт.)"; саме за це й було страчено Михайла Олельковича та Івана Гольшанського. Втім, їхня рідня не зазнала жодних переслідувань, що також узгоджується з юридичними нормами, зафіксованими в київському привілеї: "А который будєт какую вину заслужил, ино того самого казнити (тут: карати – авт.) по єго винє, а жоны и дєтєй в имєньи нє рушати: проступит отєц, ино отца казнити, проступит сын, ино сына казнити, а отца сыннєю виною нє казнити, а сына отцовою виною нє казнити, только самого того казнити, хто будєт виноват"; виняток становили лише ті випадки, коли родичі фактично перетворювались на співучасників злочину: "А тать (злодій – авт.) што в кого украдєт… а к жонє будєт носил, а жона будєт вєдала а поживала (тут: користувалася вкраденим – авт.) з дєтьми, ино и жона винна з дєтьми". Жорстоко каралося наклепництво, однак лише тоді, коли наклепником був шляхтич; якщо ж це була особисто залежна людина, то справі просто не давали ходу ("с холопом и з рабою суда нєт").

Мешканці церковних, князівських, панських та боярських сіл звільнялися від різноманітних робіт на користь володаря Литви: косіння сіна, ставлення єзів (рибальських споруд у вигляді частоколу, поставленого поперек течії ріки), ловлі бобрів, а також від забезпечення підводами послів і гінців великого князя та сплати йому прямого податку – "подимщини", який переходив у розпорядження їхніх безпосередніх господарів ("мают они паном своим давати, хто кому служит"). За шляхтою ж закріплювалися лише дві повинності: нести зі своїх маєтностей службу великому князю литовському й "дєлати город", тобто підтримувати в належному стані укріплення Києва та його "пригородків".

Привілей захищав жителів Київської землі від зловживань місцевих воєвод і будь-яких їхніх новацій ("новин"): заборонялися довільні побори та створення нових митниць – "гдє бы здавна нє бывали за прєдков наших – тут и тєпєрь нє потрєбно воєводам нашим мыт новых уставляти, нижли старыє звєчныє (віковічні – авт.) мыта мают браны быти по-давному". Щоб запобігти "грабєжам бєзправным" київських воєвод, у привілеї застерігалося, що в шляхетських володіннях вони не можуть "по пасєкам и по зємлям бортным мєдов на сєбє брати, а по рєкам нє мают бобров гонити (тут: ловити – авт.) и озєр их волочити (тобто ловити рибу волоком – авт.), ани по лукам их осєтров брати, ни по ловом всякого звєру ловити, ни стрєляти, ни птах нє ловити, ани стрєльцов своих /134/ нє мают в их имєнья всылати… А на мєстє києвском и по иншим замком нашим, што кольвєк люди их на продажу привєзут мєдов, жит и ярин, и бобров, и куниц, и лисиц, и рыб свєжих и вялєных, того всєго воєводы києвскиє, пєнязи (гроші – авт.) нє заплатив или силою нє мают брати".

Цей офіційний за характером перелік місцевих природних багатств мимоволі викликає в пам'яті рядки з цитованої вище праці Михалона Литвина, за словами якого Київщина, "оточена з усіх боків полями й лісами, настільки родюча, що ниви, зорані один раз двома биками, дають багатий ужинок… Старі дуби та ясени, які мають дупла, багаті бджолиними роями й медом, приємним на колір та смак… На берегах річок живе сила-силенна бобрів… Птахів навдивовижу багато… Собак годують дичиною та рибою, оскільки в річках неймовірна кількість мальків і розмаїття великої рибини". Як бачимо, цей опис, наведений нами скорочено, без гіперболічних елементів, традиційних для тогочасного письменства, багато в чому перегукується із привілеєм Київської землі.

Слід мати на увазі, що цей документ дбав, головно, про інтереси шляхти. Міщанам же був адресований інший привілей, також виданий Казимиром після запровадження на Київщині воєводського правління. Він містив у собі ті ж юридичні норми, що й загальноземський ("татя казнити по єго дєлом", "отца за сыннюю вину нє казнити, а сына за отцову, а брата за братню вину", "холопу и робє нє вєрити", "суда с нєволным нє надобє"), а також певні майнові гарантії ("которого мєщанина забєрєт Бог з сєго свєта, а останєтся жона а либо дєти, а либо братья, а либо ближнии, ино тоє имєниє на ближнєго спадєт (буде успадковане родичами – авт.); а по души им вольно дати и записати к цєркви своє власноє; а всхотєл ли бы хто зємлю пашную а либо бортную записати к цєркви, то нєхай будєт з нашим призволєньєм"); було зафіксоване право міщан переселятися разом з усім своїм майном до інших міст Литовської держави ("который мєщанин… всхочєт пойти до иного города або мєста, а маючи што своє власноє, ино єму вольно продати а либо пойти со всим своим (майном – авт.) у Вєликоє князство Литовскоє, а нє за границу"). Регламентувалися різноманітні податки та служби міщанства; йому також гарантувалася свобода торгівлі й звільнення від сплати мита на всій території Київської землі. Згодом до цього додалися й інші пільги. Відтак, попри зміни у політичному статусі Києва, життя в регіоні не вибивалося зі звичної колії.

Крім цього, навіть після утвердження на Київщині режиму воєводського правління скасування її удільності не розглядалось як остаточне. Вже по смерті Казимира, котрий на смертному одрі поділив Литовсько-Польську державу навпіл між синами Олександром і Яном-Альбрехтом, виник план передачі "Києва и иных городов" їхньому "обділеному долею" братові Сигізмунду з перетворенням його на співправителя /135/ Олександра в межах ВКЛ (1495–1496 рр.); по суті, йшлося про перспективу модифікації дуалістичної держави Ягеллонів у тріалістичну. Зрозуміло, що цей план так і не було реалізовано (Сигізмунд задовольнився грошовою компенсацією), однак дискусія навколо цього питання виразно засвідчує той неабиякий політичний потенціал, що його містила в собі ідея київського княжіння.

У фаховій літературі побутує думка, що князівський стіл у Києві прагнув поновити і Михайло Глинський – всесильний фаворит Олександра, несправедливо покривджений його наступником Сигізмундом (про підняте Глинським у 1508 р. повстання див. нижче). Джерелом таких уявлень є "Хроніка" Стрийковського, де стверджується, що брат Михайла, Василь Глинський, закликав мешканців київських "пригородків" приєднуватися до повстанців під гаслом перенесення столиці ВКЛ на Русь і відтворення "Київської монархії", чим "звабив багатьох бояр київських, що з них деякі йому присягнули". Водночас сам Михайло Глинський нібито облягав Слуцьк, щоб примусити одружитися з ним удову Семена Михайловича Слуцького, княгиню Анастасію, і таким чином отримати спадкові права на Київ.

Втім, аналіз синхронних повстанню джерел, здійснений нещодавно М. Кромом, продемонстрував, що звістка Стрийковського про облогу Слуцька Глинським є легендарною (можливо, вона запозичена з родинних переказів Слуцьких, із якими був особисто знайомий хроніст). Водночас дослідник припускає, що у версії Стрийковського відбились і реальні події – намагання кримського хана Менглі-Гірея залучити Глинських до себе на службу обіцянкою "посадити на Києвє и на всєх пригородках києвских и бєрєчь их от короля". У будь-якому разі оповідь "Хроніки" фіксує не факти, а київські ремінісценції її автора, котрі, з огляду на їхній вплив на українське літописання XVII ст., становлять самостійний науковий інтерес.

Взагалі ж, оцінюючи наслідки Казимирових нововведень, не можна не зважати на харизматичний статус Києва як "найпершого з-поміж усіх інших міст" (Михалон Литвин). Бо хоча, наприклад, укладач Синопсису мав рацію, твердячи, що наприкінці XV ст. "прєславноє самодєржавиє києвскоє… в уничижєниє толико прийдє, яко от царствия в княжєниє, а от княжєния в воєводство прємєнися", саме історія Києва не може служити ілюстрацією до відомого парафразу "Sic transit gloria urbis". Навіть термін "Київське воєводство" не відразу прижився на місцевому ґрунті: за спостереженнями Г. Боряка, він уперше фіксується актами 1533 р.[57] /136/ Київщину, як і раніше, вважали князівством – а в тексті угоди між Іваном III і цесарем Максиміліаном (1490 р.), за якою останній мав підтримати Московщину в боротьбі за "повернення" південноруських земель, фігурує навіть "вєликоє княжєство Києвскоє, котороє за собою дєржит Казимир, король польский, и єго дєти". Аналогічною була й фразеологія поляків – і, відповідно, у 1569 р. Київщину було приєднано до Корони як "землю й князівство Київське". Уявлення про князівський статус Києва збереглись і в наступному, XVII ст. – не випадково один із ченців Михайлівського Золотоверхого монастиря зауважив з приводу подій 1654 р.: "Вручил Бог вєликому государю, царю и вєликому князю Алєксєю Михайловичу, всєя Вєликия и Малыя и Бєлыя России самодєржцу, Вєликоє Києвскоє княжєниє; и по єво, государєву, указу пєрвыє присылки на Вєликоє Києвскоє княжєниє бояр и воєвод".

Безперечно, в цих фактах відбилась інертність суспільної думки, що призводила до тривалого збереження в ужитку анахронічних назв адміністративно-територіальних одиниць, однак давалася взнаки й історична пам'ять про давньоруські часи [58] і політичну практику XIV–XV ст., коли київська княжа традиція реалізовувалася в різних масштабах і формах.

§ 2. Політична еміграція з Московщини

Якщо в XIV–XV ст. московські володарі не раз надавали притулок опозиційним литовським князям, то й Литва, в свою чергу, як губка, вбирала "відходи" конфліктів, які від часу до часу спалахували у сусідній державі. Завдяки цьому на теренах України в середині XV ст. з'явилися дві князівські родини – Шем'ячичі /137/ та Можайські, що належали до московської правлячої династії. Вони мали спільного предка – великого князя московського Дмитра Івановича (1350–1389 рр.), котрий, здобувши перемогу над Мамаєм на Куликовому полі (1380 р.), увійшов в історію як "Донський". Його наступником на великокняжому столі став старший син Василій; коли ж він помер (1425 р.), другий син Дмитрія, галицько-звенигородський князь Юрій, покликаючись на традиційні уявлення про родове старшинство, відмовився визнати великим князем московським свого десятилітнього небожа Василія II Васильовича. Так розпочалася виснажлива міжусобна війна, що тривала (з перервами) понад чверть століття.

Активними учасниками цієї війни стали сини Юрія. Старшому, Василію, це коштувало зору – його осліпили за наказом Василія II. А позаяк у давнину принцип "око за око" розуміли буквально, то останній і сам був позбавлений зору по десятьох роках, коли доля всміхнулася молодшому синові Юрія – Дмитру Шем'яці: у лютому 1446 р. він разом зі своїм двоюрідним братом Іваном Андрійовичем Можайським захопив Москву й проголосив себе великим князем.

Проте остаточну перемогу в цій війні здобув Василій II. Його недруги мусили шукати порятунку за межами Московського князівства. У 1454 р. "побіг до Литви" князь Іван Можайський; там же знайшов притулок після смерті Шем'яки, отруєного в 1453 р., його син Іван Дмитрович.

Обидва князі були щедро наділені Казимиром: Можайський дістав "в отчину" Стародуб і Гомель, Шем'ячич – Новгород-Сіверський та Рильськ.[59] Осмислюючи ці події століттям пізніше, Михалон Литвин нагадував сучасникам, якими бідними були ці князі, коли з'явилися в Литві, й наголошував, що тут їм дарували "цілі землі". Тож чи не крилися за "гостинністю" Казимира якісь далекосяжні політичні розрахунки? /138/ Адже, прийнявши Можайського та Шем'ячича, він порушив умови укладеної в 1449 р. угоди з Василієм II, що нею передбачалися обопільна відмова приймати на своїх землях недругів союзника та зобов'язання виступати проти них "заодин". Про можливі наслідки втечі Івана Можайського до Казимира попереджав смоленського єпископа та литовського канцлера митрополит Іона, застерігаючи, що московський володар може "у нужи (за необхідності – авт.) по слєду князя Ивана достати". І якщо великого князя литовського не відлякувала така перспектива, то, гадаємо, можна погодитись із припущенням, що він сподівався на певні політичні дивіденди.

А вони могли б бути неабиякими з огляду на амбітність князів-перекинчиків, котрі вважали себе потенційними претендентами на московський престол. Зокрема, відомо, що в 1448 р., з відновленням воєнних дій між Шем'якою та Василієм II, Іван Андрійович Можайський, порушивши укладену в 1447 р. угоду з великим князем московським, звернувся через свого тестя, князя Федора Воротинського, до Казимира, обіцяючи за допомогу в справі "посажєнья єго на князствє Московском" Ржеву, Мединь, Козельськ і визнання Казимира своїм сюзереном. І хоч тоді надії Можайського не здійснилися, він не полишав своїх намірів: на початку 1460-х рр., уже перебуваючи на чужині, Іван Андрійович уклав угоду із сином боровського й серпуховського князя Василя Ярославича Іваном Васильовичем, котрий утік до Литви після опали, яка спіткала його батька; ця угода, спрямована на повернення їхніх "отчин", передбачала можливість того, що в майбутньому Іван Можайський "достанєт вєликого княжєнья".

До речі, в 1446 р. той же Василь Ярославич, переховуючись у Литві як сподвижник Василія II після його ув'язнення, також отримав від Казимира значні земельні пожалування (Стародуб, Гомель, Брянськ і Мстиславль), хоч практично не скористався з цього надання, повернувшись невдовзі на батьківщину. Отже, не виключено, що безвідносно до політичної ситуації володар Литви був схильний передати "у приватні руки" ці віддалені "україни" своєї держави. Що ж до Івана Можайського, то він мав і певні спадкові права: його дід по матері Олександр Патрикійович колись князював у Стародубі.

Можайський із Шем'ячичем швидко призвичаїлися до життя в Литві. До володінь першого в 1465 р. додався Брянськ. Однак надужиття нового володаря призвели до його конфронтації з місцевою громадою. Вже після смерті Івана Андрійовича окремі непорозуміння переросли у відкритий конфлікт, під час якого загинув онук Івана Можайського Федір Андрійович; за цих умов Казимир передав Брянськ в управління своєму намісникові (1486 р.). /139/

Втім, свавілля було невіддільне від життя на "українах" Литовської держави, зокрема на Сіверщині. Тут князі почувалися самостійними правителями, маючи не лише власні почти, а й значні військові загони. Зловживаючи своїм високим становищем, вони не зупинялися навіть перед неприхованим грабунком колишніх співвітчизників: в "украинных жалобных списках", переданих Іваном III Казимиру наприкінці 80-х рр. XV ст., зафіксовано скарги московських купців на здирства синів Можайського і Шем'ячича та людей з їхнього оточення (при цьому в переліку "трофеїв", крім східних тканин, згадуються "чєтырнадцать брусов мыла грєцкого… да два фунта пєрцу").[60]

Разом із тим сіверські князі не стояли осторонь загальнодержавного життя, зокрема допомагали відбудовувати Київ після спустошливого нападу Менглі-Гірея (1482 р.). У повідомленні про цю надзвичайну за своїми масштабами акцію (до робіт було залучено близько 60 тис. чоловік) князі Можайський і Шем'ячич фігурують як провідні репрезентанти Сіверської землі; ще більше зріс їхній політичний вплив після пожалування Семену Івановичу Можайському Чернігова в 1496 р., внаслідок чого володіння цих князів перетворилися на суцільний земельний масив величезної площі, який сусідив із Московською державою.

Звідти в 1483 р. втік до Литви їхній близький родич, князь Василь Верейський, якого несподівано спіткав гнів його володаря. Справа мала родинний характер. Щоб її зрозуміти, варто, передусім, пригадати, що Іван III одружувався двічі. Вперше – на тверській князівні Марії, від якої мав сина Івана. Марія пішла з життя у 25-річному віці; після її смерті (чи, як подейкують, отруєння) володар Московщини недовго залишався удівцем: незабаром він посватався до Софії, племінниці останнього візантійського імператора Костянтина Палеолога, яка разом із родиною мешкала в Римі.

Після весілля до молодої дружини перейшли коштовності її попередниці, і вона, не вагаючись, щедро обдаровувала ними своїх родичів. Коли ж по дванадцяти роках подружнього життя з "римлянкою", у 1483 р., Іван III захотів подарувати своїй невістці Олені дорогоцінне "сажєнье" (розшите самоцвітами вбрання), яке колись належало Марії, з'ясувалося, що його й сліду немає: Софія, як занотували літописці, "много истє- /140/ ряла казны вєликого князя". Частину вона потайки віддала братові, інше ж як посаг у 1480 р. отримала від Софії її племінниця Марія Палеолог з нагоди одруження з князем Василем Михайловичем Верейським, котрий був близьким родичем Івана III (батько останнього, Василій II, доводився двоюрідним братом Михайлові Верейському). Роздратований правитель Московії, що його недарма звали Грозним – хоч цей епітет закріпився лише за його внуком, Іваном IV, який надав найпотворніших форм цій рисі родинної вдачі, – звелів відібрати у Верейських Софіїні "подарунки" й схопити їх самих. Від опали подружжя врятувала тільки втеча за кордон, у ВКЛ, де Верейським було надано Любеч.[61]

Внаслідок усіх цих земельних роздач Казимира удільна система на Сіверщині, фактично ліквідована в попередні десятиліття, була частково відновлена, хоча новостворені князівства становили не династичні уділи Гедиміновичів, а просторі вотчини, надані "на поживєньє" московським емігрантам.

Князі-вотчинники мали право "продати, и отдати, и замєнити, и к своєму вжиточному обєрнути" надані їм маєтності, однак їхні прерогативи обмежувалися необхідністю збереження місцевої "старини": вони не могли "вступати" у володіння світських та церковних землевласників, яким "в тєх повєтах подавал… имєнья и зємли, и люди" великий князь литовський; повинні були "суды судити по старинє, как… издавна пошло, а своих новых судов, а никоторых пошлин новых нє уводити"; крім того, з-під їхньої юрисдикції було вилучено осіб, котрі служили безпосередньо великому князю литовському.

Без сумніву, передбачалося, що титуловані чужоземці вірно оборонятимуть інтереси литовських володарів на "сіверській україні" їхньої держави. Однак на зламі XV–XVI ст. ті відіграли зовсім іншу, деструктивну, роль в історії ВКЛ. /141/

§ 3. Відносини з татарами

За часів Казимирового правління на політичному обрії Східної Європи з'явилося нове державне утворення – Кримське ханство, яке неабияк вплинуло на темп історичних процесів у навколишніх землях. Власне, поява татар на теренах Таврії (так називали Крим ще з Геродотових часів) сягає доби Батиєвої навали. Тоді вони оселились у північній, степовій, частині півострова, обклавши даниною торговельні колонії півдня. Крим став одним із улусів Золотої Орди, а його центром – однойменне містечко (сучасне м. Старий Крим), котре швидко перетворилося на визначний торговельно-ремісничий осередок.

У другій чверті XV ст., з розвитком відцентрових тенденцій у Золотій Орді, на підвладних їй теренах виникають кілька самостійних держав. Домінувала серед них Велика Орда (звана також Заволзькою), із центром у Сараї, котра претендувала на зверхність над усіма іншими новоутвореними ханствами – Астраханським, Казанським, Сибірським, Ногайським і Кримським (Перекопським). Формування останнього пов'язане з іменем Хаджі-Гірея, що його нащадки, хани з династії Гіреїв, панували в Криму до кінця XVIII ст.

Походження Хаджі-Гірея і початковий період його біографії до кінця не з'ясовані. Безсумнівним є хіба що його зв'язок із Литвою, де він знайшов притулок за володарювання Вітовта. На початку 30-х рр. XV ст. він діє в Криму, конфліктуючи з генуезцями, після чого зникає, можливо, знову емігрувавши до Литви. Дане припущення ґрунтується на літописній традиції XVI ст., згідно з якою Хаджі-Гірей "приєхал был з Орды до Литвы єщє за вєликого князя Жигимонта, и князь вєликий Жигимонт дал єму Лиду". В цьому ж переказі стверджується, що Казимир, заступивши Сигізмунда Кейстутовича на великокняжому столі, "того царя Ач-Гирєя (Хаджі-Гірея – авт.) з Лиды, чєствовавши и ударовавши, во вєликой єго почєстности до Орды Пєрєкопскоє на царство послал и послал с ним, садячи єго на царство, маршалка зємского Радивила… до Пєрєкопа, и там єго Радивил имєнєм вєликого князя Казимира посадил на царствє Пєрєкопском; и вси тыє годы за господарства Казимирова и за живота (життя – авт.) того царя Ач-Гирєя покой был мєжи /142/ княжєством Литовским и Ордою Пєрєкопскою, бо был вєликий приятєль княжєству Литовскому тот царь Ач-Гирєй за ласки вєликого князя Казимира, што єго на царство посадил, и Литовскому панству сприял, што в Литвє хлєб-соль єдал; и за єго царства ни одна нога поганская татарская бєзбожных измаильтян у Литвє и в Лясєх (Польщі – авт.) нє поставала; и в тыи часы сироты и вдовы и всє христианство вєсєлилися и Бога хвалили, что такой вєликий долгий покой имєли от поган".

З цією традицією перегукуються слова великого князя литовського Олександра, котрий нагадував Менглі-Гірею: "Отєц твой царь Ачи-Гирєй в отца нашєго хлєб и соль єл, и оттолє и стольца царского достал". Як бачимо, в обох випадках присутні посилання на хліб-сіль і одержаний з ласки великого князя литовського царський "столєц"; ці збіги навряд чи є випадковими: ймовірно, в них зафіксовано певний стереотип литовсько-кримських взаємин часів Казимира і Хаджі-Гірея. І якщо сама процедура осадження Хаджі-Гірея в Криму Радзивіллом видається дещо сумнівною, то факт його дружніх взаємин із Казимиром є безперечним. Документально їх засвідчує ярлик на всі руські землі Литовського князівства, виданий володарем Криму в 1461 р.

Однак ця згода тривала недовго. Після смерті Хаджі-Гірея (1466 р.) спалахнула усобиця між його синами, в якій узяв гору енергійний Менглі-Гірей (1468 р.). Він також видав Казимиру ярлик на руські землі (1472 р.); та невдовзі перебіг їхніх взаємин дещо ускладнився: далися взнаки контакти литовського князя з ханом Великої Орди Ахматом (Ахмедом) і намагання Івана III налагодити дружні стосунки з Менглі-Гіреєм. Між Великою й Кримською ордами існувала традиційна неприязнь; водночас сарайські правителі прагнули відновити свій контроль над Московщиною, котрий у 70-х рр. XV ст. значно послабшав. Це робило можливим взаєморозуміння між Менглі-Гіреєм та Іваном III. Переговори між ними розпочалися в 1473 р. за посередництва одного кафинського купця. Іван III запропонував Менглі-Гірею бути з ним "в братствє и в дружбє". Володар Криму погоджувався на укладення угоди, спрямованої проти Ахмата, однак не хотів надавати цьому союзові антиягеллонського спрямування, покликаючись на традиційні зв'язки між Литвою та Кримом. Сутність його позиції окреслює лист Івана III, в якому він, звертаючись до Менглі-Гірея, зазначає: "Говоришь… что король єщє с твоим отцом, с Ази-Гирєєм царєм, в братствє и в докончаньє был, а с тобою нынєча такжє в братствє и в докончаньє, и ты тово нє хочєшь порушити".

Подальші переговори були перервані подіями в Криму, де заявили про себе опозиційні щодо Менглі-Гірея сили. Хан був позбавлений влади й ув'язнений. Бунтівний бек Емінех звернувся по допомогу до турецького султана, наслідком чого стало опанування Портою всього узбереж- /143/ жя Криму (1475 р.). При цьому Менглі-Гірей дістався на волю і, визнавши себе васалом Мухаммеда II, повернув собі трон. Однак наступного року ситуація знову змінилася: за повідомленням літописця, "послал царь Ахмєт ордынский сына своєго с татары, и [тот] взял Крым и всю Ази-Гирєєву Орду, а сына Ази-Гирєєва Мєнгирєя (Менглі-Гірея – авт.) согнал, єго жє турки посадиша". Новим кримським ханом став родич Ахмата Джанібек. Менглі-Гірея ув'язнили турки, і він дивом уникнув загибелі. На зламі 1478–1479 рр. султан відпустив його на батьківський престол.

Злигодні, яких зазнав Менглі-Гірей, позбавили його сентиментальності. Тільки-но опинившись у Криму, він повідомив Івана III про свою готовність укласти союз на умовах московської сторони. Текст досягнутої угоди не залишає місця для сумнівів щодо її характеру: Іван III і Менглі-Гірей мали разом боронитися від Ахмата і спільно діяти проти Казимира ("на короля, на вопчєго своєго нєдруга, быти… заодин"). Звертаючись до великого князя московського, Менглі-Гірей зазначав: "Коли ты на короля пойдєшь или пошлєшь, и мнє на нєго пойти и на єго зємлю; или король пойдєт на тєбя, на моєго брата на вєликого князя, или пошлєт, и мнє такжє на короля и на єго зємлю пойти".

Перші плоди цього союзу позначились уже восени 1480 р., під час інспірованої Казимиром виправи Ахмата на Московщину. "Стояння на Угрі" поклало край ординському пануванню над Північно-Східною Руссю; нерішучість, виявлена Ахматом під час цієї кампанії, була обумовлена діями Казимира, котрий так і не приєднався до нього під Воротинськом: Ахмат тільки згаяв час, "ожидая к сєбє королевы помощи". Своєю чергою, Казимир не просто пас задніх: його затримали якісь "свои усобицы" (під ними зазвичай розуміють "змову князів") і напад татар на Поділля, котрий здійснив Менглі-Гірей, "служа вєликому князю [московскому]".

Попри наявні в літературі сумніви щодо дієвості цієї акції, вона знаменувала фактичний розрив із традиційним щодо Литовсько-Польської держави курсом Криму, хоча з формального боку він і не зазнав жодних змін. Ще в першій половині 1480 р., перебуваючи у Вільно, посол Менглі-Гірея запевняв Казимира у прагненні зберігати традиційні "братство" й "приязнь" – "как жил царь Ач-Гирєй с вєликим королєм польским и вєликим князєм литовским". Відтак, у Вільно було укладено союз за формулою: "Хто будєт царю (Менглі-Гірею – авт.) нєприятєль, то тот и вєликому королю нєприятєль; а хто вєликому королю нєприятєль, то тот и царю нєприятєль".

Зрозуміло, що восени 1480 р. Менглі-Гірей мусив виправдовуватись перед Казимиром за вчинений ним напад на Поділля, котрий аж ніяк /144/ не узгоджувався із задекларованою перед тим позицією. Хан покликався на затримку з поверненням із Вільна його послів, яка нібито змусила його гадати, що король "присягу отложил и приязнь". Водночас він урочисто присягнув Казимирові у присутності його представника, запевняючи, що "мы иначєй нє будєм".

Втім, ця подвійна гра не могла тривати довго. Московська сторона енергійно наполягала на тому, щоб Менглі-Гірей розірвав угоду з Казимиром ("к королю шєрть сложил") і відрядив "рать" у його землі. Михайлу Кутузову, посланому в Крим у березні 1482 р., було наказано залишатися там, аж доки хан не виконає цих вимог; при цьому чітко окреслювався район майбутнього походу: "А как учнєт царь (Менглі-Гірей – авт.) посилати рать свою в Литовскую зємлю, ино Михайлу говорити царю о том, чтобы… послал рать свою на Подольскую зємлю или на києвскиє мєста". Цей похід тлумачився у Москві як покарання за ініційований Казимиром похід Ахмата на Русь, хоча спричинені ним втрати були мінімальними й сам Ахмат помстився своєму союзникові, "распустив вои по всєй зємлє Литовской".

Зусилля московських дипломатів увінчалися цілковитим успіхом – наприкінці серпня 1482 р. Менглі-Гірей вирушив походом на Київ. Збереглося кілька літописних оповідей про цю подію, завдяки яким можна відтворити її в деталях. Напад на Київ стався 1 вересня, на Семенів день, з якого в ті часи розпочинався відлік нового року. Один із літописців – найвірогідніше, очевидець, – зазначає, що київський воєвода Іван Ходкевич отримав звістку про наближення ворога за чотири дні до появи татар на околицях міста. Цих кількох днів було замало, щоб як слід організувати його оборону. "Во град", під захист міських укріплень, "збєгошася многиє люди". У київському замку сховався печерський ігумен з усіма монастирськими старцями та скарбницею. "И приидє царь (Менглі-Гірей – авт.) под град на дєнь Сємєна Лєтопроводца, в пєрвый час дни, изряди полки и приступи ко граду, и обступи град вокруг. И Божиим гнєвом, нимало нє побився, град зажжє, и погорєша люди всє и казны. И мало [было] тєх, кои из града выбєгоша, [но] и тєх поимаша; а посад пожгоша и ближниє сєла". Менглі-Гірей "полону бєсчислєнно взял"; потрапив до нього й київський воєвода з усією родиною. Сам він і його дочка так і померли в татарській неволі; дружину й сина Івана Ходкевича згодом було викуплено. Долю воєводи розділив і печерський ігумен; самий монастир було пограбовано; рятуючись від ворога, деякі з ченців "бєжали в пєчєру и задохшася". "Учиниша пусту" Київську землю й "плєнив руских порубєжных городов 11", Менглі-Гірей повернувся до Криму. На знак дотримання своїх союзницьких зобов'язань він надіслав у дар Іванові III золоті потир і дискос зі сплюндрованої татарами Святої Софії. /145/

Пам'ять про розграбування Києва Менглі-Гіреєм зберегли не тільки літописи. У синодику Києво-Печерського монастиря, відновленого невдовзі після погрому, згадується, що попередній "изгорєл плєнєниєм києвским бєзбожного царя Мєнкирєя (Менглі-Гірея – авт.) ис погаными агаряны; тогда и сию божєствєнную цєрковь опустошиша, и всє святыє книги и иконы пожгоша. Мы ж (печерські ченці – авт.) по днєх нєколикых из их поганства исшєдшє и паки начахом имєна писати, их жє помнящє, єжє спєрва написаны быша".

У літературі відзначалося, що "серед великих князів, що їх іменами відкривається синодик, зустрічаємо київського князя Володимира, литовського Ольгерда й цілу низку московських князів – Дмитра (очевидно, Донського), Данила, Івана (Калиту), Семена (Гордого). Хоч би як тлумачити виникнення такого дивного поєднання (серед імен великих князів було ще й Вітовтове, пізніше вишкрябане)… воно засвідчує безперечні симпатії її укладача до засновників і захисників Московського князівства, визнання Російської держави центром об'єднання всіх руських земель. Судячи з синодика, в 90-х роках така роль не відводилася ні київським, ні тим більше литовським князям. Цей факт особливо вражає на тлі того, що синодик укладений по живих слідах погрому Києва кримським ханом Менглі-Гіреєм у 1482 р., який виконував свої союзницькі зобов'зання перед Іваном III, діючи за його "словом" "за нєисправлєниє королєвскоє, что привєл царя Ахмата Большиє Орды на вєликого князя". Навіть пожежа в Києві та спустошення Київської землі внаслідок цього походу не змогли підірвати ідею єдності руських земель і першості в них Російської держави".

Втім, здається більш ніж сумнівним, щоб кияни (чи, принаймні, печерські ченці) були ладні покласти своє місто на олтар цієї проблематичної ідеї. Очевидно, вони не настільки зналися на тонкощах дипломатії, щоб убачати в діях Менглі-Гірея "руку Москви". Стосовно ж наявного у синодику списку великих московських князів (від Семена Гордого до Василія II), то разом із ними згадуються й усі литовські князі, що сиділи в Києві: Володимир Ольгердович із синами й онуками, Скиргайло, Гольшанські. Тож коли й бачити в тексті синодика відображення політичних симпатій його укладачів, треба визнати, що останні були абсолютно індиферентними, занотовуючи в ньому як власних (з католиком Вітовтом включно), так і чужих володарів. Московські ж князі могли з'явитись у Печерському пом'янику і як нащадки згаданого в ньому Володимира Святого, і за усталеною практикою їхніх пожертв на помин душ своїх рідних (так, "князь вєликий Иоанн Васильєвич Московский (Іван III – авт.) вписал род свой" до цього ж синодика; у 1586 р. цар Федір Іоаннович надіслав до Печерського монастиря 250 карбованців "по отцє, царє /146/ и вєликом князє Иванє Васильєвичє (Івані IV – авт.) всєя Руси").

Менш інформативними є згадки про київський погром у деяких маєткових актах, котрі становлять інтерес хіба що з огляду на їхню лексику. Так, у грамоті Казимира житомирському наміснику Сеньку Романовичу (1488 р.) про нього йдеться як про "тую пригоду києвскую", коли "з Божьєго допущєния город наш Києв поганство татаровє сожгли"; при цьому згоріли "листы" Казимира на Сенькові маєтності (як і чимало інших документів, за браком яких ми нині нездатні реконструювати перебіг багатьох подій, що відбувалися на київських теренах).

Після Менглі-Гіреєвого погрому життя в Києві знову занепало, хоча віленський уряд вжив багатьох заходів щодо його відновлення. Передусім, було здійснено надзвичайну за своїм характером і масштабами акцію по відбудові міських укріплень – адже зі зруйнуванням київського замку ці "ворота" до Литовського князівства [62] були розчинені навстіж. Збереглась докладна інформація про те, як "гды (коли – авт.) под паном Иваном Ходкєвичєм царь Мєнгирєй Пєрєкопский Києв жжєгл", Казимир відрядив на "работу києвскую" троцького воєводу Богдана Саковича "со всєм Вєликим княжєством Литовским; тогда с паном Богданом в Києвє были князь Мстиславский, и князь Одоєвский, и князь Воротынский, и князь Вязємский, князь Трубєцкий, и князь Козєльский, и князь Друцкий, и вся зємля Смолєнская, и вся зємля Витєбская, и вся зємля Полоцкая, и всє новгородцы с Литвы (мешканці Новогрудка – авт.), и всє бєлянє (жителі м. Біла поблизу Вязьми – авт.), и всє дорогобужанє, и всє брєстьянє, и князь Каширский, и вся зємля Волынская, и подолянє, князь Можайский, князь Шємячич тогда были со всєй зємлєй Сєвєрской в Києвє. Всєго того войска конного тогда с паном Богданом в Києвє было большє сорока тысяч". Під цією надійною охороною й розгорнулося будівництво київського замку, яке здійснювалося силами 20 тис. "топоров" – робітників із подніпровських, задвінських і торопецьких волостей, з Великих Лук і Ржеви. Та навіть цих сил не вистачило для того, щоб "оправить" Київ так, "яко бы мєло быть". Вже "послє /147/ пана Богдановой работы", за воєводства Юрія Пацевича (1486–1489 рр.), Казимир "тєми ж волостями Києв вышє поднєс и добрє заробил". Втім, дерев'яні укріплення міста були недовговічними й мали поновлюватися кожні десять років.

Слід зауважити, що перед лицем татарської загрози у Вільно й Кракові покладалися не стільки на обороноздатність "українних" замків, скільки на можливість налагодження стосунків з Кримом. Нагадаємо хоча б широко відомий лист Казимира до Менглі-Гірея, в якому розорення Києва розцінювалось як прикре непорозуміння або, точніше, "Божий гнєв за грєхи" його мешканців. Відтак, зазначав Казимир, "хотя бы и ты, царю, к тому помощником нє был, однако [всє равно] было тому городу горєть и тым людям погибнуть, коли на них Божий гнєв пришєл. А, з Божєє ласки, у нас єсть городов и волостєй, и людєй досить".

Отже, грізний "бич Божий"[63] було перетворено на безневинне знаряддя Божого промислу. Менглі-Гірей не мав за що вибачатися – Казимирові досить було й запевнень, "что с нами хочєшь жить по тому, как и отєц твой"; гарантією таких "добросусідських" відносин, за задумом польсько-литовського володаря, могло стати перебування при його дворі ханського сина: "коли твой сын будєт у нас, тогда мы будєм заодно… Тогда мєжи нами будут вси вчинки добрыє".

Казимир іще не усвідомлював, що перед литовськими урядовими колами постала проблема, яку ні йому, ні його наступникам не вдасться залагодити дипломатичним шляхом. Потрібен був рішучий збройний опір, сил для якого вочевидь бракувало. Тож уже за часів Казимира виразно окреслились риси подальшої політики Вільна щодо татар, котра визначається в літературі як політика "переговорів, задобрювань і підкупів кримського двора".

Переговори не призводили до позитивних результатів або давали короткочасний ефект. Ностальгічні покликання литовців на часи Хаджі-Гірейового панування й тодішні міждержавні взаємини не знаходили у Криму бажаного відгуку; не розриваючи дипломатичних відносин із ВКЛ, Менглі-Гірей всіляко дбав про виконання своїх союзницьких зобов'язань перед Іваном III, а той, навіть підтримуючи мирні взаємини з Вільном, нацьковував кримського хана на Литву. Втім, двоєдушними були не лише Іван III і Менглі-Гірей: відомо, що Казимир і далі контактував із Заволзькою Ордою, що не могло не викликати роздратування в Москві та Криму.

Однак і в цьому литовські володарі не виявляли послідовності. Коли на початку XVI ст. заволзький хан Ших-Ахмат підтримав ВКЛ у війні /148/ з Іваном III, Олександр Казимирович (як і Казимир у 1480 р.) своєю бездіяльністю фактично прирік сповненого ентузіазму союзника на ганебну поразку. Отаборившись на Подніпров'ї, Ших-Ахмат даремно слав гінців до Олександра, нагадуючи, що той закликав його до спільної боротьби з "пєрєкопским царєм и с Иваном-холопом", після чого "мы с далєкоє зємли к вам пришли єсмо, а хочєм вашєму нєприятєлю нєприятєлєм быти, а приятєлю вашєму приятєлєм быти… а тєбя, брата нашєго, нигдє єсмо нє слышали". Скориставшись цим, влітку 1502 р. Менглі-Гірей наголову розбив Ших-Ахмата, а потім погромив Заволзьку Орду, яка відтоді, по суті, припинила своє існування; так, за висловом С. Кучинського, Литва через політичну короткозорість її володарів утратила "найефективнішу зброю проти московсько-кримського союзу".

У Вільно явно віддавали перевагу второваній дорозі переговорів і багатих "упоминків" – і навіть, як уже відзначалося вище, погоджувались на фактичне відновлення татарського "виходу". Це не могло не стимулювати подальших татарських набігів, котрі наприкінці XV ст. стали мало не щорічними. Кримчаки вдиралися на Київщину, Сіверщину, Волинь, Поділля, Галичину, руйнуючи все на своєму шляху, грабуючи міста й села та захоплюючи численний "ясир". Руські невільники користувалися великим попитом на Сході; тож не дивина, що невдовзі людоловство перетворилося на організований промисел, жертвами якого стали сотні тисяч людей.

У фаховій літературі слушно наголошувалося, що ці походи нерідко були "не політичними акціями, не мистецтвом заради мистецтва, виявом кровожерності чи варварства, а наслідком голоду й злиднів" (Л. Колянковський). Сумнозвісну "хижацьку природу" ординців зумовлював їхній економічний побут, основу якого складали кочове скотарство й примітивне землеробство, котре не знало сівозмін; походами на сусідні з татарськими землями обшири компенсувалися згубні наслідки посух та пошестей, що часто-густо вражали господарство кримчаків. Дипломатична документація рясніє згадками про те, що Орда "голодная добрє", "охудала", стала "бєсконна", а татари "истомны"; щоб прогодуватись і надолужити втрачене, вони вирушали пустошити будь-які – польські, литовські, волоські або московські – "україни". Можливість легкої наживи позбавляла кримчаків будь-яких стимулів до вдосконалення власного господарства й, відповідно, консервувала його архаїчні форми, що їх надзвичайну сталість не раз відзначали дослідники. Так утворилося зачароване коло, яке не здатні були розірвати по-примиренському налаштовані наступники Казимира.

Власне, й саме ставлення до татар було неоднозначним. З ними сусідили впродовж кількох століть, їх боялися й водночас схилялися перед /149/ силою та енергією кочовиків. У XVI ст. у ВКЛ сформувалося навіть своєрідне татарофільство, щоправда, лише у вигляді тенденції, а не як сталий компонент суспільно-політичної думки. Його задекларував у своєму трактаті вже цитований Михалон Литвин, котрий поєднував власні моралізування з вихвалянням вдачі та звичаїв кримчаків, їхніх справжніх і вигаданих чеснот.[64] У літературі не раз йшлося про те, що твердження Литвина часто суперечать як установленим науковцями фактам, так і свідченням його сучасників, зокрема С. Герберштейна. Особливо показовою є "дзеркальна опозиція" тверджень австрійського дипломата про те, що татари здатні голодувати кілька днів, після чого, "добувши що-небудь їстівне, вони насичуються через міру й сплять три-чотири дні поспіль", тим часом як литовці й русини "скрізь побивають їх… безтурботних і ніби мертвих від їжі та сну", – словам Литвина: "Татари сміються над нашою безтурботністю, заскочуючи нас, поринулих у сон після бенкетів. "Іван, ти спиш, – кажуть вони, – а я працюю, зв'язуючи тебе".

Однак у своєму ставленні до татар Литвин був не дуже послідовним, бо водночас називав їх "підступними й хитрими" та стверджував, що в чесній битві його одноплемінники нічим їм не поступляться, навіть за умов значної чисельної переваги. Цю думку він ілюструє багатьма прикладами з недавньої історії, серед яких чільне місце посідають битви, виграні гетьманом Костянтином Івановичем Острозьким (бл. 1460–1530 рр.): поблизу Лопушни (під Вишневцем на Волині), де 6-тисячне литовсько-польське військо погромило учетверо більші сили Менглі-Гірея, звільнивши 16 тис. полонених (28 квітня 1512 р.), та на Вільшаниці (між Києвом і Черкасами), де князь, завдавши поразки кримчакам, сили яких усемеро переважали литовські, відбив у ворога 40-тисячний полон (5 лютого 1527 р.).

Перемога на Вільшаниці унаочнює ефективність тактики, до якої звичайно вдавався Острозький у боротьбі з татарами (її опис залишив нам Герберштейн): "Костянтин безліч разів розбивав татар; при цьому він не виступав їм назустріч, коли вони вата- гою йшли грабувати, а переслідував обтяжених здобиччю. Коли вони діставалися до місця, де, на їхню думку, можна було, через віддаленість, нічого не боятися, перевести подих і відпочити – а це місце бувало йому відоме, – він вирішував напасти на них і наказував своїм воїнам приготувати для себе їжу тієї ж ночі, бо наступної він не дозволить їм розводити велике багаття… Чергового дня Костянтин, /150/-/151/ коли татари, не помічаючи вночі ніяких вогнів і вважаючи, що вороги повернули назад або розійшлися, відпускали коней пастися, різали худобу й бенкетували, а потім поринали у сон, з першими променями сонця нападав на них і вчиняв їм повний розгром".

Уславлюючи Острозького, сучасники не забували й про його гіркі поразки, як, наприклад, на руїнах спаленого татарами Сокаля (серпень 1519 р.), що після неї, за твердженням Михалона Литвина, "вперше запишався рід Гіреїв", милуючись скривавленими воєнними трофеями. Цілком зрозуміло, що насправді ця поразка не була першою, як і те, що й до Острозького "українні" князі успішно протидіяли татарам – згадаймо хоча б слова псковського літописця, котрий занотував з приводу смерті Семена Олельковича: "Преставился князь Сємєон Києвский на Києвє, брат Михаилов Олєлькович, чєстно боронив отчину свою, град Києв, от сильнєй сєбє ордынских царєй и от татар; тєм жє и прєвознєсся во всєй Руси и в иныє далєкиє зємли, яко жє и вєликих києвских князєй дрєвних, чєстию имя єго".

Одначе, попри героїзм окремих князів і дипломатичні зусилля їхніх володарів, ситуація істотно не поліпшувалася. Недарма ж у середині XVI [65] ст. волинські бояри скаржилися "господарським" ревізорам: "Чи є, чи немає перемир'я з татарами, рідко коли зсідаємо з коня". Уособленням тривожного життя на татарському прикордонні став образ українського селянина, котрий, за твердженням Е. Лясоти, "вирушаючи на польові роботи, завжди має рушницю на плечі й саблю чи тесак у пояса". Не менш виразною є й картина, намальована С. Кльоновичем у "Роксоланії":

Збройний орач засіває і жниво збирає при зброї,

Завжди за спиною він повний трима сагайдак.

Кров'ю оплачене збіжжя привозять селяни додому,

Щоб зберегти його – теж кров проливають свою.

Кидають часто сніданок, бо ворог вже звичний приходить.

Ворогові вже не раз вариться в полі обід.

Звикли людей грабувати ординці, народ нечестивий.

Що на оселі наскоки робить не раз. /152/

Бродом навчились вони Борисфену проходити хвилі, –

Справжньому морю, бува, рівна води глибина.

Села плюндрують вогнем, а тих всіх, кому старість чи неміч

Взятись за зброю не дасть, стрілами тут-таки вб'ють.

Швидко на конях летять, щоб стріл уникати, куди лиш

Огирі їх понесуть, вихор куди їх порве.

Та вже за Казимирових часів на перешкоді цим згубним нападам стала якісно нова суспільна сила – козацтво, що на його генезі ми зупинимось нижче. /153/-/154/

Розділ сьомий

МОСКОВСЬКІ ЗМАГАННЯ ЗА

УКРАЇНСЬКІ ЗЕМЛІ

§ 1. Воєнно-ідеологічне протистояння Московської й Литовської держав

наприкінці XV – в першій половині XVI ст.

Ініційоване Іваном III розграбування Києва татарами (1482 р.) було яскравим проявом агресивної щодо навколишніх східнослов'янських земель політики Московського князівства, яке протягом другої половини XV ст. перетворилося на могутню державу. У 1478 р. до її складу ввійшла Новгородська земля, в 1485 р. – велике князівство Тверське, один із найголовніших суперників Москви. В результаті під владою Івана III був об'єднаний основний масив великоруських земель.

Успіхи зовнішньополітичної діяльності великого князя московського відбилися на його титулатурі: від середини 80-х рр. XV ст. він почав називати себе "государєм и вєликим князєм всєя Руси", що не тільки підбивало підсумки його об'єднавчих змагань, а й містило в собі виразні претензії на зверхність над усіма східнослов'янськими землями, значна частина яких перебувала в складі Литовської та Польської держав. Це цілком усвідомлювали їхні правлячі кола, що унаочнює дипломатична документація початку 1490-х рр. Саме тоді у переговорах між наступником Казимира – великим князем литовським Олександром – і послами Івана III останній вперше у практиці московсько-литовських взаємин був названий росіянами "государєм всєя Руси" (січень 1493 р.), що, як і передбачав Іван III, викликало у Вільні рішучий протест: "Напєрєд того отєц єго, да и он ко отцу государя нашєго так нє приказывал, ни прєдки их к прєдкам государя нашєго так нє приказывали". Роз'яснення надійшли лише за півроку: "Государь наш к вашєму государю в своєм листє… новины никоторыє нє вставил: чєм єго Бог подаровал, от дєд и от прадєд, от начала, правый єсть уроженый государь всєя Руси". Експліцитно ці загальноруські претензії великого князя московського були сформульовані десятиліттям пізніше, у 1503–1504 рр., коли Олександру (на той час правив і Польщею) та його брату Владиславу Угорському було прямо заявлено, що вся Руська земля є "отчиною" московських володарів, а не тільки ті міста й волості, "кои, – словами Івана III, /155/ – нынє за нами"; при цьому останній, покликаючись на безперервний династичний зв'язок між московськими й давніми київськими князями, не приховував своїх намірів: "своєй отчины всєє доставати".

У фаховій літературі слушно зазначалося, що апелювання до патримоніального права при вирішенні Москвою зовнішньополітичних завдань на межі XV–XVI ст. не було новаційним: кількома десятиліттями раніше воно вже використовувалося для ідеологічного забезпечення приєднання Новгорода. Однак і досі науковці не звернули уваги на пряму текстуально-смислову залежність заяв Івана III від давньоруських літописних сюжетів, пов'язаних зі специфічним статусом Києва як спільної "отчини" Рюриковичів, на яку всі відгалуження цього роду мали формально рівні права. Досить порівняти твердження Івана III про те, що "вся Русская зємля, Києв, и Смолєнск, и иныє городы, которыє он (Олександр Казимирович – авт.) за собою дєржит к Литовской зємлє, з Божьєю волєю, из старины, от наших прародитєлєй наша отчина", "а их отчина – Лятская зємля да Литовская" (1504 р.), з літописною оповіддю про конфлікт між смоленськими Ростиславичами (нащадками /156/ Володимира Мономаха; до них, як відомо, належали й московські князі) та чернігівськими Ольговичами, в перебігу якого перші вимагали від других "нє искати отчины нашєя Києва и Смолєньска под нами, и под нашими дєтьми, и подо всим нашим Володимєримь плємєнємь", а ті, в свою чергу, обстоювали традиційний статус Києва як загальнородової "отчини", наголошуючи на тому, що вони "ни угрє, ни ляховє, но єдиного дєда єсми внуцы" (1195 р.). Ще раніше, у 1174 р., цією ж формулою ("Я нє угрин, ни лях, но одного дєда єсми внуци") обґрунтовував свої права на Київ Святослав Всеволодич; під 1151 р. у Лаврентіївському літопису зафіксовано твердження Ізяслава Мстиславича: "Мнє отчины нєту в Угрєх, ни в Лясєх, токмо в Русстєй зємли". Тож очевидно, що прокламовані Іваном III погляди на співвідношення між державними й етнічними кордонами, глибоко архаїчні за своєю природою, не можуть вважатися продуктом суспільно-політичної думки початку XVI ст. Тогочасна московська патримоніальна концепція сформувалася не через філіацію ідей, а шляхом імплантації уявлень XII ст. у новий історичний контекст, що й сприймається науковцями як її нерозробленість.

З другого боку, в історіографії здебільша ігнорується історична обумовленість московського патримоніалізму тим, що на східнослов'янських землях ВКЛ і Польщі не було безперервної державної та династичної традиції чи, принаймні, елітарних груп, котрі прокламували б своє походження від Рюрика та Володимира Святославича, виступаючи носіями політико-родового континуїтету. Не випадково ж на Люблінському сеймі 1569 р. представники литовської сторони, обстоюючи свої права на Волинь, відзначали, що "Волинська земля населена тільки народом литовським і руським та княжатами Олельковичами, Ольгердовичами, Наримунтовичами й Корибутовичами", тобто лише князями литовського походження, Гедиміновичами. І хоч, наприклад, нащадки Михайла Чернігівського – здрібнілі князівські роди, котрі резидували у верхів'ях Оки, – цілком усвідомлювали своє династичне походження, горизонт їхніх політичних інтересів обмежувався кордонами власних мікроскопічних володінь. Крім того, наприкінці XV ст. верховські землі ввійшли до складу Московської держави, володар якої заявляв, що спадкоємцем Рюрика є "єдин род тєх вєликих князєй, прєжє києвских, до вєликого князя Дмитрєя Юрєвича Всєволода Володимєрского;[66] а от того вєликого князя да ижє и до мєнє (Івана III – авт.) род их".

У фаховій літературі було докладно проаналізовано ту роль, яку відігравали у формуванні зовнішньополітичного курсу Івана III економічні мотиви, передусім інтереси торгівлі. З включенням до складу Мос- /157/ ковської держави Новгорода й Твері було частково вирішено завдання виходу до північних і західних торговельних шляхів; що ж до південного напрямку, то тут принципову роль відігравав Дніпровський шлях, який вів у Крим і далі, в країни Сходу. Про зацікавленість "русинів великого князя московського" у розвиткові цієї торгівлі в 70-х рр. XV ст. інформували свою метрополію, Геную, кафинські купці.

Однак умови для неї тут були далеко не сприятливими. Дипломатичне листування 80 – 90-х рр. XV ст. рясніє численними скаргами московських "гостей" на утиски з боку місцевої адміністрації в Києві, Брянську, Чернігові, Радогощі, Новгороді-Сіверському, Гомелі, Мценську. Гостре невдоволення купецтва викликало й уведення в перелічених містах нового митного збору – "тридцятого" від вартості товару.

За спостереженнями А. Хорошкевич, московські правлячі кола активно обстоювали економічні інтереси своєї держави на міжнародній арені; зокрема, російські посли у ВКЛ вимагали не лише відшкодування збитків, завданих купцям, а й гарантій безперешкодної торгівлі у майбутньому.

Втім, існували й інші, суто воєнні засоби розв'язання цих проблем. Уперше їх було застосовано у 80-х рр. XV ст. Точніше датувати початок війни між Московщиною та ВКЛ неможливо: формально її так і не було оголошено, а прикордонні конфлікти на московсько-литовському порубіжжі не вщухали впродовж усього передостаннього десятиліття XV ст., що й дало підстави О. Зиміну назвати ці події "дивною війною".

Ареною для воєнних сутичок у цей період стало верхнє Пооччя, передусім володіння князів Новосильських: Воротинських, Одоївських та Бєльовських. Їхні відносини з Москвою й Литвою визначалися договором Василія II з Казимиром 1449 р. та низкою угод, згідно з якими ці князі мали право покинути литовську службу ("с них [крєпосноє] цєлованьє долой, а им воля"). Близько 1487 р. цим правом скористалися деякі з князів Одоївських, Іван Воротинський та Іван Бєльовський; після того, як вони перейшли на службу до Івана III, міжкнязівські чвари, що від часу до часу спалахували в регіоні, набули характеру міждержавних конфліктів: уже в 1489 р. російські війська діяли під Воротинськом – і того ж року на московську службу перейшов князь Дмитро Воротинський. На початок 1490-х рр. "отчини" Одоївських, Воротинських, Бєльовських фактично опинились у складі Московської держави.

Це викликало різкий протест у Казимира, котрий відмовився визнати переходи верховських князів – "выпустить… из докончанья и ис присяги". Конфлікт був неминучим. Однак зі смертю Казимира (1492 р.) ситуація дещо змінилася. Розчленування верховної влади (великим князем литовським став Олександр Казимирович, польським королем – Ян-Альбрехт) ослабило позиції ВКЛ і дало можливість Івану III /158/ активізувати воєнні дії в регіоні. У 1492 р. московські війська захопили та розграбували Любутськ і Мценськ, узявши численний полон. Ці події та бездіяльність Олександра безпосередньо відбилися на позиціях місцевих князів: того ж року під зверхність Івана III перейшли Василь і Андрій Бєльовські, Михайло Мезецький та Семен Воротинський. Останній, пояснюючи свій від'їзд, писав Олександру: "… Отєць твой, господинє, был у мєнє у крєстном цєлованьи на том, што было отцу твоєму, осподарю нашому, за отчину за нашу стояти и боронити от всякого; ино, господинє, вєдомо тєбє, что отчина моя отстала (була захоплена князем Іваном Воротинським – авт.); и отєць твой, господинє, государь наш за отчину мою нє стоял и нє боронил; а мнє, господинє, против моєй отчины городов и волостєй мнє нє измыслил… и твоя милость, господинє, мєнє нє жаловал, города нє дал и в докончанья нє принял, а за отчину за мою нє стоял, а боярина моєго, господинє, нє жаловал, нє чтил, как отєць твой наших бояр жаловал, чтил… Ино, господинє, отца твоєго, государя вєликого короля, и твоє, и Вєликого княжєства Литовского крєстноє цєлованьє с мєнє, со князя Сємєна Фєодоровича долой". /159/

Олександр, не маючи необхідного політичного та воєнного досвіду, намагався уникнути відкритої конфронтації з Московщиною. Литовські посли, котрі прибули до Москви у листопаді 1492 р., не торкалися питання про долю верховських князів, запропонувавши, натомість, видати за Олександра дочку Івана III, Олену, що, на їхню думку, і мало залагодити всі справи. Однак Іван III наполягав на необхідності першочергового вирішення спірних територіальних питань.

Володар Литви зробив спробу силою вплинути на ситуацію. Війська під командуванням Семена Можайського і смоленського воєводи Юрія Глібовича здобули Серпейськ та Мезецьк, захоплені князем Семеном Воротинським під час виїзду з ВКЛ, проте, одержавши звістку про наближення московських військ, мусили відступити. Після цього воєнні дії припинилися.

Слід зауважити, що вже на початку 1490-х рр. Іван III кидав свій погляд у бік Сіверщини – недарма ж у 1493 р. Олександр Казимирович вимагав, щоб він зрікся претензій на Чернігів ("ажбы того вєликий князь навєки отступил"). У розрядах під 7000 (1491/1492 р.) зафіксована "посилка в Северу ко князем", яку можна тлумачити як відрядження місії, що мала сприяти "порозумінню" місцевих князів із Іваном III. Водночас до сина останнього, Василія, звернувся князь Василь Верейський, прохаючи, щоб той разом із своєю матір'ю Софією Палеолог посприяв його поверненню до Росії. У відповідь Василь сповістив його, що "и мати наша вєликая княгиня, да и мы [сами] государю отцу своєму, вєликому князю, о тєбє били чєлом; и отєц наш, князь вєликий, тєбя жалуєт, хочєт твоєй службы. И ты бы ко отцу нашєму, к вєликому князю, поєхал". Цей лист був надісланий Василеві Верейському в січні 1493 р., але той чомусь не скористався монаршою ласкою. Залишились лояльними щодо Литви й інші володарі Сіверщини.

Влітку 1493 р. відновилися московсько-литовські переговори. У лютому 1494 р. було укладено "вєчноє докончаньє", згідно з умовами якого за Московською державою закріпилися території у верхньому Пооччі, що ввійшли до її складу з переходом на службу до Івана III місцевих князів ("А князи Новосильские: Одоєвскиє, и Воротынскиє, и Пєрємышльскиє, и Бєлєвскиє всє мои, вєликово князя Ивановы, и моих дєтєй и с своими отчинами к нашєму вєликому княжству"), хоча надалі обидві сторони мали відмовитись від прийняття служилих князів із їхніми землями ("А князєй нам служєбных… на обє стороны с вотчинами нє примати"); у складі Литовської держави залишалися спірні Мценськ, Любутськ, Серпейськ і Мосальськ.

Московсько-литовське зближення було скріплено шлюбом Олександра з Оленою Іванівною. 6 лютого 1494 р. відбулася церемонія заручин, /160/ після якої ще майже рік Олена залишалась у Москві – аж доки Олександр, на настійну вимогу Івана III, не підтвердив спеціальною грамотою обіцянку "нє нудити" її до католицтва, дозволивши "дєржати свой грєчєский закон".

Ідея династичного союзу не була новиною для московсько-литовських взаємин. Свого часу розроблялися плани "жєнитвы вєликого князя Ягайла Ольгєрдовича: жєнитися єму у вєликого князя Дмитрєя Ивановича (Донського – авт.) на дочєри, а вєликому князю Дмитрєю Ивановичу дочь свою за нєго дати, а єму, вєликому князю Ягайлу, быти в их волє, и крєститися в православную вєру, и крєстьянство (християнство – авт.) своє объявити во всє люди"; двоюрідний брат Дмитра Донського Володимир Андрійович був одружений на Олені Ольгердівні, син Василій – на дочці Вітовта Софії. Що ж до шлюбу Олени Іванівни та Олександра, то, укладаючи його, литовський князь, безсумнівно, помилився в своїх політичних розрахунках, оскільки новостворений сімейний союз не лише не усунув напруженості у міждержавних відносинах, а й зав'язав новий вузол суперечностей між Москвою та Вільно. "Литовці сподівалися, – писав Герберштейн, – що цей шлюб покладе кінець ворожнечі [між государями], однак сталося так, що ворожнеча від цього ще більше посилилася".

Річ у тім, що через кілька років на підставі секретного листа від Федора Шостакова, який надійшов з Литви у травні 1499 р., Іван III звинуватив зятя в тому, що він, всупереч передшлюбним обіцянкам, наполягає на переході Олени в католицтво.[67] В листі йшлося також про "замятню вєлику мєжи латыны и мєжи нашєго христьянства (тобто між католиками й православними – авт.)". Наприкінці 1499 – на початку 1500 р. під приводом "нужи о грєчєском законє" (переслідувань православних) з ВКЛ виїхав князь Семен Бєльський, котрий уже в квітні 1500 р. опинився при дворі Івана III. Слідом за тим на бік Москви перейшли Мценськ і Серпейськ, а також князі Мосальські та Хотетівський.

Тоді ж, у квітні, за свідченнями російських джерел, "прислали к вєликому князю Ивану Васильєвичу, государю всєя Руси, бити чєлом /161/ князь Сємєн, княжь Иванов сын Андрєєвича Можайского, да князь Василєй, княжь Иванов сын Дмитрєєвича Шемякин, что на них пришла вєликая нужа о грєчєском законє, и государь бы их пожаловал, взял к сєбє и с вотчинами".

Інакше викладено події в білорусько-литовській хроніці Биховця: Іван III, готуючись до війни з ВКЛ, таємно увійшов у зносини з князями Семеном Бєльським, Семеном Можайським, Василем Шем'ячичем, прагнучи, "иж бы они з городы и волостьми отступили от зятя єго, вєликого князя Алєксандра, и со всим с тым служили єму, а к тому єщє обєщал им многиє городы и волости свои. И на том змову и присягу мєжи собою вчинили".

Відповідно до цих двох версій розділилися й думки істориків. Перше, московське, тлумачення подій 1500 р. здобуло якнайширше визнання в російській історіографії XVIII – початку XX ст. (хоч паралельно висловлювалися поодинокі гадки, що в другій половині XV ст. православне населення ВКЛ практично не зазнавало гонінь з боку держави та католицької Церкви). У литовській та польській історіографії наявність утисків, православних у ВКЛ заперечувалась уже в XIX ст. (Т. Нарбут, Й. Шуйський). У наш час ця контроверза набула ідеологічного забарвлення, оскільки йшлося, власне, про початки московського експансіонізму. Втім, і в радянській літературі знаходилось місце для тверджень про те, що на зламі XV–XVI ст. міжконфесійної конфронтації у ВКЛ не було.

Уникаючи в даному місці розгляду цього питання (докладніше див. нижче, в розділі дев'ятому), зауважимо тільки, що в зазначений період йшлося хіба що про спроби проунійно налаштованого митрополита Йосифа Болгариновича налагодити контакти з Римом, а не про реальні кроки щодо запровадження унії католицтва та православ'я у ВКЛ чи, принаймні, такі, які могли б спричинити незадоволення князів, котрі сиділи на Сіверщині.[68] Погіршення їхніх відносин із Вільном сталося, очевидно, раніше – безпосередньо після смерті /162/ Казимира;[69] це можуть засвідчити згадане вище звернення Василя Верейського до Василія Івановича стосовно можливості його повернення до Росії та інструкція Олександра посольству до Івана III (листопад 1493 р.), в якій, зокрема, йшлося про готовність великого князя литовського "отпустити из своєго панства" князів "с Москвы" – Можайського, Шем'ячича, Верейського та Ярославича – і висловлювалося прохання, "абы князь вєликий московский гнєв свой им отпустил, а отчин их им поступился". Щоправда, з боку Олександра це міг бути тільки маневр у складній дипломатичній грі навколо укладення "вічного" миру 1494 р.; та в будь-якому випадку заслуговує на увагу його розуміння того, що є "отчиною" сіверських князів, а що – тимчасовим держанням. Таке ж ставлення до цієї проблеми було продемонстровано Олександром і в 1500 р., коли його представник заявив московському послу Івану Телешову, що Можайський та Шем'ячич володіють землями, наданими їхнім батькам "на поживєньє"; при цьому наголошувалося, що Казимир "их отцам подавал городы и волости свои..; а о их городєх и волостєх господарь наш нє вєдаєт, вєдаєт єго милость (Іван III – авт.) и дєржит свою отчину". Що ж до володаря Московщини, то прагнення поширити свою владу на суміжні з його державою регіони, передусім на Сіверщину, змусило його відмовитися від традиційно ворожої політики щодо Можайського та Шем'ячича (нащадків найлютіших ворогів його батька, Василія II) і піти на переговори з цими основними репрезентантами Сіверської землі. Від нього вони отримали так звані "опасні" грамоти; в тій, що була видана Василю Шем'ячичу, говорилося: "… Что какоє лихо учинилось от твоєго дєда, князя Дмитрия Шємяки, нашєму отцу, вєликому князю Василию Васильєвичу, то мы тєбє даєм опасную грамоту, что нам за то на тєбя нєлюбки нє дєржать". Крім цього, сіверським князям могли пообіцяти (як твердить хроніка Биховця) "многиє городы и волости"; воднораз вони, очевидно, мали надію перетворити свої володіння на безумовні. /163/

Для московської сторони прийняття "в службу и с вотчиной" князів, котрі контролювали просторі території в Подесенні та Посейм'ї, означало відкритий розрив із Вільном. Тому Олександру, разом зі звісткою про їхній "отказ", було відправлено грамоту з оголошенням війни. На початку травня на Сіверщину вирушив походом московський воєвода Яків Захар'їч. Він узяв Брянськ (згідно з хронікою Биховця, завдяки зраді частини його мешканців, котрі за відсутності намісника Станіслава Бартошевича підпалили міські укріплення), після чого "брянцы вси присягнули служити вєликому князю московскому". Тут же, під Брянськом, Яків Захар'їч "привєл к крєстному цєлованию" Семена Можайського і Василя Шем'ячича.

Їхній родич, Василь Верейський, не згадується в контексті цих подій – і це досить дивно, коли пригадати, що саме він активно контактував з Іваном III упродовж першої половини 90-х рр. XV ст. Улітку 1495 р. в їхніх переговорах окреслився перелом: опальне подружжя погодилося віддати вивезену до Литви "казну". Іван III негайно відгукнувся на цю пропозицію й передав з гінцем Верейському: "Ты бы прислал ко мнє список, написав имєнно, что нам нынє хочєшь отдати [из] нашиє казны"; при цьому кількість повернених коштовностей мала визначити масштаби монаршої ласки: "Мы, посмотря по вашєму исправлєнию, и жаловати вас хотим".

Незрозуміло, чому після цього листування з московським двором перервалося. З якихось причин Верейський вирішив залишитись у Литві, правитель якої в квітні 1499 р. підтвердив своїм "листом" його права на Любеч та інші маєтності. За місяць до того, 26 березня, аналогічне підтвердження отримав і Семен Можайський, володіння якого на той час включали Чернігів, Гомель, Стародуб і волості Карачов та Хотимль. Втім, зрадивши Олександра як князь чернігівський, гомельський і стародубський,[70] на московську службу він перейшов (за інформацією від серпня 1500 р.) як господар Чернігова, Гомеля, Стародуба та Любеча; водночас останній, за свідченням інших джерел, був силою здобутий російськими військами. З урахуванням того, що після 1499 р. ім'я Верейського без сліду зникає зі шпальтів історії, стає зрозумілим, що князь або "вчасно" помер, або зайняв у подіях зламу XV–XVI ст. антимосковську позицію, заплативши за це життям.

Здається, не відразу порозумілася московська сторона з князями Трубецькими. Щоправда, уже влітку 1500 р. Іван III стверджував, що до нього перейшли Трубецькі "с городом с Трубєцком и с волостями". Справді, всі відомі на кінець XV ст. представники цього роду, зрештою, /164/ опинилися на московській службі. Однак збереглися акти, в яких ідеться про зраду та втечу до Москви князя Івана Трубецького, котрому перед тим було пожалувано землі в Оршинському повіті, що раніше (тобто до 1500 р.) належали Василеві Шем'ячичу та його боярину. Відтак, зрада Трубецького не збігається в часі з виступом Шем'ячича – найвірогідніше, вона сталася на рік пізніше.

Попри це, у 1500 р. Сіверщина фактично ввійшла до складу Російської держави. Очевидно, що успіхи Московщини на початковому етапі війни (їх апогеєм стала перемога на Ведроші в липні 1500 р., коли в полон потрапив литовський гетьман Костянтин Острозький) – були значною мірою зумовлені сприятливою для неї зовнішньополітичною ситуацією. Щоправда, Молдавія, традиційний союзник Московщини, не змогла надати їй дійової допомоги. Проте доволі ефективним був її союз із кримським ханом: син Менглі-Гірея, Ахмат-Гірей, упродовж 1500 р. здійснив два спустошливі набіги на територію Литовської держави. У походах московських військ узяли участь і казанські царевичі; так, за активної участі Мухаммед-Еміна в серпні 1500 р. був здобутий Путивль.

Втім, у літературі "найміцнішою із антиягеллонських коаліцій" називався "стихійний союз західноруського населення Великого князівства /165/ Литовського з могутньою Російською державою", на який остання й спиралась у процесі "збирання" давньоруських земель. Ця точка зору, як і уявлення про мирний і добровільний характер приєднання Сіверської землі до Московщини,[71] потребує певних коректив. Безумовно, московські війська не вели бойових дій на території володінь Можайського та Шем'ячича, однак ті сіверські міста, які перебували під контролем воєвод великого князя литовського, чинили їм збройний опір. Унікальне свідчення цього збереглось у Типографському літопису, де зафіксовано, що московські воєводи на Сіверщині "многыє грады, и власти, и сєла поплєниша, а людєй многых мєчю и огнєви прєдаша и иных в плєн повєдоша"; здобутими силою названі літописцем Брянськ, його волості Почеп і Радогощ, Любеч та Путивль. Звістка про спалення останнього міститься у посланні Олександра до Менглі-Гірея (листопад 1500 р.). Заслуговує на увагу і той факт, що частина мешканців Радогоща, Любеча, Брянська, Путивля, Чернігова у 1500 р. назавжди покинула свої "отчизныє зємли". Це засвідчують акти Литовської Метрики, які донедавна не залучалися до характеристики даних подій: "Попис" дворян ВКЛ (укладений бл. 1509 р.), "Пам'ять" 1527 р., складена шляхом опитування населення, що залишило Сіверщину після 1500 р. – тих, "хто на тои зємли жив", пожалування брянцям і путивльцям маєтностей, котрими вони могли розпоряджатися до "очищення" їхніх володінь від загарбників.

Однак нікому з них не судилося дочекатися цього "очищення": Іванові III в основному вдалося утримати завойовані в 1500 р. позиції, хоч низка обставин істотно ускладнила подальший перебіг подій. У серпні 1501 р. лівонський магістр Плеттенберг порушив укладене в 1493 р. перемир'я з Москвою. Маючи значну кількісну перевагу, Орден змусив відступити армію під командуванням князя Олександра Оболенського, однак російським військам вдалося відстояти Псков та Ізборськ. Здійснена за цих умов передислокація воєнних сил не могла не відбитися на боєздатності військ, які діяли на території ВКЛ. Водночас посилилися позиції Олександра: після смерті Яна-Альбрехта (червень 1501 р.) його обрали польським королем; паралельно було укладено новий акт унії між Польщею та ВКЛ.

Внаслідок цього московські війська відмовилися від запланованого раніше великого наступу на Смоленськ; упродовж 1501 р. їхня бойова активність обмежувалася дрібними сутичками на прикордонні. Погіршилася ситуація на Сіверщині: в серпні 1501 р. сюди вдерлося 100-тисячне /166/ військо союзника ВКЛ – хана Заволзької Орди Ших-Ахмата; зламавши опір сіверських князів, татари захопили Рильськ і Новгород-Сіверський. Проте дії Ших-Ахмата, як уже відзначалося, не були своєчасно підтримані Олександром; як наслідок, у червні наступного року його армію вщент розбив Менглі-Гірей. Стабілізація ситуації в регіоні дала можливість Семену Можайському та Василю Шем'ячичу взяти участь в облозі Смоленська; місто не капітулювало, і війська Івана III, "зємлю Литовскую повоєвав и поплєнив", були змушені відступити.

В цілому наприкінці 1502 р. встановився певний баланс сил як на московсько-литовському, так і на московсько-лівонському театрах воєнних дій. Усі сторони відчували гостру потребу в перепочинку. За пропозицією Олександра було сформовано спільне литовсько-лівонське посольство, яке в березні 1503 р. прибуло до Москви.

Переговори з представниками Лівонії завершилися тільки домовленістю про 6-річне перемир'я. Не вдалося укласти мирного договору й з ВКЛ: литовська сторона вимагала повернення захоплених Москвою земель, а Іван III удавав щире здивування: "Нам чєго дєля (заради чого – авт.) вєликому князю Алєксандру тоє своєй отчины отступатись?" Коли переговори остаточно зайшли в глухий кут, литовська сторона, за прикладом Лівонії, запропонувала московській 6-річне перемир'я на умовах збереження статус-кво.

Перемир'я було укладено 28 березня 1503 р. До Московської держави фактично перейшли всі сіверські міста: Чернігів, Стародуб, Путивль, Рильськ, Новгород-Сіверський, Любеч, Гомель, Почеп, Трубецьк, Радогощ, Брянськ, Мглин, Дроків.[72]

Московсько-литовські переговори "о вєчном миру и о докончаньє" відновились у лютому 1504 р. Під час переговорів жодна зі сторін не виявила схильності до компромісу. Олександр наполягав на тому, щоб Іван III "тыє городы, и волости, и зємли, и воды, отчину нашу, которыє ж єси нам бєз всякоє причины забрал, зася нам вєрнул". Іван III був не менш категоричним при обстоюванні своїх "отчинных" прав: "… Каждому отчина своя мила и каждому своєго жаль. Ино вєдь вєдомо зятю нашєму, Алєксандру королю и вєликому князю, что Русская зємля вся… наша отчина; и нам и нынє своєй отчины жаль; а их отчина – Лятская зємля да Литовская".

Такого ж курсу дотримувався наступник Івана III, Василій III (1505–1533 рр.) у переговорах із Сигізмундом І, котрий у 1506 р. заступив Олександра на великокняжому престолі. Новий володар Литви, навіть /167/ погоджуючись на незначні територіальні поступки Московщині, рішучо наполягав на поверненні Чернігова, водночас не полишаючи надії "очистити" ці землі воєнним шляхом.

У 1507 р. спалахнула нова московсько-литовська війна. На її перебіг вплинули як сприятливі для Росії зовнішні обставини (ВКЛ не отримало допомогу Лівонії), так і ускладнення внутрішньополітичної ситуації в Литовській державі, де розгорнулося повстання Михайла Глинського. Показовими є спроби останнього (до речі, католика за віросповіданням) копіювати події 1500 р. шляхом поширення чуток про насильне покатоличення руських земель,[73] що й перетворило його в пізнішій традиції на оборонця їхніх національних інтересів, виразника настроїв місцевої православної шляхти. Насправді ж він був лише талановитим авантюристом, котрий зумів перетворити епізод придворної боротьби на подію східноєвропейського масштабу.[74] /168/

У вересні 1508 р. до Москви прибуло литовське посольство з пропозиціями щодо укладення миру. Переговори тривали недовго – вже у жовтні "князь вєликий Василєй Ивановичь всєя Руси с королєм Жидимонтом (Сигізмундом – авт.) мир и вєчноє докончаниє взял, а городы рускыє и с волостми, свою жє вотчину, да и князєй служєбных, князя Василия Ивановича Шємякина, да князя Василия Сємєновича Стародубскаго, и Новосилських князєй, и Одоєвскых, и Воротынскых, и Бєлєвскых, и Трубєцкых, и Масалских, и с их вотчинами написал в свою сторону".

Таким чином був юридично оформлений перехід Сіверщини до складу Московської держави (за винятком Любеча, поверненого ВКЛ). Однак литовські правлячі кола не втрачали надії домогтися того, щоб "тот край… к рукам господарским пришол и так был захован, яко был за славноє памяти короля єго милости Казимира". До цього їх закликали й представники сусідньої з Сіверщиною Київської землі (вище вже цитувалися скарги депутації киян до Сигізмунда І на шкоди, завдані їм втратою Путивля.

Характерно, що при відстоюванні своїх прав на цей регіон литовські офіційні кола також широко використовували аргумент "отчинності", цілком виправданий з огляду на майже півторасотлітнє перебування Сіверської землі у складі ВКЛ. З московського боку, в свою чергу, лунали звинувачення, що литовські князі оволоділи Сіверщиною, як і іншими давньоруськими землями, "зрадою".

У родоводі великих литовських князів, укладеному в Московщині на початку XVI ст.,[75] стверджувалося, що їхній предок Гедимін ("Гегиминик") був нібито тільки "рабом", "конюшцем" Вітеня [76] – дрібного смоленського князя з роду Ростислава Мстиславича, котрий, утікши з татарського полону, оселився в Жемайтії у "нєкоєго бортника" й одружився з його дочкою; коли ж "Витєнца" вбило громом, з нею взяв шлюб Гедимін, що й дало початок роду литовських князів. Їхнє піднесення пояснювалося "вєликих князєй русских нєсогласиєм" і "мєжусобными браньми", які дозволили Гедиміну, вирядженому тверським князем Олександром Михайловичем збирати данину "об сю сторону Нємана", збагатитись і стати володарем Литви (протверська тенденція родоводу була зрозумілою з огляду на походження його автора; у московській тра- /169/ диції XVI ст. Олександра Тверського заступив московський князь Юрій Данилович). Паралельно наголошувалося, що великі московські князі походять від римського кесаря Августа й можуть титулуватися царями, оскільки їхній предок Володимир Мономах отримав царські регалії від візантійського імператора Костянтина Мономаха. Це сталося внаслідок організованого Володимиром Всеволодичем походу на Фракію, що увінчався цілковитим успіхом. Просячи миру, Костянтин Мономах передав йому через послів – ефесського митрополита Неофіта, єпископів і "рядников" – свій "вєнєц царскый… на блюдє златє", знятий з власної шиї "животворящий крєст от самого животворящєго дрєва, на нєм жє распят владыко Христос", "крабицу (ларчик, ковчежець – авт.) сєрдоликову, из нєя жє Август, кєсарь римский, вєсєляшєся, и ожєрєльє, ижє на плечу своєм ношашє… и иныє многиє даровє". Увінчаний з рук Неофіта царським вінцем, київський князь отримав право зватися "отсєлє боговєнчанный царь… И от того врємєни князь вєликий Володимєр /170/ Всєволодич нарєчєся Мономах [77] и царь Вєликия Россия. И от того часа тєм вєнцєм царским, что єго прислал вєликий царь грєчєс- кий Константин Мономах, вєнчаются вси вєликиє князи володимєрскиє, єгда ставятся на вєликоє княжєниє русскоє".

"Послання про Мономахів вінець" було покладено в основу офіційного "Сказання про князів володимирських", яке, своєю чергою, стало наріжним каменем ідеології самодержавства у Московській Русі. Наявні в ньому "історичні аргументи" охоче використовувалися російськими дипломатами, які обстоювали царський статус свого володаря, офіційно прийнятий Іваном IV у 1547 р. /171/

У відповідь на імперські претензії московських володарів з Кракова й Вільна лунали заяви, що, позаяк Київ належить Литві, "никому бы тым имєнєм и титулом царства києвского нє было пристойно писатися – одно єго королєвской милости, а нє вєликому князю московскому" (1548 р.); знаходилось місце і для кепкувань над вигаданою генеалогією правителів Росії (так, польський поет Ян Кохановський писав про Івана Грозного: "Нащадок римського імператора Августа; хто зна, звідки взяв він того літописця!").

Водночас литовські князі плекали власну "римську" ідею, декларуючи походження литовців від латинян. Першим сформулював цю теорію Ян Длугош; вона базувалася на схожості мов та поховальної обрядовості цих двох народів. Длугош припускав, що за часів Юлія Цезаря частина давніх італійців, прихильників Помпея, очолена князем Вілієм, емігрувала далеко на північ, заснувавши місто, назване на честь їхнього вождя Вільном. Суворий край, який вони заселили, був (на згадку про далеку батьківщину) охрещений Літалією; перекручена, ця назва дійшла до нас як "Литва".

Наведена теорія стала дуже популярною. Так, Михалон Литвин без вагань покликався на "напівлатинську мову" та "давні римські обряди" своїх одноплемінників і спогорда згадував про "московські письмена", котрі "не мають нічого, що спонукало б до доблесті, оскільки руська мова чужа нам, литвинам, тобто італійцям, у чиїх жилах тече італійська кров". Литвин виклав дві версії того, як предки литовців потрапили на північ. За першою, їх було виряджено на боротьбу зі скіфами; ближчою ж до істини він вважав другу, згідно з якою "вони були занесені бурями Океана за Гая Юлія Цезаря" під час його походу на Британію. У білорусько-литовських літописах широкої редакції утвердився інший варіант легенди: предком литовців був родич імператора Нерона Палемон, котрий на чолі великого почту втік від "кривд і утисків" свого деспотичного володаря.

Ідея римського походження литовської шляхти та її володарів не здобула визнання в Москві. Натомість (як гадають, під тиском Гедиміновичів, котрі служили при московському дворі – Трубецьких, Бєльських, Мстиславських) у 30 – 40-х рр. XVI ст. виникла нова версія родоводу великих литовських князів. Гедиміна оголосили Рюриковичем, нащадком полоцького князя Рогволода. В основу такої "ідентифікації" було покладено літописний сюжет про заслання до Царгорода сином Володимира Мономаха Мстиславом двох Рогволодовичів, котрі відмовились допомогти йому в боротьбі з половцями (1129 р.). За версією московських книжників, які назвали їх на литовський лад Давилом і Мовколдом, згодом князів запросили до себе "вильнянє"; праправнуком Давила ("пєрвого князя на Вильнє") нібито й був Гедимін. /172/

Цей варіант родоводу задовольнив як приходнів-Гедиміновичів, так і володарів Московщини, оскільки, згідно з літописом, Мстислав позбавив Рогволодовичів їхньої частки Руської землі, а відтак їхні нащадки не могли претендувати на давньоруську територіальну спадщину (тобто окреслена в родоводі ситуація, коли міста, що здавна були "обладаны князми києвскими, иныє чєрниговскими, иныє смолєнскими, иныє полоцкими", стали "городами литовскими… ижє суть нынє за кралєм", розумілась як аномальна). Більше того, оскільки "Литва в ту пору дань даяшє князєм полоцким", а ті, своєю чергою, підпорядковувалися київським, з'явилась основа для тверджень, що "нє токмо что Русская зємля, но и Литовская зємля вся" є вотчиною московських Рюриковичів.

Не дивно, що ця генеалогічна легенда швидко потіснила попередню, яку в 60-х рр. XVI ст. Іван Грозний назвав нісенітницею (брехнею "бєзлєпичников"). Він же після смерті останнього Ягеллона, Сигізмунда-Августа, заявив, що, раз "тово роду нє осталось никого", то "Корона Польская и Вєликоє княжєство Литовскоє наша вотчина".

Незалежно від того, наскільки широко московські государі окреслювали територію своєї "отчини", центральним об'єктом їхніх претензій залишався Київ. Симптоматично, що на зламі XV–XVI ст. великий князь литовський Олександр навіть почав називати себе князем Русі та Києва (з таким титулом він фігурує в переговорах із лівонським магістром і в укладеній з ним у 1501 р. угоді), що, безумовно, було відповіддю на посилення інтересу до Києва з боку його войовничого тестя. Адже, як уже відзначалося вище, у 1490 р. той у договорі з цесарем Максиміліаном проголосив курс на опанування "вєликого княжєства Києвского".

Зрозуміло, що кількома роками пізніше Івана III неабияк стурбував проект передачі Києва Сигізмунду. Своїй дочці, котра й сповістила його про цей план, він написав: "Что єси говорила… что князь вєликий да и пановє думают и хотят Жидимонту дати в Литовском в вєликом княжєствє Києв да и иныє городы; ино, дочь, слыхал я, каково было нєстроєньє в Литовской зємлє, коли было государєй много; а и в нашєй зємлє, слыхала єси, каково было нєстроєньє при моєм отцє; а послє отца моєго каковы были дєла и мнє с братьєю, надєюся, слыхала єси, а иноє и сама помнишь; и только Жидимонт будєт в Литовской зємлє, ино вашєму которому добру быти? И я приказываю то к тєбє того дєля (заради – авт.), что [ты] єси дитя нашє и что нє по тому вашє дєло почнєт дєлатись, и мнє того жаль. А захочєш о том говорити с вєликим князєм, и ты бы говорила с ним от сєбя, а нє моєю рєчью; да ко мнє бы єси обо всєм отказала (дала знати – авт.), каково вашє дєло" (травень 1496 р.).

Отже, лякаючи Олену примарою міжусобиць і чвар та старанно маскуючи свої справжні наміри батьківським піклуванням, Іван III прагнув /173/ змусити її чоловіка відмовитись від проекту, котрий мав ускладнити перебіг боротьби за Київ. Олександр, зі свого боку, волів, щоб його тесть повністю зрікся претензій на Київ, додавши відповідний пункт до тексту договору ("докончания") 1494 р.: "Абы єси тот замок наш Києв и всє києвскиє мєста в наш лист докончальный казал вписати, а либо особный лист свой вєлєл бы єси нам на то дати". За це він ладен був піти на поступки в найболючішому на той час питанні литовсько-російських взаємин й визнати за Іваном III титул "государя всієї Русі". Однак з огляду на те, що саме Київ був стрижнем загальноруської програми володаря Московщини, переговори стосовно такого розв'язання наболілих проблем не увінчалися успіхом.

Щоправда, крім принципу "отчинності", правителі Росії мали в своєму ідеологічному арсеналі ще один аргумент на користь правомірності об'єднання ними всіх руських земель. На нього в середині 1520-х рр. звернув увагу в листі до папи Климента VII нунцій Альберто Кампензе, відзначивши: "Великий князь московський Іван, а також його наступник, нинішній князь Василій, неодноразово – як за нинішнього короля Сигізмунда, так і за його попередників, королів Олександра й Казимира, – намагались опанувати більшу частину Литви, а саме землі… які складали раніше державу русів. Свої претензії московські князі ґрунтують на тому, що Русь, підвладна тепер польському королю, так само, як і Львів і частина Польщі, що лежить на північ і північний схід від Сарматських гір (Карпат – авт.), дотримуються непохитно грецької віри".

Справді, після падіння Константинополя (1453 р.), котре розглядалось російськими ортодоксами як Божа кара за укладення Флорентійської унії 1439 р., Москва намагалася перебрати на себе духовне лідерство в православному світі. Елементи цього специфічного месіанізму виявились уже в XV ст. Поштовхом для їх розвитку стали ідеї, пов'язані з подоланням есхатологічної кризи 1492 (7000 за тодішнім літочисленням) року, коли очікувався "кінець світу". Після того, як цього не сталося, виникла потреба в новому тлумаченні церковних пророцтв. Спробою такого переосмислення став "Виклад пасхалії" московського митрополита Зосими, в якому він подав власну, несподівану та сміливу, трактовку відомої євангельської фрази: "І стануть перші останніми, а останні першими". На його думку, "першими" були греки (візантійці), на зміну яким, згідно з пророцтвом, приходять "останні" – росіяни. Іван III – "благовєрный и христолюбивый вєликий князь Иван Васильєвич, государь и самодєржєц всєя Руси" є "новым царєм Константином",[78] а Москва – "новым градом Константина", тобто другим Константинополем. /174/

З часом ця ідея модифікувалась у теорію "Москви – третього Риму", яку на початку 20-х рр. XVI ст. сформулював старець одного з псковських монастирів Філофей. У своєму "Посланні на звіздарів" він виступив проти німецького лікаря й астролога Миколи Бюлова, котрий служив при дворі Василія III; той обстоював думку, що світовим центром християнства є Рим. На противагу цьому Філофей висунув твердження, що ні Рим, ні "другий Рим" – Константинополь, вражені католицькою "єрессю", не здатні виконувати цю функцію; вона є довічною прерогативою "третього Риму" – Москви, відповідальної за долю християнства у всесвітньому масштабі: "Два ибо Рима падоша, а трєтий стоит, а чєтвєртому нє быти".

Можна сперечатися з приводу того, наскільки істотним був вплив цих ідей на зовнішньополітичну практику московських государів, однак уже в 1500 р. Іван III "упорався" з роллю захисника православ'я на теренах сусідньої Литовської держави, відкраявши від неї неабиякий шматок. Однак у її межах залишився Київ, котрий, попри тривалу десакралізацію, оточувала аура православної святості. Поет Себастьян Кльонович відзначив з цього приводу в своєму творі "Роксоланія" (1584 р.):

"Знайте, що Київ у нас на Русі значить стільки,

Як давній Рим для старих християн,

Має таку ж він вагу".[79] /175/

Тут стояли Свята Софія (названа в Олельковій грамоті Ісидору "матєрью всєм цєрквам русским") і Печерський монастир; останній особливо шанувався московськими вельможами, котрі, перебуваючи в Литві, не пропускали нагоди занести свій рід до місцевого синодика.

Варто нагадати, що як собор Святої Софії, так і деякі інші київські споруди зводилися за взірцем константинопольських; цю аналогію вповні усвідомлювали і в XV–XVI ст., порівнюючи Святу Софію й Золоті Ворота з їх візантійськими прототипами. Тож уявлення про Київ як другий Константинополь, хай і не задекларовані в літературних пам'ятках,[80] були сталим компонентом суспільної свідомості.

Очевидно, що ідеї стосовно Москви як "нового града Константина" й "третього Риму", продуковані на зламі XV–XVI ст., мали бути узгоджені з цими традиційними уявленнями. Відтак, сформувалась концепція "Москва – другий Київ", під впливом якої був, зокрема, автор "Історії про Казанське царство" з його запальним вигуком: "Воссиял нынє стольный и прєславный град Москва, яко вторый Києв… и трєтий новый вєликий Рим, провоссиявший в послєдниє лєта, яко вєликоє солнцє в вєлицєй нашєй Русской зємли".

Зрозуміло, що ця компромісна теорія не скасовувала необхідності включення Києва до складу Росії. Київські святощі додали б ваги московським претензіям на першість у православному світі, а сама влада над Києвом мала "переконати" литовсько-польську сторону в законності царського титулу великих московських князів. Головне ж, Київ був центром Давньоруської держави – "отчини" московських государів. Тож сучасники мали рацію, констатуючи, що Іван IV прагнув захопити Київ як "колишню столицю Русі", адже той не раз нагадував, що при його предках "и Вильна была, и Подольская зємля, и Галицкая зємля, и Волынская зємля вся к Києву".

Ці настрої свого володаря поділяли й пересічні росіяни. Нагадаємо хоча б слова Михалона Литвина, котрий зауважив з приводу ставлення "московитів" до Києва: їхній князь "понад усе бажає заволодіти цим містом, яке йому до вподоби, твердячи, що він – нащадок Володимира, київського князя. Немало ремствують і його люди, що не володіють такою давньою столицею царів та її святощами". Такі почуття відверто висловив один московський літописець часів Івана Грозного, /176/ в якого вихопилося: "Да видєти бы нам государя на Києвє, православного царя, вєликого князя Ивана Васильєвича всєя Руси!"[81]

Династичним претензіям московських володарів литовська сторона намагалася протиставити згадане вище "право меча". Невипадково в білорусько-литовських літописах широкої редакції, які побачили світ у першій половині XVI ст., з'явився переказ про завоювання південноруських земель Гедиміном; водночас наголошувалося, що з приходом литовців на Русь завдяки їхній воєнній звитязі було припинено сплату данини татарам, котра "хоживала" за їхніх "прєдков" – руських князів (хоч, як відомо, встановлення литовської супрематії спочатку зовсім не означало ліквідації залежності від Орди). Мотив захисту литовськими князями південноруських земель від "скіфів" фігурує і в матеріалах Люблінського сейму, на якому литовці марно намагалися відстояти свої права на інкорпоровані Польщею Волинь, Брацлавщину і Київщину. Характерно, що самій цій інкорпорації був наданий характер реституції, тобто повернення, возз'єднання, оскільки, за твердженнями польських політиків, Русь здавна належала Короні: "Вся Руська земля в давні часи була приєднана до Корони Польської – частково була завойована, частково добровільно підкорилася або була успадкована від різних ленних княжат". Цілком очевидно, що ця реституційна теорія являла собою своєрідну антитезу московським претензіям на давньоруську територіально-політичну спадщину.

§ 2. Сіверська земля в складі

Московської держави

Приєднання Сіверщини було визначним зовнішньополітичним здобутком Москви з огляду на стратегічне положення та природні ресурси цього регіону. Щоправда, наступникам Івана III так і не вдалося розвинути цей успіх. Спроби розігрува- /177/ ти конфесійну карту за часів Сигізмунда, котрий, за свідченнями джерел, "Русь любитєльно миловал", були приречені на поразку. Не вдалося й шляхом "будованья замков при Днєпрє" створити опорні пункти для московської експансії на безлюдне в ті часи Лівобережжя. Найбільш результативними були, здається, спроби налагодження політичного співробітництва з низовим козацтвом, а також контакти з київським духівництвом, котрі дали плоди в наступному столітті.

Майже сторічне, до 1618 р., перебування Сіверщини в складі Російської держави, безсумнівно, позначилося на демографічних та етнічних процесах у цьому регіоні. Звісна річ, тут не практикувалися масові "виводи" місцевого населення, котрі, як відомо, мали місце у новоприєднаних до Москви Новгороді, Пскові, Твері та Смоленську; тривалий час не було тут і широкої роздачі земель "у помістя" вихідцям із Московщини. Однак наприкінці XVI ст. через окраїнне положення і близькість до Кримського ханства Сіверщині (і, насамперед, Путивльщині) було відведено важливу роль в організації московської сторожової служби, що, своєю чергою, спричинило розміщення тут військово-служилого люду різних категорій. Про масштаби цього розміщення дає змогу судити "отдєльная" книга 1594 р., котра свідчить про те, що з Російської держави на малозаселену Путивльщину посунула грандіозна міграційна хвиля, по суті, поглинувши місцеве населення (невипадково у XVII ст. згадки про сіврюків практично зникають із джерел).

У процесі розміщення кінних самопальників їм здебільша роздавали "за пашню" бортні "ухожєи"; при цьому бортні дерева так високо цінувалися, що навіть із виділенням новому володарю "паханых зємєль" його права обмежувалися в такий спосіб: "…лєс єму по дубровє хоромный и дровяной сєчь у своєй пашни про сєбя, а нє на продажу. А бортєй и дєрєвья, которые впєрєд в борти пригодятца, того єму нє сєчь". Це підкреслює ту особливість економіки Сіверщини, що її Н. Шеламанова визначила як "більший розвиток промислів – бортництва, рибальства, мисливства, – проти землеробства". Втім, ще М. Довнар-Запольський зауважив, що "в XVI ст. переважаючим типом господарства тут було не землеробство, а експлуатація ухожаїв". Однак лише в наш час цей феномен, "відзначений у літературі, та для XVI ст. погано задокументований", дістав підтвердження у вигляді московських "обидных списков" 1580 – 1590-х рр. з переліком шкод, завданих польсько-литовською стороною. За спостереженнями Н. Шеламанової, "якщо збитки пограбованих литовцями російських поселень у північно-західних і центральних районах визначалися, головно, кількістю вивезеного хліба, худоби, сіна, то розорення на Сіверщині зазнавали борті, рибні ловлі, боброві гони та коні. Населення цих областей у російських /178/ дипломатичних документах взагалі звалося "бортниками"; його повинності обчислювалися "мєдвяным оброком".

Продукти бортництва мали стабільний попит на ринках Московщини, де, за свідченням англійця Д. Флетчера, Сіверська земля виступала як один із головних постачальників меду та воску. Інший іноземець, Сигізмунд Герберштейн, у своїх "Записках" відзначив високу якість кунячого хутра з "Сіверської області". Водночас він зробив її короткий опис, наголосивши, що "земля, де вона обробляється, родюча; в лісах сила-силенна горностаїв, білок і куниць, а також меду; народ, який постійно бореться з татарами, вельми войовничий".

На початку XVI ст. контроль над цим краєм зосереджувався в руках Шем'ячичів і Можайських, володіння яких істотно зросли внаслідок переходу на бік Москви: за свідченням літописця, Іван III "придал" Семенові Можайському Почеп, Мглин, Дроків і Попову Гору, а Василю Шем'ячичу – Путивль і Радогощ.

Втім, Можайський не довго втішався плодами своєї зради: по кількох роках він пішов із життя, залишивши сина Василя, за яким у Московщині, де усіляко уникали згадок про Можайський уділ його предків, закріпилося прізвище "Стародубський". Що ж до Шем'ячича, то його контроль над Путивлем деяким науковцям видається сумнівним. Скептицизму їм додає розповідь Герберштейна про "государя Димитрія", який був нібито володарем Путивля. За Герберштейном, Василь Шем'ячич звів наклеп на цього Димитрія, внаслідок чого той потрапив до в'язниці й невдовзі помер, "знесилений неволею та скорботою", спричиненою звісткою про смерть його єдиного сина, який утік до татар, прийняв магометанство і був убитий разом із коханою дівчиною. Щоправда, особа таємничого "государя" не піддається ідентифікації, а на твір Герберштейна не завжди можна покладатись як на надійне джерело. Зокрема, він інкримінував Василю Шем'ячичу переслідування Василя Стародубського, хоч насправді саме останній двічі звинувачував Шем'ячича у зраді, й підозра, що той "уряживаєтся служити королю", тяжіла над ним не один рік.

Хто знає, чи пам'ятали в Москві осторогу великого князя Олександра, котрий на звістку про "від'їзд" сіверських княжат прокоментував її в такий спосіб: "А тыи здрайцы (зрадники – авт.), чого звыкли дєлати от отцов своих, то и тыми разы вчинили и над господарєм вашим напотом тоє ж вчинят". Це пророцтво, однак, не збулося. Нові піддані вірно служили Іванові III, а після його смерті (1505 р.) – Василію III. Васальний зв'язок зміцнили шлюбні узи: у 1506 р. Василь Стародубський одружився з сестрою Соломонії Сабурової, першої дружини великого князя. Однак цей шлюб, як і перший шлюб Василія III, виявився бездітним, і піс- /179/ ля смерті Василя Стародубського (1518 р.) його землі відійшли своякові.

З часом було ліквідовано й уділ Василя Шем'ячича. Цей князь залишався помітною постаттю на тогочасному політичному обрії й мав значну свободу дій у зовнішніх зносинах. Тож не дивно, що наступник Олександра Казимировича, великий князь литовський і король польський Сигізмунд І, не раз робив спроби перетягти Шем'ячича на свій бік. За цих умов опала останнього була тільки питанням часу. В 1523 р. Шем'ячича викликали до Москви, де підступно схопили й кинули за ґрати. Вкрай непривабливу роль у цій історії відіграв митрополит Даниїл, гарантувавши недоторканність князя, а потім без вагань порушивши свою клятву. Герберштейн, котрий перебував у Москві в 1526 р., коли Василь Шем'ячич ще мучився в ув'язненні, згодом зазначив у своїх "Записках", що той потерпів через намагання піддатися польському королю, і водночас вказав на правдоподібнішу, з його погляду, причину: щоб безпечніше почуватися у власній країні, Василій III висунув проти могутнього новгород-сіверського князя фальшиве звинувачення у зраді.

Невдовзі, у 1529 р., Шем'ячич помер. Його дружина й діти були змушені прийняти постриг, і рід вигас. І коли в Москві про Василя подеколи згадували як про "мужа славного и зєло храброго и искусного в богатырских вєщах" (щоправда, Андрій Курбський написав ці рядки вже поза межами Росії), то у Вільно Шем'ячичів та Можайських запам'ятали лише як людей "підступних і віроломних, нещирих і ненадійних" (Михалон Литвин). Що ж до володарів Російської держави, то навряд чи вони вбачали у своїх далеких родичах щось більше, ніж "передовий загін" московської експансії.

Ідеологічною оболонкою останньої був, як уже відзначалося, захист єдиновірців від утисків на релігійному ґрунті, вповні демагогічний з огляду як на брак цих утисків, так і на ставлення до окремих представників православної ієрархії (наприклад, до чернігово-брянського єпископа Іони, котрого після захоплення Брянська як в'язня відправили до Москви). Втім, якщо на зламі XV–XVI ст. обстоювання інтересів православ'я Іваном III було суто декларативним, то його наступники справді підтримували місцеве духівництво. Істотні пільги дістали сіверські монастирі – путивльський Молчинський (на зламі XVI–XVII ст., за спостереженнями І. Міклашевського, він перетворився на найвизначнішого з-поміж землевласників південної "україни" Московської держави) та новгород-сіверський Спасо-Преображенський. Водночас виразно протегувалися маєткові інтереси зарубіжних, київських, монастирів – передусім Печерського, що засвідчує низка документів XVI–XVII ст.

Від 1540 р. до нас дійшли дві грамоти Сигізмунда І з дозволом на відновлення збору печерськими ченцями "за границєй", тобто на тери- /180/ торії Московської держави, данини, що "с давных часов хоживала з украинных сєвєрских городов, з Стародуба и з Новагородка, к тому манастырю"; надходження цього "стародавного доходу и пожитку манастыра Пєчєрского" припинилося з включенням Сіверщини до складу Російської держави. Отриманий ченцями дозвіл "по дань до Москвы посылати" у 1571 р., після інкорпорації Київщини Короною, був стверджений, на прохання печерського архімандрита Іларіона Пясочинського, Сигізмундом-Августом, однак за умов Лівонської війни (1558–1583 рр.) виплата данини фактично припинилася. Коли ж у 1583 р. архімандрит Мелетій (Хребтович) звернувся до Івана IV з проханням про її надходження "по прєжнєму прєданью и обычаю", з'ясувалося, що "старыє книги в пожар погорєли, и на Москвє сыскать нє могли"; думному дяку Андрію Щелкалову було наказано "послать сыскать в тє городы сєвєрскиє, ис которых городов в Києв к Прєчистой Богородицє в Пєчєрской монастырь наша милостыня давана". Іван IV пообіцяв архімандриту після "сыску" видати "о той милостинє указ свой"; та смерть царя стала цьому на перешкоді.

Зацитований актовий матеріал переконливо свідчить, що в усіх цих випадках йшлося не про пожертви, а про регулярну данину Печерському монастирю; щоправда, стосовно походження і природи цієї данини в джерелах XV–XVI ст. немає ніякої інформації. Єдиний натяк на існування певного зв'язку між сіверськими землями й Печерським монастирем містить потвердна грамота патріарха Максима на ставропігію цьому монастирю, датована 1481 р., де останній фігурує разом із його "прєдєлами" – київським Микільсько-Пустинським монастирем і "трєма монастыры Сєвєрскоє зємли, чєрниговский, бранский и Новгородка Сивєрского".[82] Однак документ, хоч іноді й розглядається в літературі як автентичний, є фальсифікатом початку 1590-х років; у ньому відбилися історичні реалії цього часу, передусім намагання печерського архімандрита підкорити своїй владі сусідній Пустинський монастир (його засвідчує королівський лист Мелетію Хребтовичу від 2 липня 1578 р. із забороною "бєз жодного права, над привилєи и волность их, наданя и фундуши… монастыру Пустынскому наданиє… в повинность владзи и послушєнства своєго их мєти"), а також характерна для політичної ментальності XVI ст. відмова від остаточного визнання переходу Сіверської землі під зверхність Москви й спроби офіційних кіл Польсько-Литовської держави довести свої історичні права на цю територію.

З'ясувати питання про сіверську данину Печерському монастирю дозволяють документи XVII ст. з фонду московського Посольського /181/ приказу. У справі про приїзд до Москви печерських ченців у 1628 р. цитується грамота Федора Іоанновича, згідно з якою у 1586 р. цар разом із іншими грошовими сумами надіслав архімандриту Мелетію "50 рублєв за оброк, что шло в Пєчєрской монастырь с тєх сєл, которыє были за монастырєм в государєвых в сєвєрских городєх". Знята тоді ж копія даної грамоти через розпорошення архівних фондів опинилась у складі іншої справи, однак і вона є приступною для дослідників.

Таким чином, шляхом збирання данини реалізовувалося право Печерського монастиря на села, розташовані поблизу Новгорода-Сіверського і Стародуба. Можна, хоча й із певною обережністю, припускати, що ці землі були пожалувані монастирю князями Можайськими (рід їхній, до речі, фігурує у Печерському пом'янику) і Шем'ячичами, котрі протягом другої половини XV ст. володіли цими містами. Принаймні, ці князі відомі як донатори: існує грамота Сигізмунда І від 1509 р. на право щорічного виїзду до Московщини священиків церкви св. Миколи в Орші для збору данини з "зємєль бортных" у Гомелі, що їх було надано церкві князем Семеном Можайським; князь Василь Шем'ячич на початку XVI ст. пожалував бортні угіддя у Рильському повіті місцевим церквам Миколи Чудотворця і Афанасія Александрійського. Втім, за браком актів донацій і згадок про них у джерелах дане припущення залишається у сфері гіпотез (не слід забувати, що перші відомості про печерські маєтності сягають другої половини XI ст.).

Хоч би як там було, фактом є те, що у XV ст. на Сіверщині існували земельні володіння Печерського монастиря; після включення Сіверської землі до складу Московської держави монастир зберіг права на ці маєтності, котрі, таким чином, набрали інтерполітичного характеру.[83] При цьому йшлося не про одиничне явище. Крім наведеного епізоду з оршинськими священиками, варто взяти до уваги факт звернення до царя Михайла Федоровича в 1640 р. ігумена київського Микільсько-Пустинського монастиря, котрий нагадав у своїй грамоті, що "от прєжних государєй царєй и вєликих князєй Московского вєликого государства в уєздє Путивльском нєкоторыє отчины и зємли на тот святый Пустынский наш монастырь грамотами пєчатными записаны суть, с которых за войною и посямєст ничто нє приходит обитєли нашєй; и сєго ради молим вєличєства царствия твоєго, прєсвєтлый царю государю, благоизволи любо той отчинє и зємлє здє к монастырю нашєму Пустынскому, по прєжних царєй и государєй грамотах, прилучити и чрєз многиє /182/ лєта задєржанья, по своєй благости царской, повєли отдати или в то мєсто (замість цього – авт.) царским своим жалованьєм нас, богомольцєв своих, ущєдрити".

На підтвердження своїх прав монастирем була представлена "жаловалная грамота вєликого князя Василья Ивановича 7019 (1510/1511 р. – авт.) году, какова дана в києвской Николской Пустынской монастырь игумєну Мокарью с братьєю на вотчинную зємлю в Новгородском уєздє Сєвєрском да в Путивльском уєздє во многих мєстєх". Грамота, на жаль, не збереглась, але в давньому, 1673 р., описові архіву Посольського приказу її згадано (хоч і помилково) як "жалованную грамоту вєликого князя Василья Ивановича Николского Путивльского (!) монастыря игумєну Макарию з братьєю на зємлю и на угодья в Путивльском уєздє 7019 году". Про те, що в першій половині XVI ст. монастир мав можливість здійснювати збір данини зі своїх сіверських маєтностей, свідчить грамота Сигізмунда І київському воєводі Андрію Немировичу, яка зберігається у фондах Інституту рукописів Національної бібліотеки України НАНУ: "Присылали к нам игумєн и вси старцы манастыря святого Николы с Києва, чолом бьючи о том, штож которая дань здавна ходит до того манастыря Пустынского с Путивля и з Новагородка Сивєрского; ино дєн тыми разы оттоль к ним присылают, хотячи им тую дань выдавати; нижли они бєз дозволєнья нашого нє смєли по тую дань за границу там посылати и били нам чолом, абыхмо им того дозволили. А про то абы твоя милость по тую дань к Путивлю и к Новугородку Сивєрскому им посылати нє заборонял" (1528 р.).

Втім, наприкінці XVI ст., за часів Федора Іоанновича, монастирю було "отказано в вотчинной зємлє, что была вотчинная зємля за тєм Николским монастырєм в Путивлє и в Новєгородкє". Можливо, тоді ж втратив свої сіверські маєтності й Печерський монастир, принаймні, їх немає у реєстрі його земельних володінь, укладеному в І593 р.

Очевидно, з 1586 р. цей монастир почав отримувати "за оброк" регулярну царську субсидію: виданою того року грамотою гарантувався безперешкодний проїзд печерських ченців до Москви по "милостиню" у 1588 р. Це й створило прецедент, на підставі якого монастир наполягав на своїх правах на цю, компенсаційну за своєю природою, "милостиню" у другій чверті XVII ст., коли Сіверщина опинилась у складі Речі Посполитої. Таким чином, ходіння київських ченців до Московщини у XVII ст. спиралися на традицію попередніх часів, коли місцеві правителі виділяли належну їм сіверську данину – й це, безумовно, зміцнювало позиції Москви у середовищі православного духівництва. /183/

Безперечно, відзначені моменти лише незначною мірою характеризують політику Московської держави на Сіверщині, що зайвий раз свідчить про необхідність комплексного вивчення цього питання. Досі єдиним спеціальним дослідженням, присвяченим цій проблематиці, є розділ "Сіверська земля" в історико-географічній праці М. Тихомирова "Росія у XVI столітті", невеликий за обсягом і малоінформативний.

Нерозробленість у фаховій літературі проблем історичного розвитку Сіверщини в XVI – на початку XVII ст. не в останню чергу є наслідком того, що значну кількість джерел тієї доби ще й досі не запроваджено до наукового обігу. Зрозуміло, що така ситуація потребує значного поліпшення, передусім стосовно статистичних і описових джерел: якщо події політичного життя на Сіверщині реконструюються за літописними даними та дипломатичним листуванням, то вивчення економічних, соціальних і демографічних процесів XVI – початку XVII ст. неможливе без публікації репрезентативного документального матеріалу, насамперед писцевих та оброчних книг. Вони, хоч і дійшли до нас у досить незначному обсязі й лише починаючи з 20-х рр. XVII ст., містять істотний інформаційний потенціал, засвідчений низкою публікацій. Завдяки ним було досліджено особливості господарської діяльності служилого та міського населення Сіверщини. Тим часом про те, "що відбувалось у величезних "починках", які мали на півночі Лівобережжя монастирі… можна лише гадати, виходячи із загальних закономірностей або праць з історії інших регіонів Російської держави". Тож не випадково у спеціальній літературі визнано за перспективний на сьогодні напрям археографічної діяльності обстеження приватних і монастирських фондів Російського державного архіву давніх актів для виявлення та публікації відповідних матеріалів.

Зі свого боку, зазначимо, що безумовний інтерес становить також фонд Посольского приказу, зокрема документи щодо розмежування між Російською державою та Річчю Посполитою за умовами Полянівського миру, серед яких чимало поземельних актів XVI ст., у тому числі й з описом монастирських маєтностей. Серед них – найдавніший, 1638 р., список грамоти Івана IV новгород-сіверському Спасо-Преображенському монастирю (1551 р.), який у 30-х рр. XVII ст. зберігався у севському Новоспаському монастирі. Ця грамота є підтвердженням двох жалуваних грамот батька Івана IV, Василія III; першу з них, з описом монастирської вотчини, ченці пред'явили царю, а друга, за їхніми словами, згоріла під час татарського нападу на Новгород-Сіверський (очевидно, у 1542 р., коли "приходил царєвич крымский Имин-Гирєй с многими людьми на сєвєрскиє мєста, к Путивлю, и к Стародубу, и к Новугороду-Сєвєр- /184/ скому"; після сутичок із московськими військами татари, "повоєвав Сєвєру, прочь пошли").

У фондах Посольського приказу зберігся й список грамоти, виданої монастирю Борисом Годуновим у лютому 1602 р. За формою вона є випискою з писцевих книг Новгорода-Сіверського 7093 (1584/85) і Путивля 7099 (1590/91) рр., які не дійшли до нашого часу. Зрозуміло, що вона істотно відрізняється від грамоти Івана IV, хоча й містить опис одних і тих самих угідь. У комплексі ж обидві грамоти дають досить повне уявлення про монастирську власність у середині – наприкінці XVI ст.

У формі виписки збереглись у фонді Посольського приказу й дані про земельні володіння путивльського Молчинського монастиря. Виписка була зроблена з писцевих книг Путивля 7065 (1556/57) р. і стала підставою для пожалування Василія Шуйського у липні 1606 р. Цей документ, уперше виявлений на початку 1970-х рр. і досі не опублікований, не лише містить опис монастирської вотчини, а й дає чітке уявлення про характер і форми її господарської експлуатації; до всього, він розширює наші уявлення про тогочасну антропонімію і топонімію регіону, а також про номенклатуру знаків власності на бортних деревах – так званих "знамен", що вже не раз ставали об'єктом історичних та історико-лінгвістичних досліджень. У комплексі з пізнішими царськими грамотами ця виписка дає можливість простежити поступове зростання маєтностей Молчинського монастиря, котрому протегували такі різні особи, як Лжедмитрий І, Василій Шуйський та Михайло Романов.

Цікаві наукові знахідки можливі й у фондах Розрядного приказу. Йдеться, передусім, про акти XVI ст., подані разом із родоводами до Розряду представниками служилих родин після скасування місництва у 1682 р. Деякі з цих документів дають змогу реконструювати організацію сторожової служби на Сіверщині та форми місцевого урядування. Безперечно, дослідження цих фондів дозволить вписати цікаву сторінку в історію російсько-українських взаємин XVI ст. /185/-/186/

Розділ восьмий

ДОБА СИГІЗМУНДІВ

§ 1. Час реформ

Сигізмунд І був обраний великим князем литовським у жовтні 1506 р., а за півтора місяці став і королем польським. У спадок за своїм братом він отримав численні проблеми, передусім фінансові, спричинені виснажливою війною з Московщиною, котра спустошила литовську скарбницю. Потреби воєнного часу змушували Олександра вербувати поза межами країни кваліфікованих найманців-"жовнірів"; їх утримання потребувало величезних коштів, яких у державі бракувало. Через це за Олександра значного поширення набула практика внутрішніх позик під заставу державних земель. До неї ж, щоб забезпечити себе необхідними коштами, мусив вдаватися й Сигізмунд, особливо під час московсько-литовської війни 1512–1522 рр., наприкінці якої це джерело було практично вичерпане, оскільки всі "господарські" маєтності "в долзєх зашли"; водночас були передані в "оренду" всі прибуткові статті державного бюджету: мита, корчми і т. ін.

Виходом із цього фінансового глухого кута стали надзвичайні податки – серебщина та поголовщина. Першу щодо шляхетських підданих було юридично скасовано Казимировим привілеєм 1447 р. Тож для отримання від шляхти цієї субсидії Сигізмунд мусив скликати загальний ("вальний") сейм за участю князів, панів і бояр з усіх земель ВКЛ. Вперше це сталось у 1507 р., у переддень війни з Московщиною, коли постала потреба в черговому наймі жовнірів, тоді як Сигізмунд ще не розрахувався з ними по Олександрових боргах. Учасники сейму, скликаного в лютому того року, дали згоду на сплату серебщини – "зволили єго милости господарю с людєй своих на тот год сєрєбщизну дати: с воловоє сохи по шєсти грошєй, а с конскоє сохи по три гроши; а кто зємлю дєржит под собою, а волов и кляч нє маєт, а с зємли поживу маєт, тот три гроши маєт дати". Це створило прецедент на майбутнє. У 1520-х рр. серебщина збиралася п'ять разів, а її розміри істотно зросли – до 15 грошів з вола, 7,5 – з коня, 6 – від землі без тягла. У 30-х рр. XVI ст. почала запроваджуватися серебщина, яка збиралася три роки поспіль; відтак, по суті, цей податок втратив свій надзвичайний характер, хоча кожного разу його збір проводився за згодою шляхти, /187/-/188/ котра з'їжджалась на загальноземські сейми. Вона ж санкціонувала збір поголовщини (сейми 1514 і 1518–1519 рр.), що її сплачували всі мешканці ВКЛ: простолюд – по 1, шляхта – по 2, державні сановники – по 30 грошів (тобто 1 золотому).

З огляду на ці фінансові нововведення сеймування литовсько-руської шляхти набуло регулярного характеру. Коло проблем, які розглядалися на сеймових засіданнях, поступово розширювалося. Якщо за часів Олександра на порядок денний виносилися тільки питання обрання великого князя литовського та взаємин із Польщею, то за Сигізмунда до компетенції сейму були віднесені рішення про початок, продовження або припинення воєнних дій (зокрема, саме за сеймовою резолюцією розпочалась так звана Стародубська війна 1534–1537 рр.). Це було цілком закономірно, оскільки "війни для литовського уряду в XVI ст. стали вже майже немислимі без несення екстраординарних воєнних тягарів землевласниками великого князівства, без грошових субсидій з їхнього боку. Саме тому уряд і намагався заручитися попередньою згодою їх на початок чи продовження війни, щоб тим легше було отримувати від них і саму субсидію, і згоду на більш важке обкладення" (М. Любавський). /189/

Водночас сейм став активним учасником законотворчого процесу в державі, ініціювавши кодифікацію чинного права. На прохання учасників Віленського сейму 1514 р. Сигізмунд зголосився на створення комісії з учених-легістів, котра уклала Литовський Статут, який був запроваджений після ухвалення його статей на сеймових засіданнях (1529 р.).

Значення Статуту як кодексу державного, карного і цивільного права ВКЛ важко переоцінити. Не дивно, що сучасники порівнювали його прийняття із запровадженням християнства. Альбрехт Гаштольд з цього приводу відзначав, що хоч Ягайло і Вітовт Литву "с поганства навєрнули к вєрє христианскои, алє… вєра бєз вчинков мєртва єсть". Саме цим "вчинкам", бідкався він, вони нас "нє научили, прав нам нє дали, чєм быхмо мали справоватись, як христианє справуются"; це їхнє упущення й надолужив Ягайлів онук Сигізмунд І.

У Статуті було синтезовано норми звичаєвого права Литви та підвладних їй руських земель, поточного законодавства, "Руської Правди", польських і західноєвропейських судебників, а також положення римського права, що його рецепція в Литві розпочалась у XIII ст., згодом отримавши додатковий поштовх у вигляді теорії римського походження литовської еліти. Таке поєднання юридичних норм містило в собі елементи еклектики: вкрай архаїчні "артикули" (наприклад, про родовий викуп) сусідили в Литовському Статуті з такими, що сформувалися під впливом ідей Ренесансу й подеколи навіть випереджали свій час. З другого боку, в цьому виявився "імперський" характер Статуту, покликаного об'єднати одним "писаним правом" все розмаїття земель Литовської держави. Універсальність цієї юридичної пам'ятки полягала і в тому, що її настанови адресувались усім мешканцям ВКЛ, "так убогим, як и богатым", будь-якого "роду або стану", без огляду на віросповідання та національність. Дослідники вказують, що упорядники Статуту прагнули згуртувати литовсько-руське суспільство перед лицем постійної зовнішньополітичної загрози, адже це був час, коли рада панів не раз нагадувала Сигізмунду, що "вєликоє княжєство со всєх сторон огорчєно єсть нєприятєлями вашєй милости, почон от Прус и до Лифлянт (Лівонії – авт.), и до Москвы, от Москвы до царя пєрєкопского – с тых сторон вєликоє княжєство вєликий впад взяло (зазнало значних втрат – авт.) и много [зємли от нєго] отошло".

Зарадити цьому мали й заходи щодо впорядкування військової служби. Ще за часів Олександра, у 1502 р., було встановлено норму її відбуття мешканцями приватних маєтностей: князі, пани та бояри мусили під час воєнних дій виставляти одного озброєного кіннотника ("пахолка на конє в зброє") від кожних 10 селянських "служб". Це висунуло на порядок денний завдання здійснити загальнодержавний "попис" їхніх земель. /190/ Сейм 1507 р. ухвалив рішення, згідно з яким усі шляхтичі мали переписати своїх підданих і подати укладені реєстри Сигізмунду. Згодом, наприкінці 20-х рр. XVI ст., як порядок проведення "пописів", так і норму військової служби було змінено: кінний ратник мав виставлятися з 8 служб, а переписи стали здійснюватися спеціальними комісарами. Наслідком цих заходів стало зростання загальноземського ополчення, яке позитивно позначилось на перебігу чергової московсько-литовської війни, що закінчилася поверненням Гомеля до складу ВКЛ (1537 р.).

Водночас давалися взнаки й здійснені Сигізмундом кроки щодо зміцнення військової дисципліни. Тих шляхтичів, які запізнювались на мобілізаційні пункти, штрафували; дезертирів карали смертю. Важливим заходом уряду стало створення, за польським взірцем, посади найвищого гетьмана, що її першим обійняв волинський князь Костянтин Іванович Острозький.[84] Прерогативи гетьмана остаточно оформились у 1507 р., коли цей пост займав маршалок Станіслав Кішка. Виданою у серпні того року "уставою" Сигізмунд наказав війську, "абы гєтмана во всєм /191/ были послушны, бо єсмо казали єму послушных чєствовати, а упорных и нєпослушных карати, нє мєнєє, как мы сам пан господарь". На час воєнних дій гетьман фактично заступав великого князя литовського й тому наділявся якнайширшими повноваженнями.

Ефективність цього заходу засвідчив Костянтин Острозький, котрий після втечі з московського полону восени 1507 р. повернув собі гетьманський уряд і залишався на цій посаді до самої смерті (1530 р.). Поєднання широкої влади з полководчеським даром князя принесло свої плоди під час російсько-литовських воєн 1507–1508 і 1512–1522 рр. Особливої слави зажив гетьман після перемоги над московським військом під Оршею (8 вересня 1514 р.), яка зробила його національним героєм. За даними Сигізмунда, на полі битви залишилось 30 тис. російських воїнів – майже половина 80-тисячного московського війська.[85] Очевидно, що обидві цифри дещо завищені (як і кількість полонених, яку Сигізмунд у листі до лівонського магістра збільшив майже удвічі). Та, хоч литовцям не вдалося відвоювати захоплений у липні того року Василієм III Смоленськ, він залишився єдиним територіальним здобутком Росії у війні 1512–1522 рр. Не дивно, що літописна оповідь про перемогу Острозького під Оршею є справжнім гімном "славному и вєликоумному гєтману", що його "справою и наукою витязи литовскиє уподобилися своим мужєством храбрым македоня- нам". Анонімний автор /192/ порівнює князя зі славетними полководцями минувшини – Тиграном, Ан- тіохом, Пором, Александром Македонським – і твердить, що "за таковый вчинок нє только здєшних вєликих столичных городов… достоин єси, алє и самого Божьєго града Иєрусалима достоин єси владєти". Однак далеко не всі сучасники літописця поділяли ці настрої. На час укладення зацитованої літописної похвали Острозький уже тримав один "столичний" уряд – віленського каштеляна; коли ж у 1522 р. він став воєводою троцьким, це викликало протест литовського панства, котре наполягало на чинності Городельського акта 1413 р., згідно з яким ці вищі щаблі посадової ієрархії могли обіймати тільки католики (князь Костянтин був православним і, більше того, активно опікувався інтересами Церкви). Сигізмунд, щоб заспокоїти невдоволених, мусив видати грамоту, в котрій наголошував на винятковості цього надання "русину та схизматику", що аж ніяк не скасовує норм Городельського привілею. Зобов'язання надавати каштелянії, воєводства та інші вищі державні посади тільки католикам було включено й до привілею, виданого в 1529 р. з нагоди проголошення 9-річного сина Сигізмунда, Сигізмунда-Августа, великим князем литовським.[86]

У 1544 р. Сигізмунд-Август з волі батька та за згодою сейму став фактичним правителем Литви, а чотирма роками пізніше, по смерті Сигізмунда І, отримав і польську корону. Новий володар, як і його батько, шукав шляхів подолання фінансової скрути в державі, а також мусив зважати на несприятливі зовнішньополітичні фактори, до яких у 40-х рр. XVI ст. додалася турецька загроза. Саме остання спричинила ревізію оборонних споруд у 1543 р., від якої до наших часів збереглися "пописи" українських замків – Володимира, Луцька, Крем'янця, Брацлава, Вінниці й Житомира. Урядові комісари фіксували стан фортифікацій, наявність військового знаряддя: зброї, артилерії, пороху, селітри і т. ін. Аналогічну акцію було здійснено в 1552 р.; відомо, що цього разу, крім замків, названих вище, ревізори описали Київ, Канів, Черкаси, Остер, Мозир, Чорнобиль та Овруч. Дана ревізія, як і попередня, виявила численні недогляди в організації оборони південних "україн" ВКЛ. Вони були частково усунуті за розпорядженням Сигізмунда-Августа, а місцеві гарнізони отримали підкріп- лення у вигляді боєприпасів і загонів жовнірів.

Гроші на останніх, як і за часів Сигізмунда, надходили до державної скарбниці у формі серебщини. Водночас Сигізмунд-Август, як і його батько, дбав про підвищення прибутковості державних маєтностей. /193/ Однак, якщо Сигізмунд І спромігся лише на заміну панщини та натуральної данини грошовим оброком, то Сигізмунд-Август задумав широку земельну реформу, реалізовану у вигляді "волочної поміри" (поділу землі на волоки, згідно з "Уставою" 1557 р.); утім, ця, за висловом М. Грушевського, "економічна революція" практично не заторкнула основного масиву українських земель.

Натомість інші реформи Сигізмунда-Августа мали загальнодержавне значення. Їх ініціатором виступила шляхта, котра, усвідомивши, завдяки регулярному сеймуванню, свою політичну вагу, домагалась розширення власних прав і свобод. Вже набуті нею станові привілеї були підтверджені на Віленському сеймі 1551 р.; при цьому на прохання шляхти "господар" зробив наголос на чинності норм Городельського акта щодо недопущення православних на вищі державні посади. На подальших сеймах шляхтою висувалася низка вимог, що йшли в загальному річищі вдосконалення ("поправи") Литовського Статуту (реалізація цього завдання була покладена на спеціальну комісію, створену в 1551 р. за рішенням Берестейського сейму 1544 р.). /194/

Діапазон шляхетських інтересів охоплював різноманітні сфери суспільного буття. Шляхта клопоталася про скорочення кількості державних повинностей, зменшення розміру судово-канцелярських зборів, безмитний вивіз продуктів власного господарства за межі ВКЛ (на цьому особливо наполягали волиняни, котрі експортували зерно, худобу та лісові товари; вони ж вимагали у Сигізмунда-Августа, щоб той включив луцького й володимирського старост і волинського маршалка до складу великокняжої ради).

Однією з найголовніших шляхетських вимог виступала реформа чинної судової системи, архаїчної та малоефективної. Йшлося про створення судових установ, чия компетенція поширювалась би на всіх шляхтичів певного судово-адміністративного округу, про скасування привілеїв князів і магнатів, котрі перебували під юрисдикцією самого великого князя чи його ради панів. Більшість шляхти судилась у старост і воєвод, котрі, й без того перевантажені різноманітними справами, не мали ні часу, ні певного місця для відправляння правосуддя, а відтак передавали цю функцію своїм намісникам. Пов'язані з такою системою судочинства проблеми виразно окреслив Михалон Литвин, один із речників судової реформи: "Часто треба пройти більше 50 миль, щоб звернутися до суду для розгляду завданих шкод. Бідолахи йдуть від кордонів Жемайтії та Лівонії до границь Мазовії та Московії в пошуках звичайного судді". Намісники воєвод "проводять час не в судах, а на шумних гулянках, погано розуміються на юриспруденції, але вправно стягають свій пересуд" (грошовий збір за розгляд судової справи, що становив 10 % від суми позову й вважався дуже обтяжливим для позивачів). Клопотання шляхти про "вызволєньє от пєрєсуда" на сеймі 1551 р. подіяло на короля, й він удвічі зменшив його розмір; решта ж вимог не задовольнялася доти, доки не розпочалася виснажлива Лівонська війна (1558–1583 рр.), котра, спустошивши державну скарбницю й поставивши Сигізмунда-Августа в матеріальну залежність від позиції шляхти, створила сприятливі умови для реалізації її домагань і стала могутнім прискорювачем реформ. Відтепер сейми стали збиратися майже щороку і майже кожен ознаменовувався новими здобутками шляхти. У 1559 р. було скасовано митні збори при вивезенні за кордон продуктів шляхетського господарства; згодом Другий Статут увільнив їх і від грошових зборів на внутрішніх митницях. У 1563 р. Сигізмунд-Август ліквідував формальні обмеження прав православної шляхти, що само по собі засвідчило значні зрушення в умонастроях тогочасного литовського суспільства. М. Любавський пояснював їх поширенням протестантизму, ростом опозиційних щодо католицизму настроїв; водночас він зауважив, що "відбулося безперечне зближення між шляхтою різних земель і віросповідань, яка збиралась на великих /195/ вальних сеймах, усвідомлювала спільність своїх інтересів і разом виборювала собі різні права й вільності. За таких обставин на сеймі 1563 р. від імені всіх станів "господарю" було передано прохання, прямо протилежне тому, з яким до нього зверталися стани на сеймі 1551 р."

На Бєльському сеймі 1564 р. було оголошено про доопрацювання Статуту і про запровадження в ньому, згідно з вимогами шляхти, нових норм литовського судочинства. Відповідно до цього всі попередні суб'єкти судової влади зреклись як її самої, так і пов'язаних з нею прибутків. Для всієї шляхти було створено єдиний присуд у межах судових повітів. Нові загальностанові судові установи (земські суди) мали формуватися на виборній основі. Кандидатури на заміщення посад земського судді, підсудка та писаря обиралися на повітових сеймиках, по чотири особи на кожне місце; найдостойніших із них згодом вибирав "господар". До компетенції земських судів належали цивільні справи; карні злочини щодо шляхти, як і раніше, підлягали розгляду намісничого суду, право на який утримали, однак, лише державці центральних міст судових повітів (усі інші відтепер судили тільки міщан та державних селян). На Київщині це були київський воєвода та Мозирський староста, на Волині – старости луцький, володимирський, крем'янецький, на Східному Поділлі – староста брацлавський. Цей суд отримав назву гродського; на відміну від земського, котрий збирався на свої сесії тричі на рік, він діяв безперервно; за відсутності воєводи чи старости судові функції виконували намісник та призначений ним гродський суддя. /196/

Поруч із земськими та гродськими судами за рішенням Віленського сейму 1565–1566 рр. у повітах було створено підкоморські суди "для справ граничних и зємляных", тобто для розмежування спірних земель. Підкоморій призначався великим князем литовським і, як і інші земські урядники, виконував свої функції довічно.

Створення нових форм судочинства передбачало поділ території Литовської держави на судові повіти. На Київщині їх було створено два (Київський і Мозирський), на Волині – три (Луцький, Володимирський, Крем'янецький), на Східному Поділлі – один (Брацлавський). У межах цих судових округів за Віленським привілеєм 1565 р. запроваджувалися повітові сеймики, котрі скликались як для заміщення вакансій у земських судах, так і напередодні вальних сеймів, щоб обговорити їхній порядок денний та виробити відповідні інструкції для послів, котрих обирали по два від кожного судового повіту. Отже, дрібна й середня шляхта отримувала можливості для свого волевиявлення й поголовно втягувалась у політичне життя країни – й відповідно до цього зростало її значення в тодішньому суспільстві.

Усі ці зміни зафіксував Другий Литовський Статут, введений у дію 26 січня 1566 р., до складу якого ввійшли привілеї 1563–1565 рр. Так Литва зробила величезний крок до шляхетської демократії польського зразка, чим, водночас, було усунуто інституційні перешкоди на шляху її інкорпорації до Польської Корони.

§ 2. Люблінська унія

Об'єднання Польщі та ВКЛ у "єдину спільну Річ Посполиту", здійснене на сеймі в Любліні, що тривав з 10 січня до 12 серпня 1569 р., увінчало собою унійні змагання, започатковані у Крево в 1385 р. Відтоді було укладено чимало державних угод, але обидві сторони, маючи вдосталь "шкір і печаток (скріплених печатками пергаменних документів – авт.), усе-таки не мали унії", точніше, на середину XVI ст. вона залишалася персональною. /197/

Останні польсько-литовські угоди були укладені на зламі XV–XVI ст., за часів Олександрового правління. У 1499 р. литовці підтвердили акт Городельської унії 1413 р., звівши до мінімуму його "інкорпораційну" термінологію. Однак події 1500 р. виявили неефективність цього кроку: Олександр був змушений сам на сам вести боротьбу з Московщиною, що обернулася для нього втратою Сіверщини та ганебною поразкою на Ведроші. Нагодою для перегляду польсько-литовських відносин стала смерть Яна-Альбрехта (червень 1501 р.). Опанувавши польський престол під гаслом зміцнення унії, Олександр у жовтні 1501 р. в Мельнику підтвердив її прелімінарний акт, укладений його представниками на елекційному сеймі в Петрокові.

За буквою цього акта, Польща й Литва мали "об'єднатись і злитись в одне неподільне тіло" з "однією головою, одним королем, одним господарем"; проте фактично йшлося про юридичне оформлення режиму персональної унії – й до всього, цей акт не був, всупереч Олександровим обіцянкам, "схвалений, ратифікований і підтверджений" сеймовими постановами та грамотами "всіх прелатів, князів, панів, шляхти й найвизначніших міст" Литовської держави. Відтак, ідея створення "однієї держави й одного народу з одним королем і одним правом" так і не була реалізована. /198/

Подібна ситуація не влаштовувала польську шляхту, яку вабили безкраї обшири руських земель, що здавались їй тим ціннішими, чим вищим був попит на сільськогосподарські та лісові товари на зовнішньому ринку. Однак литовці ревно обстоювали свою державну самостійність. У 20-х рр. XVI ст. активізувалися давні коронаційні змагання Литви, чому сприяли поголоски про намір папи римського надіслати корону Василію III; цьому нібито співчували поляки. На тлі цих чуток посли від литовської ради скористались можливістю нагадати Сигізмунду І, як у 1430 р. поляки затримали Вітовтову корону, опікуючись, як і завжди, своїми інкорпораційними планами і через них всіляко "понижаючи" Литву. На їхню думку, на перешкоді цим намірам могло стати перетворення ВКЛ на королівство, оскільки "корона в корону втєлєна (інкорпорована – авт.) быти нє можєт". Сигізмунд мав зажадати від польських сенаторів повернення Вітовтової корони й, поклавши її на голову свого сина, зробити його литовським королем. Якби ж поляки йому відмовили, треба було прохати корони у папи: на неї Сигізмунд-Август мав не менше прав, ніж "прєслєдовца святого римского костєла" (гонитель католицизму) Василій III, котрий "нє годєн того с прєдков своих". І хоч план цей так і не здійснився, він рельєфно відображає ставлення правлячих кіл ВКЛ до ідеї інкорпорації.

Змінити його змусила їх Лівонська війна, яка виснажила матеріальні ресурси країни й помітно позначилася на позиції шляхти, котра стала вбачати вихід із скрутного становища в унії з Польщею; до того ж, їй імпонували широкі права, якими користувалася шляхта Корони. Аналогічними були настрої на прикордонних землях ВКЛ, хоча й з інших причин: населення Волині та Підляшшя сподівалося, що унія покладе край безкарним "ґвалтам, наєздам, забойствам и забиранью зємль, и грабєжам… панов поляков".

Суб'єктивним чинником, котрий актуалізував справу укладення унії, була відсутність нащадків у Сигізмунда-Августа, що в перспективі, зі смертю останнього Ягеллона, тягла за собою розрив польсько-литовської династичної унії. Такий сценарій перебігу взаємин між Литвою та Польщею передбачався ще за часів Сигізмунда, до появи на світ його сина у 1520 р. У ході переговорів з Василієм III папа Лев X через свого представника переконував його, що "Литву не треба воювати зброєю: час її воює. Оскільки король Сигізмунд не має нащадка, після його смерті Литва нізащо не захоче мати над собою государя з поляків, а поляки не захочуть литвина, і через це обидві держави зійдуть на ніщо". Тоді, через народження Сигізмунда-Августа, прогноз не справдився, однак за кілька десятиліть ця перспектива знову стала реальною. Тож володар Польщі й Литви активно обстоював справу унії. /199/

Неприхильно ж ставилися до неї верхи ВКЛ, яких відлякувала ймовірність втрати ними свого політичного всевладдя; їхній настрій на сеймі в Любліні виразно засвідчила поведінка литовської депутації, котра після місячних переговорів з поляками в ніч на 1 березня потайки покинула місто.

Цей вчинок не спантеличив польську сторону, яка вжила жорстких заходів, реалізуючи свою програму-мінімум, що полягала у привласненні Волині та Підляшшя. Сейм зажадав від короля "повернення" останніх Польщі, заочного, за відсутністю литовців, вирішення питання про унію, а за необхідності – розгортання воєнних дій. Тож, за словами М. Грушевського, "супроти рішучого відпору литовських сенаторів було кинуто в кут всі фрази про обопільний інтерес, про стародавню приязнь і братерство: Польща звернулася до насильства й ладилася війною змусити литовських панів, аби піддалися добродійствам унії… Поки була надія провести інкорпорацію цілого великого князівства, польські політики не підносили справи українських земель. Тільки як відносини з литовськими станами загострилися й пішло на перебій, поляки стали виїздити з претензіями на ці землі". Їх загарбання було здійснено у формі "реституції" давньої власності Польської Корони.

Уявлення про підвладність Південної Русі Польщі були успадковані суспільною думкою XVI ст. від польської історіографії XI–XII ст. Початок цій традиції поклав Галл Анонім – безіменний історик кінця XI – початку XII ст., котрого в XVI ст. М. Кромер назвав "галлом", тобто французом. У своїй хроніці він, оповідаючи про події 1018 р. (опанування Києва королем Болеславом Хоробрим, котрий підтримав свого зятя Святополка Окаянного в боротьбі з Ярославом Мудрим), створив, за висловом М. Грушевського, "улюблений образ польської історії – Болеслава, що січе мечем київські Золоті Ворота" (насправді збудовані у 30-х рр. XI ст.). Твердилося, що пощерблений від цього удару меч, так званий Щербець, згодом став коронаційним мечем польських королів. Водночас Галл запровадив до вжитку твердження, що "відтоді Русь надовго стала данницею Польщі" (цілком безпідставне з огляду на утвердження на київському столі в 1019 р. Ярослава Мудрого).

Як гадають, давній історик приписав Болеславу Хороброму вчинок його потомка Болеслава Сміливого, котрий, узявши Київ у 1069 р., за твердженням того ж Галла, "залишив на Золотих Воротах пам'ятний знак від удару свого меча".[87] Інший польський історіограф, Вінцентій Кадлубек, котрий творив на століття пізніше за Галла, активно викори- /200/ стовуючи доробок свого попередника, зауважив, що висічений Болеславом Хоробрим "знак залежності" на Золотих Воротах окреслив східний кордон його володінь. На заході такою межею стала залізна колона на р. Сала в землях саксів; у традиції XV–XVI ст. вона також перетворилася на кордон руських володінь Болеслава. М. Стрийковський твердив, що Болеслав "на знак своєї звитяги поставив два великі залізні стовпи посеред ріки Дніпро, де в нього впадає Сула"; в "Анналах" Ст. Сарницького (1587 р.) занотовано, що, опанувавши Київ, Болеслав "попрямував до Борисфену і там, за прикладом Геркулеса, позначив давні кордони Сарматії трьома залізними колонами, спорудженими при злитті Сули та Борисфена". Перетворення саксонської Сали на Сулу не було цілковитою випадковістю: у 1627 р., під час переговорів з представником брацлавського хорунжого Стефана Хмелецького, Гасан-паша висловлював намір будувати фортецю там, "де знаходяться давні рештки двох залізних стовпів, вкопаних над Дніпром у землю, неподалік від яких є надгробки з написами". Очевидно, що ці пам'ятки татарської старовини, згодом зруйновані, правили полякам за наочний доказ слушності претензій Корони на Русь.

Їх теоретичним обґрунтуванням стали історичні праці краківського каноніка Мартіна Кромера, котрий не тільки активно використав історіографічний доробок своїх попередників, а й значно збагатив його за рахунок документів, знайдених ним під час упорядкування королівського архіву в 1550–1551 рр. Ці документи, щоправда, тлумачились у пропольському дусі, що й спричинило протест литовців проти "непристойних хронік" на Віленському сеймі 1559 р.

"Хроніка" Кромера, вперше видана у 1554 р., давала в руки польських політиків аргументи на користь їхніх домагань. Спочатку вони, однак, обмежувалися Підляшшям і Волинню, де, в цілому, панували прихильні до Корони настрої (особливо на Підляшші, де з XV ст. діяло польське право). Вже у березні 1569 р. побачив світ підляський реституційний привілей, в якому стверджувалось, що цей регіон здавна становив частину Мазовії й лише за часів Казимира Ягеллончика відійшов до Литви. Насправді Підляшшя через свій прикордонний характер багаторазово ставало об'єктом агресії польських князів; окремим із них подеколи вдавалося (бодай частково) досягти своєї мети, як, наприклад, Конраду Мазовецькому, котрий, захопивши у 1236 р. Дорогичинську землю, передав її Тевтонському ордену; згодом, одначе, Дорогичин був відвойований у хрестоносців Данилом Галицьким і навіть став місцем коронації князя (1253 р.). Ще ефемернішим було перебування Дорогичина в руках Януша Мазовецького: переданий йому Ягайлом у 1391 р., він уже наступного року був відібраний у нього Вітовтом як частина батьківських володінь литовського князя. Коли ж онука Януша Мазовецького Офка стала дружиною Михайла Сигізмундовича, батько /201/ останнього уклав угоду з її братом Болеславом, на підставі якої той заволодів Дорогичином після смерті Сигізмунда Кейстутовича (1440 р.). Однак уже в 1443 р., як відзначалося вище, Болеслав Мазовецький відступив свої права Казимиру за 6 тис. кіп празьких грошів.

Такими ж хисткими були "безсумнівні права" Польщі на Волинь, приєднану до Корони разом із Підляшшям. За буквою реституційного акта вона була одвічною частиною Корони і тільки за Казимира відійшла до Литви. За спостереженнями Я. Пеленського, котрий докладно розглянув окреслену проблему, "згадка реституційного привілею про доягайлові часи, напевне, стосувалася періоду польсько-литовських змагань за Волинь, спричинених експансією Корони на землі Галицько-Волинської Русі за Казимира Великого. Польща висувала претензії на Волинь і після смерті Вітовта (1430 р.). Особливо сприятливі умови для польської експансії склались із розгортанням боротьби за великокняжий віленський стіл між Свидригайлом і Сигізмундом Кейстутовичем. Волинський реституційний привілей глухо згадує про унію 1432–1434 рр., коли Сигізмунд Кейстутович дав згоду на те, що після його смерті Велике князівство Литовське перейде під супрематію Польської Корони. Очевидно, що автори цього привілею надто довільно тлумачили унійні акти Сигізмунда, в яких Волинь нічим не виділялася з-поміж інших земель Великого князівства Литовського – такий виняток становило Поділля, яке передавалося Польщі без будь-яких застережень. Щоправда, джерела виразно засвідчують, що в 1436 р. Свидригайло погоджувався відступити Короні Волинь за умов визнання його влади над іншими руськими землями та відмови Польщі від активної підтримки Сигізмунда Кейстутовича; загибель останнього в 1440 р. не дала можливості полякам довести до кінця справу інкорпорації цієї землі. Не менше розчарування чекало на польських політиків і в 1452 р., коли після смерті Свидригайла Волинь залишилася частиною Великого князівства Литовського. Кінець польсько-литовському протистоянню у волинському питанні був покладений у 1454 р., коли обидві сторони погодилися на політичний компроміс: Литва утримувала за собою Волинь і Брацлавщину, а Західне Поділля та волинське прикордоння переходили до Корони. Останнє, до речі, століттям пізніше давало полякам підстави наполягати на приєднанні Брацлавщини: на Люблінському сеймі вони не тільки стверджували, що "Брацлав і Вінниця завжди належали королівству", а й акцентували увагу на тому, що Брацлавське воєводство "здавна становило частину Поділля".

Втім, до Польщі Брацлавщину було приєднано як частину Волині – шляхом включення відповідних клаузул до волинського реституційного привілею. За його загальними фразами не варто дошукуватись, що саме робило цей акт правосильним в очах польських політиків; гадають, /202/ що за аргумент їм могли правити присяжні грамоти Федора Несвизького часів війни між Свидригайлом і Сигізмундом Кейстутовичем (див. вище), на той час видобуті з королівського архіву.

У будь-якому випадку інкорпорація Брацлавщини, як і Підляшшя та Волині, не викликала протесту з боку місцевої шляхти. Реституційними привілеями їй було гарантовано збереження всіх маєтностей і майнових привілеїв, зрівняння в правах з коронною шляхтою, звільнення від податків на користь Литовського князівства. Згідно з королівським універсалом, представники цих земель мали прибути до Любліна і, присягнувши Польщі, взяти участь у роботі сейму; оскільки ж вони не поспішали цього робити, було вжито загроз щодо конфіскації їхніх маєтностей, чим і залагоджено цю справу: на вірність Короні один за одним присягнули князі Острозький, Вишневецький, Чорторийський, Збаразький, Корецький та інші.

Цікаво, що на подальших сеймових засіданнях саме волиняни енергійно підтримали ідею приєднання до Польщі Київської землі, певно, прагнучи зберегти традиційну систему зв'язків із своїми сусідами. Легкість, з якою вирішилася доля Підляшшя, Волині й Брацлавщини, спонукала поляків до дій, і незабарно знайшлися "докази" того, що "Київ належить Короні" – "давні привілеї, за якими… усі київські княжата були васалами короля та Корони", а також документи, котрі засвідчували, що Київщина "у минулому сплачувала данину Польському королівству". Очевидно, що всіма цими "привілеями" та "документами" могла бути хіба що присяжна грамота Володимира Ольгердовича на вірність Ягайлу та Ядвізі, видана на підтвердження акта Кревської унії у І388 р., яку знайшов Кромер під час роботи в коронному архіві. Водночас поляки покликалися на "найдавніші літописи, в яких ідеться про те, що це місто (Київ – авт.) було тричі здобуто польськими королями". На джерело цих відомостей уже вказувалося вище. Усі вони, за висловом М. Грушевського, тією чи іншою мірою являли собою "наругу над історією", однак на їхній підставі було побудовано цілу теорію, згідно з якою вся Русь здавна підлягала польським королям – внаслідок добровільного визнання їхньої влади, завоювання або успадкування. Такі твердження виразно перегукувались із загальноруськими претензіями московських володарів, які продовжували простягати руки до українських земель (передусім до Києва). Саме на цьому наголошували польські політики,[88] обстоюючи необхідність їх інкорпорації до Корони. /203/

Водночас серед них були й такі, котрі сумнівалися в доцільності інкорпорації Київщини, посилаючись на необхідність її захисту від нападів татар та пов'язані з цим фінансові витрати. Але "шляхетський імперіалізм" переважав ці доводи. Скептиків переконували, що Київ є "воротами" до Волині й Поділля і "якщо він перебуватиме в руках литовців, марно й сподіватися, що вони зможуть його захистити". З другого боку – певно, згадавши про київську "змову князів" 1481 р., – висували ще один аргумент: "Річ Посполита ще й тому повинна відібрати Київ у литовців, що, коли він буде в їхніх руках, вони згодом зможуть легко повстати проти нас".

Київщину було "возз'єднано" з Польщею на початку червня, тож коли на сейм прибула литовська депутація (6 червня 1569 р.), всі українські землі вже опинилися поза межами ВКЛ. У такому "урізаному" вигляді Литовська держава й уклала угоду про унію з Польською. Згідно з актом від 1 липня 1569 р., вони злилися воєдино й надалі мали управлятися одним загальнообраним володарем, котрий коронувався в Кракові як польський король і великий князь литовський. Литва втратила право на власні сейми та зовнішні зносини, водночас втративши й будь-яке політичне значення, хоча й не припинила свого державного існування (ознакою цього були окремі адміністративна та фінансова системи, армії, законодавства, уряди).

На подальших засіданнях сейму литовці намагалися протестувати проти захоплення українських земель, що, втім, мало наслідком лише внесення пункту про "повернення" їх Польщі до потвердного, додаткового, акта унії від 11 серпня 1569 р. Таким чином, Підляшшя, Волинь, Брацлавщина Київщина, долю яких було вирішено "в антракті" унійних переговорів, остаточно злилися з Короною. Мляві спроби литовців повернутися до цього питання після смерті Сигізмунда-Августа (1 червня 1572 р.) не увінчали- /204/ ся успіхом, не в останню чергу через байдужість української верхівки, що дбала, передусім, про свої станові інтереси, не дуже замислюючись над тим, з яких саме "певних причин" її "прилучено до Корони".[89]

Вимоги, висунуті шляхтою на Люблінському сеймі, були мінімальними (збереження всіх існуючих привілеїв, свобода віросповідання, руська мова в офіційному діловодстві), а їх реалізація вичерпала політичний потенціал української еліти. До того ж, як слушно зазначив Я. Пеленський, у 60–70-х рр. XVI ст. вона практично не мала можливостей для маневрування: "це був час прогресуючого занепаду Литовської держави, що й ставило шляхту українських земель перед необхідністю вибору між ягеллонською Польщею і Московською Руссю. Польща була країною з досить передовим конституційним устроєм, обмеженою королівською владою, гарантованими політичними свободами й становими привілеями, відносною релігійною толерантністю і самобутньою ренесансною культурою, що не могло не приваблювати суспільну еліту… Оцінюючи цей вибір із сучасної точки зору, слід визнати його продуманим, реалістичним і навіть мудрим. Здавалося, польська політична система, з її відкритим і гнучким характером, мала майбутнє. Однак відхилення від цієї моделі та відмова від релігійної толерантності наприкінці XVI – на початку XVII ст. призвели до глибокої кризи Польсько-Литовської держави". /205/-/206/

Розділ дев'ятий

ЦЕРКОВНЕ ЖИТТЯ XIV–XVI СТ.

§ 1. Проблема єдності православної митрополії

Після того, як з карти світу зникла Давньоруська держава, існування її "духовного еквіваленту" – єдиної православної митрополії – перестало відповідати наявним політичним реаліям. І якщо у XII ст. Андрій Боголюбський намагався створити окрему митрополію для північного сходу Русі, то з переселенням митрополита із Києва до Володимира (1299/1300 р.), а згодом – до Москви (1325 р.) розпочалася боротьба за південно-західну митрополію.

Відомо, що першим "восхотєл єпископию в митрополию прєтворити" галицько-волинський князь Юрій Львович. Це йому вдалось у 1303 р., коли новостворену митрополію (у складі галицької, луцької, володимирської, перемишльської, холмської й туровської єпархій) обійняв Ніфонт. Його наступником на посаді мав стати ратенський ігумен Петро, однак, потрапивши до Константинополя, цей протеже Юрія Львовича був висвячений патріархом на митрополита всієї Русі (1308 р.). Згодом саме Петро зробив новим митрополичим осередком Москву, де й помер у 1326 р. Через рік після смерті він був канонізований, ставши першим московським святим.[90] Не варто доводити, що цей акт мав політичне підґрунтя. Митрополича гідність Москви суттєво сприяла піднесенню міста й підвищувала шанси місцевих князів у змаганнях за гегемонію в північно-східній Русі. Не дивно, що вони всіляко протидіяли появі нових митрополичих кафедр, обстоюючи ідею унітарності руської митрополії. Це гасло "єдиної та неподільної" знаходило підтримку при дворі не схильних до новацій візантійських імператорів і царгородських патріархів. Їхня консервативність визначила долю галицької митрополії, котра ненадовго відродилася за часів наступника Петра, митрополита Феогноста /207/ (1328–1353 рр.). На початку 1340-х рр., скориставшись тодішнім безладдям у Константинополі, висвячений Феогностом у 1328 р. на галицького єпископа Федір після численних спроб нарешті домігся митрополичого сану. Можливо, це було даниною не стільки тогочасним політичним обставинам, скільки особистим амбіціям Федора; в цьому контексті заслуговує на увагу припущення щодо його тотожності з архімандритом Федором, якого митрополит Петро, вмираючи, "воимєновал на митрополию". Волю Петра не було виконано – на його місце Константинополь призначив грека Феогноста. Напевно, висвятивши Федора в єпископи, останній прагнув якось компенсувати завдані тому "моральні збитки". Однак Федір, номінований на митрополита, не бажав зрікатися цієї гідності й осягнув її кружним шляхом. Під його зверхністю галицька митрополія не проіснувала й десяти років: у 1347 р. на прохання московського князя Симеона Гордого та митрополита Феогноста рішення про її відновлення було скасовано "назавжди" золотою буллою імператора Іоанна Кантакузина та постановою патріаршого собору. /208/

Тривкішою за галицьку виявилася литовська митрополія (1317–1329 рр.); як обставини її виникнення, так і характер діяльності місцевих митрополитів залишаються нам невідомими. Здається цілком імовірним, що в факті її існування відбилося прагнення Гедиміна повністю розірвати церковно-ієрархічний зв'язок між підвладними йому землями й рештою Русі. Успіх цієї політики був тимчасовим, і синові "короля литовців і русинів" Ольгерду довелося наново виборювати втрачені позиції.

Ольгердовим ставлеником подеколи вважають митрополита Феодорита, який отримав свій сан ще за життя Феогноста, у 1352 р., однак не в Константинополі, де йому відмовили в посвяченні, а в Тирново, від болгарського патріарха – "вчинок найдивніший і найбеззаконніший, вчинок поза канонами, чого ніколи не бувало відтоді, як хрестилася Русь". Так викладено історію Феодорита в посланні царгородського патріарха новгородському архієпископу, де він зазначає, що розіслав по руських єпархіях листи-застереження проти неканонічно поставленого митрополита (згодом названого розбійником і тираном). Та, всупереч цим гнівним інвективам, Феодорита прийняли в Києві, що П. Клепатський, спростовуючи традиційні уявлення про литовське "коріння" Феодорита, пояснив його зв'язками з тогочасним київським князем. Безумовно, ідея ініціювання Києвом процедури висвячення власного митрополита на противагу тодішньому московському виглядає досить привабливою для історика України; власне, розцінювати Феодорита як "кандидата чисто київського" вважав "найпростішим" ще М. Грушевський, хоч і наголошував, що "наполягати на цьому також не можна супроти тодішнього упадку Києва".

Водночас не можна не погодитися з критичними зауваженнями Клепатського стосовно міркувань відомого історика Церкви Є. Голубинського, котрий вважав, що Феодорит становив креатуру великого князя литовського; незаконно досягши митрополичого сану, він був згодом, на прохання патріарха, усунутий від духовної влади Ольгердом – й віддякою за це стало висвячення на митрополита княжого родича (по дружині) Романа. Аналізуючи вірогідність такого перебігу подій, Клепатський слушно відзначив, що "по-перше, для Ольгерда не було ніякої потреби, здобувши одного митрополита, визнаного в Києві всупереч грізним філіппікам з Константинополя, замінювати його згодом на іншого – з єдиною метою отримати легалізацію константинопольського патріарха; як тверезий політик, Ольгерд цінував більше факти, ніж їх моральні мотиви. По-друге, подальші події показали, що Ольгерд і не міг розраховувати на утвердження свого кандидата в Києві без волі місцевого населення: Романа не прийняли в Києві й не приймали доти, доки зберігали свободу дій". Отже, є підстави гадати, що київські князі у середині XIV ст. не зреклись остаточно свого історичного права /209/ висувати кандидатів на заміщення київської митрополії (саме на ньому згодом наполягатиме Володимир Ольгердович).

Що ж до Романа, то він з'явився в Царгороді після смерті Феогноста разом із московським претендентом на митрополію – новопоставленим володимирським єпископом Олексієм, якого вважають нащадком чернігівського боярина Федора Бяконта. У 1354 р. Олексій був висвячений "на Русскую зємлю, а Роман – на Литовскую и на Волынскую", тобто отримав литовську та галицьку митрополії. Водночас, як уже відзначалося, постановою патріаршого синоду було санкціоновано перенесення резиденції київського митрополита на північний схід Русі; цим, на думку багатьох, унеможливлювалися претензії на Київ з боку Романа.

Поділ митрополії був розцінений сучасниками як безпрецедентний "мятєж во святитєльствє, єго жє нє бысть прєждє сєго в Руси". Укладач "Житія" Олексія, канонізованого у 1448 р., бачив першопричину того, що сталося, в хабарництві, яке панувало в Царгороді: "ради срєбролюбия… поставлєн бысть тогда другой митрополит на Русь, имєнєм Роман". Це ж твердить і сучасник згаданих подій, візантійський історик Никифор Григора, щоправда, звинувачуючи у підкупі патріарха та імператора Олексія, а не Романа, котрий нібито відзначався глибокою побожністю й порядністю. За його словами, Ольгерд погоджувався навіть охреститися, тільки щоб патріарх висвятив Романа й знову зробив Київ митрополичою резиденцією. Коли ж до справи втрутився Олексій – людина підступна й порочна, котра хабарами вторувала собі шлях до єпископського й митрополичого сану, все пішло шкереберть, митрополія розкололася навпіл, а Ольгерд повністю зневірився в християнстві, заявивши, що краще шанувати вогонь, ніж поклонятися демону користолюбства. Що ж до самої патріархії, то в Царгороді висвячення Романа пояснювали потребами литовсько-руської пастви та клопотанням його володаря.

Хоч би як там було, фактом залишається те, що після посвячення Роман, кафедрою якого був Новогрудок, спробував утвердитись у Києві (як занотували літописці, "придє из Литвы Роман-чєрнєц на митрополию и выидє – нє приняша єго киянє"). Можливо, тут ще порядкував Феодорит, однак згодом він без сліду зник, а в Києві, натомість, між 1356–1361 рр. почав "священнодіяти, як справжній архієрей", Роман. Вище вже говорилося про те, що це стало можливим через втручання Ольгерда, котрий завдав киянам "чимало лиха та кровопролиття".

Однак тріумф Романа був швидкоплинним: уже в 1362 р. він пішов із життя. Після його смерті литовські єпархії перейшли під контроль московського митрополита Олексія, якого Ольгерд марно схиляв до переселення в Київ. "Ми кличемо митрополита до себе, і він не йде до нас", – писав Ольгерд патріарху, наполягаючи, щоб той висвятив нового митро- /210/ полита на "Київ, на Смоленськ, на Твер, на Малу Русь, на Новосиль і на Нижній Новгород", тобто на саму Литву та її сателітів.

Патріарх, зібравши необхідну інформацію, прийняв компромісне рішення: висвятив у 1375 р. на литовського митрополита болгарина Кипріяна, з тим, щоб після смерті митрополита київського й усієї Руси Олексія він успадкував його місце, й таким чином єдність митрополії відновилася. Кипріян, сподіваючись, очевидно, на скинення Олексія, над яким тяжіли звинувачення у різних злочинах, відразу ж попрямував до Москви. Однак великий князь московський Дмитро Іванович "нє прия єго… Он жє поидє с Москвы в Києв и тамо живяшє".

Тим часом Дмитро Іванович, не бажаючи бачити майбутнім митрополитом "литвина", висунув на це місце іншу кандидатуру – свого духівника й печатника Митяя, котрий для того, щоб зайняти митрополичу кафедру, був силою пострижений у ченці під іменем Михайла. Після смерті Олексія (1378 р.) за підтримки великого князя Михайло-Митяй "взыдє на єго мєсто" "просто рєщи (попросту кажучи – авт.) в вєсь сан митрополий сам ся поставил", "сам дєрзнул на таковый прєвысокий стєпєнь". Що ж до Кипріяна, то в Москві, куди він дістався попри всі перешкоди, на нього чекали тільки приниження та ув'язнення, зазнавши яких, митрополит узимку 1378–1379 рр. вирушив у пошуках правди до Константинополя.

Туди ж за затвердженням у сані влітку 1379 р. вирядився і Михайло-Митяй. Але, за словами літописця, "нє сбылася мысль Митяєва, и нє случися єму быти митрополитом на Руси: нє дошєл до Царяграда, на морє /211/ прєставился в кораблє". Його супутники, скориставшись із грамоти, яку той мав при собі ("имущу пєчать князя вєликаго, а писания нє имущу"), сфабрикували послання Дмитра Івановича до патріарха, де обранцем великого князя був названий Пимен, архімандрит одного з переяславль-залісських монастирів, котрий у своєму прагненні до митрополичого сану не зупинився навіть перед тим, щоб закувати "в жєлєза" – за брак "єдиномудрствия" (однодумства – авт.) – іншого архімандрита, Івана. Напористість Пимена й щедрі грошові "посулы" зробили свою справу: патріарх, який спочатку підтримував Кипріяна, твердячи: "Єсть на Руси готов митрополит, Киприан, єго жє прєждє давно поставил єсть прєсвящєнный Филофєй патриарх, того и мы отпускаєм на русскую митрополью" – після довгих вагань затвердив на митрополії Пимена.

Однак Дмитро Іванович відмовився визнати митрополита-свавільця, якого посилав до Константинополя лише як "єдиного от служащих Митяю". На батьківщині він був ув'язнений і висланий до Чухломи, а на митрополичій кафедрі навесні 1381 р. утвердився Кипріян. Щоправда, невдовзі знов узяло гору "нєлюбиє" князя до "литвина": Пимену повернули митрополичий клобук, а Кипріян восени 1382 р. вкотре з'явився в Києві. Тут його радісно зустрічали кияни: "прият (прийнятий – авт.) бысть митрополит от всєх со многою чєстию, и срєтоша єго далєчє от града со крєсты князи, и вєльможи, и народы многи с радостью и с чєстью многою".

Безперечно, дії московського володаря були розцінені київським князем як украй образливі. Тож вповні закономірним було активне втручання Володимира Ольгердовича в подальший перебіг подій. Відомо, що у 1383 р. князь Дмитро Іванович направив до Константинополя нового кандидата на московську митрополію – суздальського і нижегородського архієпископа Діонісія, "мужа… прємудра, разумна… изящна в божєствєнных писаниях, учитєльна и книгам сказатєля". Цікаво, що Діонісій, відомий нам, головно, як ініціатор і можливий учасник створення знаменитого Лаврентіївського літопису, частину свого чернечого життя провів у Києво-Печерському монастирі – про це свідчить ікона Божої Матері, яка належала Діонісію: на ній зображені Антоній та Феодосій Печерські.

Влітку 1383 р. Діонісій у супроводі великокняжого духівника вирушив до Константинополя для остаточного вирішення питання "об управлєнии митрополия русския". Патріарх затвердив його на загальноруській митрополії, однак на зворотній дорозі, в Києві, Діонісія ув'язнив Володимир Ольгердович, для якого були поза сумнівом архієрейські права Кипріяна і власне право ухвального голосу в питанні заміщення митрополичого престолу. Діонісію було інкриміновано, що він "пошєл на митрополью в Царьград бєз нашєго (Володимира Ольгердовича – авт.) повєлєния". Діонісій залишився "в нятьє (ув'язненні – авт.) и в зато- /212/ чєнии до смєрти", яку літописи зафіксували під 1385 р.: "… прєставился в Києвє архиєпископ Дионисий, поставлєнный митрополитом на Русь, и положєн бысть в києвской пєщєрє вєликого Антония, и єсть тєло єго и донынє цєло и нєтлєнно".

Лише у 1390 р. "прєстал мятєж в митрополии": Кипріян переселився до Москви, де незадовго до цього закнязював син Дмитра Донського, Василій І – і "бысть єдина митрополья Києв, и Галич, и всєя Руси". Згадка про Галич у цьому контексті не є випадковою, адже Кипріян домігся скасування галицької митрополії, що знову відродилась у 1371 р. Поштовхом до цього стало звернення до патріарха польського короля Казимира Великого, котрий на той час підпорядкував собі Галичину та частину Волині. У своєму листі Казимир покликався на "одвічність" галицької митрополії, згадуючи Ніфонта, Петра, Гавриїла та Федора, котрі обіймали її в попередні часи; їхнім наступником мав стати Антоній (як гадають, тодішній галицький єпископ), що його король вважав гідним цього високого сану. Своє прохання Казимир підкріплював погрозою покатоличити підвладні йому руські землі, якщо патріарх відмовиться висвятити Антонія. Можливо, це й стало найвагомішим аргументом на користь відтворення "назавжди" скасованої у 1347 р. митрополії: Антоній отримав архієрейський сан із підпорядкуванням йому галицької, холмської, перемишльської, володимирської й туровської єпархій (останні, щоправда, згодом вийшли з її складу). Та в 1390-х рр. ця митрополія знайшла собі недруга в особі Кипріяна, котрий по смерті Антонія (наприкінці 1391 – на початку 1392 р.) всіляко шельмував його наступника – протегованого Ягайлом луцького єпископа Івана. Перебіг їхніх взаємин тільки частково відтворюють наявні історичні джерела; зрештою, Кипріяну вдалося підпорядкувати собі галицькі єпархії.

Після Кипріянової смерті (1406 р.) великий князь литовський Вітовт і вище духівництво Литовської держави бажали бачити на митрополичому престолі свого обранця, полоцького архієпископа Феодосія ("штобы сидєл на столє києвскоє митропольи по старинє, строил бы цєрковь по-давному, яко наш"). Однак у Константинополі на митрополита висвятили грека Фотія. Ціною численних обіцянок частіше з являтись у Києві й дбати про місцеві інтереси йому попервах вдалося підкорити собі й литовські єпархії. Та спливали роки, а Фотій, за словами Вітовта, "туто, на Києву, в нас нє живал" і не лише не примножував церковних багатств, "но большє пусто учинил". З цього приводу Вітовт із сумом зазначав: "Митрополитов колько было за нашу память? Цєркви нє строили, как было издавна… иконы чєстны, златом окованы, и иныя многоцєнныя, и всю чєсть цєрковную києвской митрополии индє (тут: в інше місце – авт.) относили; што были издавна старыє князи учинили на свою чєсть /213/ и на память, и подавали цєркви, опрочь золота, и сєрєбра, и уборов цєрковных, сколько индє относили, того кто можєт исчєсти?"

Прагнучи радикально змінити ситуацію, Вітовт звернувся до патріарха з проханням поставити на литовські єпархії окремого митрополита – племінника Кипріяна Григорія Цамблака. Однак у Константинополі йому не тільки відмовили, а й відлучили Цамблака від Церкви. Втім, це не зупинило Вітовта: Григорій Цамблак був висвячений у митрополити собором місцевих єпископів, без санкції патріарха (1415 р.).[91] У соборній грамоті наголошувалося, що вони це зробили "понєжє видєхом прєзираєму от митрополита Фотия цєрковь києвскую, яжє (яка – авт.) глава єсть всєй Руси". Учасники собору ремствували, що вони "имущє пастыря имєнєм, дєлом жє нє имущє": митрополит відмовляється "сидєть в цєркви києвской, данной єму от Бога, и правити люди божиє, яко жє достойно митрополиту, но точию приходы (тут: доходи – авт.) цєрковныє собирая и живяшє индє, и старыє устроєния и чєсть києвской цєркви на иноє мєсто прєношашє". Фотію ставили в провину і якийсь несумісний із митрополичою гідністю вчинок, котрий глухо згадується в адресованому йому посланні литовсько-руських єпископів. У листі зазначається, що, спостерігаючи, як Фотій "много чинит нє по правилам апостольским и отєчєским (отців церкви – авт.)", вони терпляче чекали на його виправлення, аж доки не дізнались про "нєкоторую вєщь", яку, щоправда, так і не назвали, "нє хотящє посрамити" Фотія; однак вона поклала край їхній відданості митрополиту.

Обстоюючи своє право на обрання митрополита помісним собором, владики згадували "лєтописцы русскиє – Києвский, Володимєрский и иныє", де зафіксовано, як у 1147 р., "при вєликом князє Изяславє Києвском, собравшись єпископы збором, поставиша митрополита Києву и всєй Руси". Вони також покликалися на практику сербської та болгарської церков (наголошувалося, що болгари "прєждє нас крєщєны и нам сродники") й навіть удавалися до більш широких узагальнень: "Что глаголєм о болгарах или о сєрбах? От святых апостолов тако установлєно бысть. Равно на всєх єпископах православных благодать дєйствуєт Святого Духа: ибо апостолы от Господа поставлєны быша, они жє иных поставиша, а паки они других – и тако благодать Святого Духа дажє и до нас, смирєнных, дойдє". Відповідно тлумачилось і перше апостольське правило: "Два или три єпископа рукополагают митрополита" (насправді єпископа – авт.)", – згідно з яким вони вважали себе правомочними "сходитися и поставляти своєму отєчєству пастыря достойна". /214/

У соборному посланні йшлося й про симонію, яка панувала в Константинополі, де "купуєтся и продаєтся дар Святого Духа". Через неї стався "мятєж в митрополии", пов'язаний з іменами Пимена та Діонісія; вона спричиняла "мятєжи, убийства и, єжє всєх лютєйшє, бєсчєстиє цєркви києвской и всєй Руси". Водночас, відкидаючи практику "поставлєния митрополитов куплєю", литовсько-руські єпископи не збиралися розривати традиційні зв'язки із вселенським православ'ям – як зі своїм "батьком", патріархом константинопольським, так і з патріархами александрійським, антіохійським та єрусалимським: "Согласно с ними дєржим исповєданиє вєры и тако жє, яко жє и они, учим, и тако жє мудрствуєм".

Не менш цікавою щодо своєї аргументації є й Вітовтова грамота, видана з приводу висвячення Цамблака на митрополита. У документі йдеться про церковні розрухи, спричинені порядкуванням у литовських єпархіях Фотія: "Митрополичьи дєла суть явны, што ж от нєго нє строєниє, но граблєниє, опущєниє цєркви"; через це, зазначає Вітовт, "сгадав с нашєю братьєю, с князьми русскими наших русских зємєль, того Фотия изгнали єсмо со стола києвской митрополии", хоча самого Вітовта, католика за віросповіданням, менш за все мав турбувати стан православної Церкви. Однак володар Литви дбав про своє реноме: "Иныє люди со стороны рєкут: "Господарь нє в той вєрє, того для (через це – авт.) цєрковь оскудєла", – ино бы того слова от людєй на нас нє было… Мы, хотячи, штобы ваша вєра нє мєншала, нє погибала, а цєрквям вашим строєниє было б, учинили єсмо так митрополита, збором (тобто на помісному соборі – авт.), на києвскую митрополию, штобы русская чєсть вся стояла на своєй зємлє… штобы митрополит сидєл на своєм столє, в Києвє, как то пошло издавна; занєжє то было нєдавно учинилось, што почали митрополиты жити на Москвє, а здєсь цєрковь києвская митрополья скудєла и пуста учинилася".

Очевидно, Вітовт не виключав можливості подальшого розширення підпорядкованої Цамблаку митрополії. В його посланні про це сказано не дуже виразно: "Хто хочєт, по старинє, дєржатися под властию митрополита києвского, ино так добро, а хто нє хочєт, ино воля єму єсть" – однак зберігся комплекс послань, адресованих великому князю тверському Івану Михайловичу, який, крім двох зацитованих грамот, включає послання самого Григорія Цамблака з пропозицією стати "молєбником" князя. Це наштовхує дослідників на припущення, що Вітовт, певною мірою, наслідував Ольгерда, котрий у 1371 р. просив окремого митрополита на Литву й союзні з нею землі.

Втім, якщо Вітовт і мав подібні наміри, вони так і залишилися намірами. Висвячення Цамблака на митрополита викликало шалений опір московської та константинопольської ієрархій. Фотій написав три послання, в яких прокляв як собор 1415 р., охрещений ним "нєправєдным сборищєм", /215/ так і новообраного митрополита. Литовських єпископів він звав "помрачєнниками, а нє просвєтитєлями, волками, а нє пастырями" і під страхом прокляття забороняв православним спілкуватися з відступниками. Своєю чергою, новий царгородський патріарх підтвердив відлучення Григорія Цамблака від Церкви. Та, зрештою, цей конфлікт, як і конфлікт між Романом та Олексієм, розв'язала смерть литовського митрополита, яку покладають на 1419 р. У Никонівському літопису з цього приводу відзначається: "Умрє митрополит Григорий Цамблак на Києвє, родом болгарин, книжєн зєло, изучєн книжной мудрости всякой из дєтства, и много писания, сотворив, оставил". Показово, що цей запис був зроблений у XVI ст., коли в російських церквах виголошували анафему Цамблаку за його гаданий союз із папою римським (про це йтиметься в § 2).

Смерть Цамблака знаменувала кінець існування литовської митрополії: уже в 1420 р. Фотій здійснив поїздку по литовських і галицьких єпархіях, побувавши, зокрема, в Києві, Володимирі Волинському, Галичі, Львові та Слуцьку (тут, як уже відзначалося, він охрестив Олелькового сина, ставши кумом майбутнього київського князя). Залишається тільки дивуватися, чому, витративши стільки зусиль на створення незалежної від Константинополя митрополії, віднайшовши історичні, канонічні й політичні аргументи на користь її самостійного існування, Вітовт не подбав про наступництво Цамблаку. Та хай би там як, у 1420 р. у Новогрудку, в присутності представника візантійського імператора, відбулася церемонія примирення Фотія з Вітовтом, невдовзі названого ним в одному зі своїх послань "благородним і славним". Наступна їхня зустріч припала на 1423 р., а в 1430 р. Фотій приїхав на Вітовтову коронацію, пробувши у Вільно майже до самої смерті князя.

Сам він ненадовго пережив володаря Литви. Після його кончини митрополича кафедра кілька років залишалась вакантною: у Московщині спалахнули міжусобні чвари й номінований на митрополита рязанський владика Іона кілька років не вирушав на посвячення до Царгорода. Цим скористався підтримуваний Свидригайлом смоленський єпископ Герасим, котрий, здійснивши поїздку до Константинополя, в 1434 р. повернувся звідти в сані митрополита. Щоправда, й досі залишається місце для сумнівів щодо територіальних меж його духовної влади; втім, хоч би яким – загальноруським чи литовським – митрополитом був Герасим, він не протримався на митрополії й року. У липні 1435 р., як уже відзначалося, його спалили у Вітебську за звинуваченням у зраді.

Наступником Герасима в 1436 р. став грек Ісидор, за якого повною мірою виявились проунійні тенденції, що накреслились у діяльності його попередників. /216/

§ 2. Унійні змагання XV ст.

Ідея церковної унії – відновлення догматично-ієрархічної єдності християнської Церкви, остаточно розірваної в 1054 р. (а по суті, підпорядкування православної Церкви католицькій) – підтримана в XIII ст. Данилом Галицьким, відродилася на східнослов'янських теренах наприкінці XIV ст. У 1396 р. Ягайло та митрополит Кипріян, зустрівшись під час об'їзду останнім південноруських єпархій, обговорили можливість укладення такої унії на соборі, що його можна було провести під їхнім патронатом на Русі.

Проект цей так і залишився нереалізованим: константинопольський патріарх Антоній, до якого листовно звернулись обидва достойники, у своїй відповіді відзначив, що справи такого масштабу не вирішуються на помісному соборі. Скликати ж собор вселенський заважали тогочасні політичні обставини: Візантію з усіх боків тіснили турки-османи, султан Баязид готувався до завоювання Царгорода. Тож перспективи укладення унії патріарх пов'язував з підтримкою Ягайлом угорського короля Сигізмунда Люксембурзького, котрий у 1396 р., очоливши хрестовий похід проти турків, зазнав від них поразки в битві під болгарським містом Нікополь. Між Ягайлом і Сигізмундом, чоловіком сестри Ядвіги – Марії, існувало забагато суперечностей, щоб здійснити спільну антитурецьку акцію; внаслідок цього унійні проекти постали знову лише за 20 років, після обрання литовським митрополитом Григорія Цамблака.

Той навряд чи успадкував позірну схильність до унії від свого дядька: найвірогідніше, і Кипріян, і Григорій діяли, підкоряючись волі Ягайла, котрий вважав цю "святу справу" не тільки "жаданою", а й "близькою до здійснення". В усякому разі, як літературна спадщина Цамблака, автора полемічного "Слова, как дєржат вєру нємцы", так і відгуки сучасників про особу митрополита не дають змоги вбачати в ньому послідовного прихильника ідеї єдності християнських церков.

Хоч би як там було, Цамблак узяв участь у роботі собору в Констанці (1414–1418 рр.), на якому дискутувалися проблеми подолання "великої схизми" понтифікату (її наслідком стало існування двох-трьох пап водночас), реформування католицької Церкви та боротьби з ученням Яна Гуса. /217/ Цамблак прибув до Констанца на початку 1418 р., коли собор уже добігав кінця, на чолі пишної депутації з 300 русинів, литовців, волохів і татар.

Митрополит привітав учасників собору "Похвальним словом", в якому не шкодував гучних епітетів на їхню адресу ("Вы єстє звєзды цєрковныє, нєбєсных звєзд свєтлєйши и дєйствєннєйши: нє плавающиє по водах корабли наставляющи к градом и мєстом… но душа правящє к нєбєси"). Він закликав присутніх "воєдино собрати по пєрвому устроєнию и отєчєскому прєданию от многих лєт, завистию дияволнєю, расщєплєнноє тєло цєрковноє", широко вдаючись до риторичних прийомів: "Доколє єдиная цєрковь христианская на двє славы раздєляєтся? И како жє и нарєчєтся христианская цєрковь, нє имєющи Христова соєдинєния? Христос бо соєдинил нас крєщєниєм и Євангєлиєм и… отца помолив о нас, рєк: "Отчє, сотвори их, да будут єдино, яко жє и мы єдины єсми". Нынє жє нє єдины, но имя убо єдино, єжє Христос. Славы жє и мудрования разна, вєра жє в Троицу єдина, исповєданиє жє нє согласно.[92] Доколє восточныє да укоряют западных, западныє жє восточных..?"

Цамблак також заманіфестував свої наміри на аудієнції у папи Мартіна V, закликавши його форсувати справу унії, укладенню якої сприяли відповідні настрої, що, за словами Цамблака, запанували на Русі та у Візантії (останнє засвідчили представники візантійського імператора Мануїла, котрі також прибули на собор). Отже, литовський митрополит не збирався йти шляхом сепаратних угод: зберігаючи пієтет щодо візантійської Церкви, він пов'язував справу унії з позицією тамтешніх ієрархів.

Однак на той час понтифік мав забагато власних проблем, щоб належно опікуватись унією. Виступ Цамблака, відтак, не мав конкретних наслідків, а в літописній традиції його візит у Констанц навіть перетворився на поїздку до Риму з метою довести перед папою та його "мудрецями" справедливість православного віровчення. За перемогу в цьому диспуті Вітовт нібито пообіцяв митрополитові перейти разом з усією Литовською землею у православ'я; поразка ж загрожувала покатоличенням русинів. Отже, участь Цамблака в роботі собору набула сприятливого для нього забарвлення, й водночас не залишилося місця для сумнівів у тому, що в Констанці, по суті, вирішувалась доля православ'я у Литовській державі.

Проблема унії й надалі залишалась у полі зору вищих церковних ієрархів Сходу та Заходу. На позицію константинопольських патріархів активно впливала турецька загроза, змушуючи шукати союзників в особі папи та європейських монархів. На Заході тим часом тривав розкол /218/ усередині католицької Церкви й ширився соборний рух, спрямований на обмеження папського всевладдя та авторитету курії в питаннях віри. У 1431 р. розпочав роботу Базельський собор, який засідав (з перервами) до 1449 р., коли "велику схизму" було, нарешті, подолано.

Організатори собору не забули про готовність київської митрополії приєднатися до унії й у жовтні 1431 р. запропонували папі Євгену IV звернутися до володарів Польщі та Литви з відповідними закликами. Тим часом у ВКЛ розгорнулася міжусобна війна, і в 1433 р. на адресу собору надійшов лист від відданих Свидригайлу руських князів і бояр, котрі спростовували поширювані Сигізмундом Кейстутовичем чутки про зраду їхнім володарем католицької віри; водночас, відкидаючи ці ворожі інсинуації, вони засвідчували свою прихильність справі церковної унії. Такі ж запевнення містились і в листах, надісланих папі Євгену IV Свидригайлом і митрополитом Герасимом; останній нібито погоджувався на локальний варіант унії – перехід під супрематію папи загальноруської митрополії незалежно від позиції патріархів Сходу.

Щоправда, самий цей лист не зберігся до нашого часу і про його зміст можна скласти уявлення лише з написаної в жовтні 1434 р. відповіді понтифіка, який доручав Герасиму скликати помісний собор, котрий делегував би митрополитові право укладення унії. Очевидно, що на цій підставі навряд чи правомірно робити висновок про "самостійницькі" тенденції митрополита, приписуючи йому "плани прямого спілкування Києва з Римом, поминаючи вимоги греків" (І. Мончак). Духовний зв'язок руської Церкви з православним Сходом зберігався навіть за умов її формально-ієрархічного розриву з Константинополем – Герасим же, щойно висвячений на митрополита візантійським патріархом, і в питаннях субординації залишався традиціоналістом. Варто прислухатись до точки зору М. Грушевського, котрий зауважив, що "з булли до Герасима виглядало б, ніби він мав план піддання під папську зверхність руської церкви, незалежно від унії східної церкви взагалі. Одначе не дуже правдоподібно, аби воно так було дійсно, тим більше, що тоді як раз уже заносилося на заложення загального собору, з участю грецького духовенства, і Герасимові зовсім не було чого так вириватися зі своєю спеціальною "обедієнцією" (покорою папі – авт.)".

І справді, уже в липні 1434 р. до Базеля прибула депутація від візантійського імператора на чолі з ігуменом константинопольського монастиря св. Дмитра Ісидором. Заохочуючи учасників собору до підтримки унійної ідеї, він змалював свою підупалу батьківщину як могутню імперію, складовою частиною якої є "Велика Русь". На цьому тлі навряд чи став би зрозумілим або бажаним гіпотетичний "автономізм" тамтешнього митрополита; втім, будь-яке теоретизування з даного приводу навряд чи має сенс, оскільки подальший перебіг подій перекреслив усі плани Герасима: /219/ у 1435 р. його за наказом Свидригайла стратили. Однак проунійні симпатії митрополита залишили слід у пізнішій традиції; принаймні, в одному з требників XVI ст. він згадується поруч із такими одіозними для православної Церкви особами, як Пимен, Діонісій, Григорій Цамблак та Ісидор.

Останній, як вже відзначалося, в 1436 р. посів спорожнілу після Герасима митрополичу кафедру. Прибувши на Русь у квітні 1437 р., він майже півроку пробув у Москві, ще кілька місяців – у Новгороді та Пскові, після чого вирушив до Феррари, де у квітні 1438 р. розпочав свою роботу екуменічний собор, скликаний за прийнятим у 1435 р. в Базелі рішенням (хоч сама ця подія знаменувала розрив між папою Євгеном IV і Базельським собором). Мандрівка Ісидора тривала майже рік. У серпні 1438 р. він прибув на собор, котрий невдовзі було перенесено до Флоренції. Тут були остаточно з'ясовані всі догматичні питання. Вищі ієрархи православної Церкви визнали католицькі догмати про сходження Святого Духа від Бога-Сина, супрематію папи римського, чистилище й т. ін. Акт унії було підписано в липні 1439 р. Митрополит Ісидор (він, до речі, репрезентував на соборі не лише київську митрополію, а й антіохійського патріарха) був висвячений папою на кардинала. Повертаючись з Італії, у Буді, він видав грамоту, в якій повідомлялося про рішення Флорентійського собору.

На теренах ВКЛ укладення унії не викликало широкого суспільного резонансу. Правлячі кола зустріли її насторожено, оскільки в конфлікті між папою та Базельським собором тримали сторону останнього. Київський князь Олелько, як уже відзнача- лося, підтвердив Ісидору права на митрополичі маєтності. Інший литовсько-руський князь – Юрій Лингвеньович – наприкінці 1440 р. заманив до Смоленська Симеона Суздальського (той супроводжував /220/ Ісидора на собор, однак, не прийнявши унії, утік від нього на зворотній дорозі) й, протримавши його цілу зиму в ув'язненні ("в желєзах… в єдиной свитцє и на босу ногу"), після повернення на Русь Ісидора відправив на суд до Москви. Однак володар Московщини виступив проти Флорентійської унії; Ісидор був заарештований і зрештою мусив рятуватися втечею за литовський кордон. Там він також виявився небажаним гостем. Віленський бискуп Матей згодом повідомив Базельський собор, що перешкоджав діяльності Ісидора як легата ворожого щодо собору папи Євгена IV. Тож Ісидор вирушив до Риму, де Євген IV зробив його своїм легатом у Греції. У 1453 р. він став свідком падіння Константинополя, яке знаменувало крах справи його життя: адже в Базелі, Феррарі та Флоренції Ісидор дбав, передусім, про інтереси Візантійської імперії (за свідченнями сучасників, він заохочував своїх одноплемінників до укладення унії, твердячи, що краще повернутися з нею додому, ніж без неї втратити батьківщину). Уникнувши смерті від турецького ятагана, Ісидор прожив ще 10 років, скінчивши вік у сані константинопольського патріарха-уніата (1463 р.).[93] /221/

На Русь він уже ніколи не повертався. Між тим на теренах Корони проголошена ним унія принесла певні плоди у вигляді привілею Владислава Варненчика, яким православне духівництво було зрівняно в правах із католицьким; виданий у 1443 р. в Буді, цей документ кількаразово підтверджувався в XVI–XVII ст. У Москві ж, натомість, разом із унією позбулися й формальної залежності від Константинополя: наприкінці 1448 р. собор місцевих єпископів висвятив на митрополита рязанського владику Іону. Він став першим виборним митрополитом в історії Московської Русі, Церква якої відтоді фактично перетворилася на автокефальну.[94]

Щоправда, від самого початку Іона прагнув надати своїй владі загальноруського масштабу, поширивши її на литовські єпархії (хоч навіть у самій північно-східній Русі його архієрейські права багатьом видавалися сумнівними). Це вдалося йому в січні 1451 р., коли на сеймі у Вільно Казимир, порадившись із присутніми князями та панами, "полюбил сєбє отцом митрополитом" Іону і "дал єму столєц митрополич києвскнй и всєя Руси, как пєрвєє бывало, по установлєнию и по обычаю русского христианства", хоч і вилучив з-під його юрисдикції галицькі єпархії. Грамоту, що закликала "чтить" Іону "вєсь посполитый народ христианства русского", скріпили своїми печатками Свидригайло, Олелько,[95] віленський бискуп Матей, віленський і троцький воєводи та інші високі достойники, серед яких не було жодного православного єпископа. Це зайвий раз засвідчує, що йшлося, власне, про політичний акт, обумовлений тогочасним станом взаємин між ВКЛ і Московщиною.

Однак папська курія не збиралась втрачати контроль над литовськими єпархіями. У вересні 1458 р., після зречення Ісидора, Пій II за згодою константинопольського патріарха-уніата Григорія Мамми висвятив на київського митрополита Ісидорового учня – Григорія Болгарина. У папській буллі він зветься "архієпископом київським, литовським і всієї Нижньої Русі";[96] до складу його митрополії зараховувались київська, чернігово-брянська, смоленська, полоцька, луцька, володимирська, туровська, галицька, холмська й перемишльська єпархії. Відтак, межі поширення унії в Східній Європі окреслювалися литовсько-московським кордоном; митрополит Іона характеризувався в буллі як "породження беззаконня та зла". /222/

Останній, своєю чергою, прагнув у будь-який спосіб утримати за собою литовські єпархії, звертаючись до місцевих владик зі своїми посланнями; в цьому його активно підтримував Василій II, прагнучи переконати Казимира не приймати в себе уніата Григорія. Попри ці умовляння, Казимир у 1460 р. підпорядкував Григорію литовські та галицькі єпископії й навіть закликав до аналогічного кроку великого князя московського. Зрозуміло, що це звернення наслідків не мало – "и оттолє сотворишася два митрополита в Руси, єдин на Москвє, а вторый в Києвє".

Цього разу ліквідація єдності загальноруської митрополії була остаточною, і з титулатури московських митрополитів надалі зникає визначення "київський". Смерть Іони (1461 р.) знаменувала крах їхніх загальноруських амбіцій: на палкі заклики з Москви згодом відгукнувся лише чернігово-брянський владика Євфимій, котрий у 1464 р. "прибєжє на Москву… покиня свою єпископию" (у Москві він отримав суздальську єпархію).

Новостворена митрополія, спочатку перебуваючи під зверхністю папи римського, згодом знов опинилася під контролем Константинополя, де взяли гору противники унії. Царгородський патріарх Діонісій затвердив на митрополичій кафедрі Григорія Болгарина (1467 р.);[97] з благословіння Константинополя ставали митрополитами і його наступники, що їх обирали на сан у Литві.

Таким чином, на території ВКЛ і Корони церковну унію так і не було проведено в життя. Про це, зокрема, свідчить грамота Казимира перемишльській єпархії (1469 р.), в якій він підтверджує привілеї, надані Ягайлом, "сподіваючись на майбутню унію". Красномовним є і його лист до папи Павла II (1468 р.) з проханням заснувати у межах своїх володінь бернардинські монастирі, щоб приводити "схизматиків" до єдності християнської Церкви.

Зверхнє ставлення католиків до своїх співбратів по вірі змусило наступника Григорія Болгарина, смоленського єпископа Мисаїла, котрий став митрополитом близько 1473 р., звернутися до папи Сікста IV. До Риму було надіслано два послання. Перше, передане в 1473 р. з папським легатом Антонієм Бонумбре, не збереглося до нашого часу; друге, написане в 1476 р., дійшло до нас у пізнішій редакції й тривалий час вважалося фальсифікатом – адже його оприлюднив у 1605 р. апологет Берестейської церковної унії Іпатій Потій, маючи на меті переконати сучасників в одвічності унійних устремлінь на руських землях ВКЛ, /223/ підкріпити традицією об'єднавчий акт 1596 р.[98] Однак останнім часом російським історикам вдалося віднайти текст Мисаїлового послання у двох версіях першої чверті XVI ст., що й стало вирішальним аргументом на користь його автентичності. /224/

Послання Сіксту IV посідає особливе місце в літературно-богословській традиції XV ст. Немає дослідника, котрий не відзначив би пишномовності цього, за виразом Б. Гудзяка, "довгого, багатослівного, благального, занадто догідливого, проте місцями зворушливого" звернення Мисаїла до папи, котре нині вважається "твором, в якому оригінальне українсько-білоруське мистецтво "плєтєния словєс" досягло найвищого розвитку" (Ю. Пелешенко). У фаховій літературі не раз наголошувався його панегіричний щодо Сікста IV характер, гіперболізм почуттів, висловлених на адресу папи Мисаїлом і його однодумцями – архімандритами Києво-Печерського й віленського Свято-Троїцького монастирів, князями Михайлом Олельковичем і Федором Бєльським, відомими як організатори "змови князів" 1481 р., та низкою світських достойників. У листі "блажєнный Сикст" славословиться як "старєйшина всєм сущим свящєнным отцам и православным патриархам", "вєликоє солнцє, всємирный свєтильник, цєрковный свєт… отєц отцєм и всєначальнєйший пастырь пастырєм", "всєлєнский учитєль, законоположєнный второй Моисєй", "столп крєпок от лица вражия, храбрый воин царя нєбєсного, второй Иисус Навин… сєкущий нєщадно глаголом Божиим и мєчєм духовным врагов крєста Христова".

Власне, ці пишні величання папи становлять основну частину обширного Мисаїлового послання, котре, незважаючи на свою "риторичну віртуозність", є дуже бідним за змістом. Головне, що в ньому декларується, це правовірність ("истинноє благовєриє") мешканців "сєвєрной страны": "Мы всє сущиє здєсь, на странє далєчєй, словєсныє овцы того ж стада Христова от двору єго святого – святой соборной апостольской цєркви". Визнаючи Флорентійську унію та католицьку трактовку Святої Трійці ("исповєдуєм… Духа Святого равно купно исходяща от Отца прєждє, такожє и Сына єдиным духновєниєм"[99]), Мисаїл наголошував на тому, що догматичних розбіжностей між східним і західним християнством немає: "Нєт разнствия о Христє грєком и римлянам, и нам, российским славянам, всє єдины суть".

Між тим до нього дійшли чутки про те, що "нєкии о нас исповєдают глаголы ложныє… яко нєсмы истинныє христианє". Мисаїл не назвав імен огудників, котрі твердили, що православні у ВКЛ не можуть вважатися справжніми християнами, однак навряд чи можна сумніватися, що йшлося про когось із католицьких ієрархів, які "силою влєкли из благочєстия в благочєстиє" – перехрещували православних на католиків, посилаючись /225/ на авторитет папи. Щоб покласти край цим "нєстроєниям, распрям и расколам" між християнами, Мисаїл закликав понтифіка відрядити до Литви двох "доброразумных мужєй" – католика й православного, знавців "обычаєв, закона и устава" своїх Церков, "хранящих уставлєния Флорєнтийского собора". Вони повинні були гармонізувати міжконфесійні взаємини на теренах ВКЛ, що мало особливе значення в умовах турецько-татарської експансії в Європі, якій сприяв розбрат між християнами: "Видящи они нашє нєстроєниє и нємирную промєжду нами нєлюбовь, многиє страны христианскиє посєдоша и в свой закон Махмєтов многих от них обратиша; ужє бо и самих нас поблизу они нынє суть, а… на таковых подобаєт вражду имєти купно всєму роду христианскому".

У фаховій літературі відзначалося, що за своїм ідейним спрямуванням та стилістичними особливостями Мисаїлове послання нагадує "Похвальне слово" Цамблака собору в Констанці. Характерно, що проунійні інтенції обох архієреїв залишилися суто декларативними, оскільки не отримали дійової підтримки з боку папи (гадають, утім, що у відповідь на Мисаїлове послання понтифік видав буллу на захист православного обряду).

Такими ж невдалими були спроби реалізації Флорентійської унії за часів володарювання Олександра Казимировича, коли за цю справу взявся митрополит Іосиф Болгаринович – колишній смоленський єпископ, котрий, як подейкували, задля того й отримав від Олександра митрополичий сан (принаймні, існує низка свідчень особливої прихильності до нього великого князя литовського).

У серпні 1500 р., після офіційного затвердження на митрополичій кафедрі константинопольським патріархом, Іосиф звернувся до папи з листом, в якому, видаючи себе за прихильника Флорентійської унії, визнавав його зверхність і прохав заступництва. Про готовність Іосифа сприяти утвердженню єдності християнської Церкви сповістив папу Олександра VI і віленський бискуп Войтех Табор.

Папа відповів останньому посланням, в якому зауважив, що "церковна спільнота не повинна розпадатися через догматичні розбіжності… Через це набагато важливіше зберегти здорову і незаплямовану отару, ніж послабити її через овець, заплямованих єрессю чи іншими відступницькими хворобами". Тож він прохав віленського бискупа подати йому докладні відомості про догматику й обрядовість підпорядкованої Іосифу церкви; дані, отримані згодом Олександром VI, переконали його в необхідності відмови від повторного хрещення православних при переході у католицизм; це було зафіксовано в буллі, виданій у 1501 р.

Сам митрополит так і не удостоївся відповіді понтифіка, певно, через "подвійні стандарти" руського архієрея, висвяченого константинопольським патріархом (у Римі зважали лише на його уніатського "двійни- /226/ ка" – патріарха Іоанна Мікеле). Втім, не виключалося, що за умов визнання католицьких догматів папа опікуватиметься литовсько-руською паствою; для переговорів у справі унії, яка, за висловом самого Олександра VI, "так часто започатковувалась і стільки разів переривалась", понтифік пропонував відрядити до ВКЛ свого нунція; від цього, одначе, його застеріг посол Олександра Казимировича, щоб не підбурювати великого князя московського, котрий тим часом розгорнув воєнну кампанію, спрямовану на захист православ'я у Литовській державі.

Формальним приводом для неї став таємний лист від Федора Шостакова, в якому повідомлялося, що в Литві "сталась замятня вєлика мєжи латыны (католиків – авт.) и мєжи нашєго христьянства (православних – авт.): в нашєго владыку смолєнского диавол всєлился… на православную вєру". Пізніше, у квітні 1500 р., литовським послам, що прибули до Москви, було зроблено закид, що великий князь Олександр "посылаєт… ко князєм и к панам русским и ко всєй Руси, чтобы приступили к римскому закону" і чинить те, чого "при єго прєдках нє бывало": будує костели в руських містах і силою примушує їхніх мешканців переходити в "римский закон".

Як уже відзначалося, ці твердження не мали під собою фактичної основи. Ближчою до істини виглядає та версія подій, що її виклав у своїй праці "Роз'яснення помилок руського обряду" (1500 р.) краківський теолог Ян Сакран (Освенцімський): великий князь Олександр намагався схилити православних до єдності Церкви "лагідним переконуванням", у відповідь на що вони "перекинулися на бік московського великого князя, захисника їхньої схизми".

Утім, самий твір Сакрана (русини в ньому зображувались як "найгірші з-поміж усіх єретиків", котрі, однак, "насмілюються заявляти, що їхні обряди й таїнства правдиві та законні") істотно вплинув на провал унійної справи; зі смертю ж митрополита Іосифа (1501 р.) будь-які контакти між папою та православними ієрархами взагалі перервалися. Згодом, наприкінці XVI ст., саме в "нєдбалости старших цєрковных" убачали причину того, що "соєдинєниє мєжи цєрковью грєчєскою и римскою… мало нє полтораста лєт… по соборє Флорєнтєйском отлогом лєжало" (твердження належить Іпатію Потію). Однак пояснення цього слід шукати в іншому: у кризі тогочасних екуменічних ідей, у ворожості католицького духівництва (його позицію унаочнив памфлет Яна Сакрана) та в напруженій боротьбі за давньоруську політичну спадщину, в якій володарі Московщини охоче використовували гасло захисту православних від наступу католицизму. /227/-/228/

Розділ десятий

МІЖКОНФЕСІЙНІ ВІДНОСИНИ

Українські землі, що перебували під литовською зверхністю, не знали суспільної боротьби на релігійному ґрунті, передусім, через толерантність, яку виявляли володарі ВКЛ щодо різних конфесій. Вона сформувалась усією історією цієї держави, котра виступала своєрідним буфером між православним Сходом і католицьким Заходом. Уже її засновник князь Миндовг, не маючи достатніх сил для боротьби з Орденом, котрий вів наступ на Литву під гаслом боротьби з язичництвом, був змушений охреститися за католицьким обрядом і заснувати єпископію (1251 р.). Та це хрещення, хоч і принесло йому королівську корону, за висловом літописця, "льстиво бысть": у 1260 р. Миндовг розірвав угоду з Орденом і папою та зрікся християнства, керуючись власними політичними розрахунками. Із суто прагматичних міркувань виходив згодом і Гедимін, котрий, намагаючись зав'язати торговельні контакти з містами Ганзи, у своїх посланнях давав згоду охреститись і будувати церкви, а потім, зі зміною обставин, рішуче відхилив пропозицію папських легатів перейти в католицтво.[100]

Втім, уже в XIV ст. виразно дався взнаки "руський" характер ВКЛ: православ'я прийняли сини Гедиміна – Любарт, Коріат, Наримунт, Явнут, Ольгерд і майже всі діти останнього; досить поширеними були й родинні зв'язки литовських князів із православними князівськими родинами північно-східної Русі. Важко судити, наскільки далекосяжними могли бути наслідки шлюбу Ягайла з дочкою Дмитра Донського (за попередньою угодою, литовський князь мав стати православним, оголосивши це "во всє люди"). Історія, котра, як відомо, не знає умовного способу, розпорядилась інакше, і саме Ягайло, одружившись на королеві Ядвізі, рішучо пов'язав долю своєї країни з католицькою Польщею.

Прийняття, згідно з умовами Кревської унії, католицтва Литвою створило досить сприятливі обставини для його подальшого поширення /229/ на Русь за прикладом коронних південноруських земель, де в останній чверті XIV ст. сформувалися католицькі єпископії, засновані папською буллою 1375 р. Тут нерідко ущемлювались позиції православ'я – досить згадати хоча б хрестоматійний епізод про передання Ягайлом католицькій громаді собору в Перемишлі, збудованого ще Володарем Ростиславичем (за твердженням Яна Длугоша, воно супроводжувалося "лементом, голосінням і гіркими сльозами руських священиків і вірних"), або традицію про надання католицьким архієпископам Галича колишніх митрополичих маєтностей.

Власне, на руських землях Корони католицизм і надалі тіснив православ'я, що його вірні часто-густо вважалися владою людьми "другого сорту"; і хоч православні користувалися свободою віросповідання, їхня конфесія розглядалась як нижча за католицьку (ознакою цього були оподаткування православного духівництва, обмеження окремих культових відправ, церковного будівництва тощо).

Зовсім іншою була ситуація в Литовській Русі, де успіхи католицької пропаганди були незначними,[101] а "господарі", попри своє католицьке віросповідання, дбали про інтереси православної Церкви. Ця двоїстість їхніх позицій виразно окреслилась уже за часів Вітовта, котрий у своїй грамоті з приводу висвячення на митрополита Григорія Цамблака (1415 р.) слушно наголосив, що як іновірець мав право, принаймні, ігнорувати потреби православних: "Занєжє (оскільки – авт.) мы єсмо нє вашєй вєры, а коли б хотєли того, штобы в нашєй дєржавє вєра ваша мєншалася и погибала, а цєркви ваши нє строились, и мы бы о том нє пєчаловалися, воля нам єсть". І коли щирість і глибина релігійних переконань самого Вітовта як католика-неофіта може здаватися дещо сумнівною,[102] то цього не можна закинути його наступникам, наприклад, Казимиру Ягеллончику, якому навряд чи личило називати митрополита Іону своїм духовним "батьком". Щоправда, згодом він, не вагаючись, передав митрополичу кафедру уніату Григорію – та це аж ніяк не суперечило позиції самої православної Церкви, котра впродовж XV ст. була такою ж неоднозначною, як і політика великих литовських князів. /230/

Тривале балансування литовсько-руської митрополії між Римом і Константинополем, виразна тенденція до ігнорування догматичних і обрядових розбіжностей між християнськими церквами істотно відрізняли її від церковної організації північного сходу Русі, де ставлення до католицизму було назагал ригористичним і негативним, певною мірою віддзеркалюючи антизахідну орієнтованість суспільства.

Можна дошукуватися причин цього явища в суто теоретичній площині, пояснюючи його духовною стагнацією постмонгольських часів, занедбанням культурної спадщини попередніх віків, якій була притаманна пропаганда релігійної виключності православ'я та нетерпимості щодо інших конфесій. Згадаймо хоча б адресоване київському князю Ізяславу Ярославичу повчання Феодосія Печерського "о вєрє христианской и о латинской" (бл. 1069 р.), згодом використане укладачами Начального зводу 1095 р. У ньому один із засновників Києво-Печерського монастиря застерігав: "Вєрє латинской нє прилучайтєсь, ни обычая их дєржати, и комканья (причастя – авт.) их бєгати, и норова их гнушатись". І хоч він закликав у разі необхідності "помиловать и от бєды избавить" людину будь-якого віросповідання ("жидовина или сарацина, или болгарина (волзького булгарина – авт.), или єрєтика, или латинянина, или от всєх поганых"), православний, навіть нагодувавши чи напоївши католика, мусив по тому "очистити" посуд молитвою. Він також мав "свою вєру нєпрєстанно хвалити", усвідомлюючи, що "сущєму в иной вєрє – или в латинской, или в армянской – нє видєти жизни вєчной". Про поширення таких понять у Києво-Печерському монастирі, безсумнівно, провідному осередку давньоруської культури, свідчить і створений у середині XIII ст. Києво-Печерський Патерик, де "иновєрным и нєчєстивым" названий недруг ченця Агапіта, "армянин родом и вєрой".

Фактом є те, що обидві зацитовані пам'ятки давньоруської книжності не виходили з "культурного обігу" в пізніші часи: послання Феодосія дійшло до нас у списках XIV–XV ст., а Патерик у XV ст. кількаразово перероблявся в стінах Києво-Печерського монастиря.[103] Якщо ж пригадати, що паралельно у монастирському синодику фігурувало ім'я католика Вітовта, стає зрозумілим, що наявні в цих пам'ятках світоглядні стереотипи коригувалися тією конфесійною індиферентністю, котра панувала у ВКЛ. Давні актові книги рясніють прикладами мирного співжиття православних зі співгромадянами-католиками. Так, /231/ наприклад, коли у 1471 р. волинянка Марія Вохнова видавала заміж свою дочку, у "змовинах" узяли участь ксьондз і два православні священики. Взагалі ж, якщо наречені належали до різних конфесій, на таких церемоніях визначалися не лише строки весілля та розміри посагу, а й те, в яку віру будуть згодом охрещені діти. Порушення такої угоди (вона оформлювалась у письмовій формі) тягло за собою сплату грошової "заруки" (неустойки). Її, наприклад, мусив сплатити батько волинської шляхтянки Ганни Монтовт, яку, всупереч укладеному в 1546 р. "змовному листу", він вихрестив на католичку. З огляду на те, що "зарука" становила величезну суму грошей, винуватець компенсував "моральні збитки", завдані цим його вчинком дружині та її православній родині шляхом передачі дочці власних маєтностей. Бувало, й сама процедура охрещення новонародженої дитини ставала об'єктом своєрідних змагань між родичами, як у випадку з уродженцем Холмщини Андрієм Верещинським, батьком відомого київського бискупа. Один його дядько був православним холмським єпископом, а другий – католицьким священиком, і саме спритність останнього, а не конфесійні уподобання православних батьків, визначила віросповідання Андрія.

Ці приклади, навмання висмикнуті із загального контексту, засвідчують суто прагматичне ставлення до релігійних питань у середовищі волинської та галицької шляхти XV–XVI ст. Про це ж ідеться в грамоті короля Стефана Баторія луцькому й володимирському єпископам (1579 р.), де засуджується поширена на Волині практика, коли "поповє вєры и закону грєчєского… людям вєры римского костєла дєтєй крєстят, шлюбы дают, разводы чинят… и тєла мєртвых ховают", порушуючи права і зменшуючи доходи місцевих католицьких священиків; король забороняв ці дії під загрозою величезного штрафу в 10 тис. кіп литовських грошів.

Не важко помітити, що, по суті, Баторій виступав проти практичного досвіду церковної унії, котрий, як і спроби її реалізації зверхниками православної Церкви, не зустрічав підтримки з боку місцевої католицької Церкви.

Нереалізованою для католицтва залишилась і та система відносин із православним загалом, яку репрезентував київський бискуп Йосиф Верещинський (1589–1599 рр.). Єпископ підтримував дружні стосунки з козацтвом, дбав про захист українських земель від нападів кримчаків, плекав широкі плани боротьби з турецько-татарською агресією, розробляв докладні проекти піднесення Києва та створення козацької воєнно-політичної організації на Задніпров'ї, порівнюючи себе з Мойсеєм, за прикладом якого він виведе "народ козацький" із неволі (істотно, що все це мало місце у самий розпал урядової боротьби із козаць- /232/ ким "свавіллям"). Водночас, як слушно зауважив С. Леп'явко, "позиція Верещинського цікава також і з огляду на тогочасні міжконфесійні взаємини: призначений бути оборонцем інтересів католицизму на Сході, Верещинський не звертав ніякої уваги на православно-католицькі суперечки, пов'язані з підготовкою релігійної унії – що свідчить як про широту поглядів самого єпископа, так і про другорядність даного питання на Київщині (зокрема в середовищі козацтва) в ті часи".

Відтак, стає зрозумілим, що речники цієї унії наприкінці XVI ст. не змогли використати позитивний потенціал тодішніх міжконфесійних відносин, досвід співіснування католиків і православних, нагромаджений у попередні століття. /233/

Однак питання міжконфесійних взаємин на теренах середньовічної України не обмежується відносинами між католиками та православними. Варто згадати про представників ще однієї християнської Церкви – вірменів-григоріан, котрі були монофізитами, тобто визнавали суто божественну природу Христа, заперечуючи уявлення про нього як про Боголюдину; що ж до обрядовості, то їхня Церква була ближчою до католицизму, зокрема через особливості причащання.

Початки вірменської колонізації сягають XI ст., коли сформувалися перші осередки вірменів на території Криму. Згодом вірменські торговельно-ремісничі колонії виникли на Поділлі, Волині, в Галичині; найбільшими були громади Кам'янця-Подільського (на початку 1570-х рр., за даними І. Ліппомано, тут нараховувалося близько 300 вірменських родин) і Львова, котрі користувалися правом самоврядування. Зверхником вірменської Церкви був львівський архієпископ, котрий, своєю чергою, підпорядковувався кілікійському патріархові, а згодом – католикосу в Ечміадзіні. У 1439 р. архієпископ Григорій приєднався до Флорентійської унії, однак цей його крок практично не вплинув на подальшу історію цієї Церкви.

Як уже відзначалося, ставлення до "вірменської віри" (григоріанства) з давньоруських часів було негативним; зі свого боку, вірменські богослови вважали "схизматиками" всіх діафізитів (християн, котрі визнавали Халкідонський собор (451 р.), що прийняв постанову про двоїсту природу Христа) – хоч уже в XII–XIII ст. у вірменській догматичній літературі висловлювались ідеї загальнохристиянської єдності. Втім, вплив різноманітних ідеологем на практику русько-вірменських взаємин був мінімальним, і ці відносини не мали конфронтаційного характеру. Більше того, окремі групи вірменів швидко асимілювались у східнослов'янському середовищі – про це, перебуваючи в Києві наприкінці XVI ст., писав М. Груневег: "У Києві мешкає досить вірменів, які мають там також свою церкву з дерева. Але мало хто з них знав вірменську мову, більшість володіє лише руською й одружується з русинами, що, між іншим, дуже суперечить їхнім законам". Вірменин Стефан, котрий показав Груневегу місто, міг спілкуватися рідною мовою, але тільки тому, що "вивчив її у Кам'янці в одного вірменина, до якого батько віддав його в науку дитиною"; сам батько "не знав ні слова по-вірменськи". Отже, члени дрібних вірменських громад поступово втрачали свою етнічно-конфесійну самобутність.

Значно складнішими були відносини між християнами й іудеями – міжконфесійні в своїй основі й, паралельно, обтяжені іншими чинниками. На теренах України євреї відомі з давніх-давен, та в XIV ст. відбулися події, котрі інтенсифікували рух євреїв у її межі. Маємо на увазі /234/ епідемію "чорної смерті" (чуми) 1348 р., що стала справжньою катастрофою в житті середньовічної Європи. Спустіли цілі міста; жертвами пошесті стали мільйони людей. На тлі цієї трагедії виникли чутки що винуватцями поширення хвороби є саме євреї. Підданий тортурам швейцарський лікар-єврей Балавін'ї "видав" рецепт суміші, за допомогою якої його одноплемінники нібито отруювали криниці: її інгредієнтами були висушені та потовчені серця християн, павуки, жаби та ящірки. Широке розповсюдження цієї інформації спричинило масові винищення євреїв. Особливого масштабу набули погроми в Германії, де їх спалювали, вішали, різали й топили. Деякі з них, щоб не потрапити до рук своїх мучителів, вдавалися до самоспалення (так, зокрема, загинули /235/ 6 тис. жителів Майнца); інші шукали порятунку за межами Германії – у Польщі, правителів якої здавна відрізняла прихильність до євреїв.[104]

Ще в 1264 р. калишський князь Болеслав Благочестивий своїм статутом гарантував підданим-євреям особисті права й майнові привілеї; цей документ мав стимулювати приплив єврейських переселенців у спустошені Батиєм польські землі. Століттям пізніше Казимир III Великий поширив дію Калишського статуту на всю територію Польщі, до якої на той час увійшли й Галичина та частина Волині. Це перетворило часи його правління на "золотий вік" єврейства. Сучасники пояснювали цей феномен любов'ю короля до дочки єврея-кравця красуні Естерки, однак, за словами одного з Казимирових привілеїв, він дбав, головно, про інтереси своєї скарбниці, яку суттєво поповнювали євреї, надаючи королю кредити, беручи на відкуп митні та корчемні збори, видобуток солі тощо.

Вважається, що наприкінці XIV ст. було регламентовано й права євреїв, які мешкали на теренах Литовського князівства. При цьому мають на увазі Вітовтові привілеї, адресовані єврейським громадам Трок, Гродна та Берестя (останній може бути й загальноземським). Ці акти також ґрунтуються на нормах Калишського статуту. Ними євреям надавалася, зокрема, повна свобода віросповідання, гарантією якої були суворі покарання за порушення іудейського богослужіння, осквернення єврейських кладовищ і синагог. Заборонялося звинувачувати євреїв у ритуальних вбивствах немовлят заради отримання християнської крові. Євреї могли вільно займатися торгівлею, шинкарством, ґуральництвом, ремеслами та землеробством, сплачуючи однакові з християнами податки; надавати позики під заставу будь-яких речей, крім культових і закривавлених, а також під нерухомість. Згаданими привілеями забезпечувались не лише збереження євреями їхньої культурно-національної ідентичності, а й економічні засади їхнього існування. Щоправда, є підстави вважати, що ці документи сягають не Вітовтових часів, а початку XVI ст., коли їх було подано для підтвердження Сигізмунду І.

Цьому передував недовгий період гонінь на литовсько-руських євреїв, започаткований наказом Олександра ("жидову из зємли вон выбити") 1495 р.[105] Євреї мали покинути межі Литовської держави; уся їхня нерухомість конфісковувалась на користь великого князя литовсь- /236/ кого. Зрозуміло, що багатьох лякала така перспектива й вони вважали за краще охреститися; тож, наприклад, якщо у 80-х рр. XV ст. відкупниками путивльського мита були "жиды києвскиє" Симха й Рябичка, то з середини наступного десятиліття ними вже виступають новоохрещенці Іван, Федір і Петро; перший із них підкріпив свою "русифікацію" одруженням із православною жінкою – вдовою путивльського боярина Івашка Розчинича. Однак більшість євреїв покинула насиджені місця й знайшла притулок у Туреччині, Криму та сусідній Польщі. Володарем останньої в 1501 р. став Олександр; природно, що від нового короля очікували поширення антиєврейських заходів на територію Польщі. Однак цього не сталося. Навпаки, у 1503 р. він дозволив євреям повернутися до Литви.[106] Їм надавалося право викупати свою нерухомість і стягувати колишні борги.

Причини цього кроку Олександра, втім, як і ініційованого ним раніше вигнання євреїв, були суто економічними. Фінансовий ефект від конфіскації маєтностей євреїв і "переадресування" до держави кредитних зобов'язань їхніх боржників був істотним, але короткочасним – тоді як на початку XVI ст. скарбниця країни, втягнутої у війну з Московщиною, потребувала нових грошових надходжень. Постачальниками цих живих грошей, "готовизны", й виступали євреї. Пояснення цього традиційно шукають у "споконвічних властивостях єврейського племені – незвичайній рухливості й спритності, енергії й умінні збивати капітали та пускати їх в обіг" (М. Любавський), які вигідно відрізняли його від литовсько-руського міщанства. За часів Олександра єврею-вихресту довірили навіть посаду підскарбія земського (міністра фінансів), яку обійняв син київського митника Рябички Аврам Єзофович Ребичкович.

Діловими якостями євреїв прагнула скористатись і шляхта. У 1539 р. Сигізмунд І дозволив євреям, які доти перебували в безпосередній залежності від держави, переходити під юрисдикцію приватних осіб. Відтак, володарі приватних міст і містечок отримали надійне джерело прибутків. Різними пільгами вони заохочували євреїв до переселення в свої маєтності, де їм надавалися всі можливості для реалізації підприємницьких здібностей. Така ситуація викликала роздратування серед місцевого міщанства; сприятливим ґрунтом для цих настроїв була негатив- /237/ на громадська реакція на широку міграцію в межі Польщі й Литви євреїв Центральної Європи, спричинену гоніннями, яких вони зазнавали в Германії, Австрії, Чехії та Угорщині. З кінця XV ст. держава Ягеллонів, за висловом М. Грушевського, "стає помалу збірником жидівства з цілого світу, і жиди дійсно починають заливати міста й містечка".[107]

Наслідком поступового наростання антисемітських настроїв у суспільстві стали закони, спрямовані на обмеження торговельно-фінансової діяльності єврейства. Сеймовими конституціями 30-60-х рр. XVI ст. євреям заборонялося займатися корчмуванням, соляним промислом, сільською торгівлею та "орендою" (відкупом) мит; ці заходи обґрунтовувались необхідністю захисту християн від засилля євреїв. Активізувалась антиєврейська пропаганда Церкви; у Польщі почала з'являтися література, де гостро критикувалися релігійні "забобони" євреїв та їхні гадані "злочини", до яких відносили ритуальні вбивства, чаклунство, блюзнірство і т. ін. /238/

Юдофобія охопила й Литву. Це унаочнюють скарги Михалона Литвина на те, що "в цю землю посходився з усіх усюд наймерзенніший з-поміж народів – іудейський, котрий вже розселився в усіх містах Поділля, Волині та інших родючих областей; народ підступний, хитрий, брехливий, який псує наші товари, підробляє гроші, розписки, печатки, на всіх ринках позбавляє християн засобів до існування й не знає іншого ремесла, крім брехні та наклепу; як вчить Святе Письмо, це найзліший народ з роду халдеїв, розпусний, гріховний, невірний, підлий і порочний".

Бували випадки, коли юдофобія набувала характеру психічної епідемії. Так, у 1540-х рр. у Польщі поширилась поголоска, що "люди вєры христианской к закону жидовскому приступили (перейшли в іудаїзм – авт.) и обрєзаниє приняли", після чого втекли до своїх одновірців у Литву. Для їх розшуку відрядили урядових комісарів, повноваження яких дозволяли робити обшуки в єврейських оселях і ув'язнювати всіх, хто видавався підозрілим. Внаслідок цього почало завмирати торговельне життя у містах та містечках, збезлюдніли ярмарки, що негайно позначилося на прибутках скарбниці та місцевої шляхти; тож остання підтримала клопотання євреїв щодо припинення цих "тяжкостєй".

Втім, "пожидовлення" таки відбувалося, щоправда, не в Польщі, а в Литві, й не шляхом прийняття християнами іудаїзму чи пропаганди іудейської доктрини, а через рецепцію ідей єврейської книжності.

Як гадають, цей рух зародився в Києві, де здавна існував інтерес до іудейської – передусім біблійної – літератури. У складі Києво-Печерського Патерика до нас дійшло оповідання про ченця Микиту, котрий добре знав "всє книги жидовскиє (старозавітні – авт.)", віддаючи їм перевагу перед новозавітними, які він не бажав "видєти, ни слышати, ни почитати, ни иному даст бєсєдовати в сєбє (у своїй келії – авт.)".

Саме ж "пожидовлення" як явище розквітло пишним цвітом уже поза межами Литви – в Новгороді, куди його наприкінці 1470 р. "експортував" син київського князя Олелька Михайло, запрошений новгородцями на княжіння. В його почті приїхав "жидовин-єрєтик" Схарія, котрого на початку XVI ст. Йосиф Волоцький називав "диаволовым сосудом", навченим "чародєйству и чєрнокнижию, звєздозаконию и астрологии". Перебування Схарії в Новгороді тривало недовго – найвірогідніше, невдовзі він повернувся до Києва, куди поспішив його володар на звістку про смерть брата. Втім, він устиг звести з доброго шляху ("прєльстить и в жидовство отвєсти") двох місцевих священиків. Згодом до Новгорода завітали одноплемінники Схарії, діяльність яких призвела до значного поширення єресі. Після підкорення Новгорода вона перекинулася на Москву, де "пожидов- /239/ лені"[108] знайшли чимало нових адептів свого віровчення (навіть у великокняжій родині).

Сутність єресі полягала у запереченні божественної природи Христа, котрого її прихильники уподібнювали до Мойсея, Давида та інших пророків. Не відкидаючи повністю новозавітного вчення, "пожидовлені" в своєму світорозумінні апелювали, головно, до Старого Завіту. Всупереч християнській традиції, вони шанували суботу та єврейську Пасху, а також відкидали церковну атрибутику (чи навіть опоганювали ікони та хрести).

Єресь було соборно засуджено в 1490 р. Однак "есхатологічна криза" 1492 р., продемонструвавши хибність ортодоксальних релігійних уявлень, сприяла її подальшому поширенню. Самого митрополита Зосиму, котрий на церковному соборі щойно прокляв "пожидовлених", звинувачували в проєретичних симпатіях і нехтуванні християнськими догматами (йому приписували вислів: "Нєт второго пришєствия Христова, нєт и царствия нєбєсного святым: умер – инто и умєр, по та мєста (доти – авт.) и был"). Зосима був змушений зректися митрополичого сану; що ж до "пожидовлених", то їхню долю вирішив собор 1504 р.: єретиків піддали анафемі, а найзатятіших – спалили живцем.

Однак сповідувані ними ідеї жили й далі, згодом еволюціонувавши у так зване феодосіанство – вчення Феодосія Косого, котрий пропагував унітаризм ("Єдин єсть Бог…; Христос – нє Бог, а чєловєк и ходатай пєрєд Богом") і "самовладність" людини. Це, разом із критикою обрядовості та інституційних засад православної Церкви, мало не вторувало Феодосію та його однодумцям шлях на багаття. Їх врятувала втеча до Литви, де вони знайшли чимало вірних послідовників; один із критиків Косого навіть стверджував, що диявол "звів" ним Литву, як перед тим Схід – Магометом, а Захід – Мартіном Лютером. У 70-х рр. XVI ст. Феодосій Косой "со товарищи" перебрався на Волинь – відтак і вчення "пожидовлених", розроблене й розвинуте, повернулося на свою "прабатьківщину", де незабаром розчинилось у протестантському русі.

Втім, помічено, що на теренах України сліди цієї єретичної доктрини практично не простежуються – чи не тому, що "пожидовлення" перетворилося на єресь лише в специфічних умовах новгородського життя кінця XV ст.? Гадаємо, варто прислухатися до точки зору М. Грушевського, котрий, аналізуючи цей "загадковий рух, який істо- /240/ рично проявив себе на новгородському та московському ґрунті", припускав, що "антицерковна сторона властиво не займала його ініціаторів, і елементи релігійного лібералізму приплітались до нього автоматично, в комплексі з тією літературою, що бралась до вжитку з мотивів чисто культурних, освітніх". Відтак, на думку вченого, первісно "пожидовлення" було "культурним рухом, який виявив себе в зацікавленні різними еврейсько-арабськими писаннями", до яких зараховують Псевдо-Арістотелеву "Таємницю таємниць" (арабський порадник VIII–IX ст.), "Логіку" Мойсея Маймоніда, "Тенденції філософії" Мухаммеда аль-Газалі, "Лопаточник" Петра Єгиптянина, "Шестокрил" Імануїла бен-Якова Бонфіса й деякі інші ворожильні, космографічні та біблійні книги. Усі вони в другій половині XV ст. були перекладені руською мовою, поширеною в межах ВКЛ. У цьому вбачають сліди діяльності якогось просвітницького гуртка, члени якого бажали мати підручники "вільних наук" і точні біблійні тексти, по які вони й зверталися до освічених євреїв або караїмів. У науковій літературі подеколи називаються навіть конкретні "координати" гуртківців: людьми, причетними до бурхливої перекладацької діяльності другої половини XV ст., вважають згаданого вище Аврама Ребичковича чи навіть київського князя Олелька. Проте самі праці, продуковані цим науково-перекладацьким гуртком, за словами того ж М. Грушевського, "не донесли до нас ні одного ймення, ні однієї риси того осередку, де вони поставали"; водночас їх аналіз переконує в тому, що жоден із цих творів "не дає вказівок на дійсну пропаганду іудаїзму, "жидівства" як віри чи доктрини", не містить "єретичних тенденцій чи полеміки проти православної доктрини".

Тож для історика України відзначений культурний рух цікавий не тільки й не стільки його гучним єретичним "відлунням", скільки активним інтересом тогочасної духовної еліти до надбань єврейської культури; а те, що невдовзі його заступили відчуженість і упередженість, змушує замислитися над причинами того, чому моделі етноконфесійних взаємин, вироблені суспільною практикою XIV–XV ст., були занедбані в наступні віки, поступившись місцем нетерпимості та ворожнечі. /241/-/242/

Розділ одинадцятий

ТЕНДЕНЦІЇ ЕКОНОМІЧНОГО

РОЗВИТКУ

Далеко не всі аспекти економічного розвитку українських земель у литовську добу можна висвітлити достатньою мірою, що, передусім, пов'язано з бідністю синхронного актового та наративного матеріалу. Ще М. Довнар-Запольський відзначав брак "прямих господарських джерел" з історії ВКЛ за період до видання Першого Литовського Статуту і скаржився на необхідність видобувати відповідні дані "з документів, що змальовують різні прояви державного життя, в тому числі й господарство". На жаль, недостатнім є й розвиток пізньосередньовічної археології; відомості писемних джерел лише почасти доповнюються археологічними матеріалами з культурних нашарувань XIV–XVI ст.

У матеріальній культурі литовських часів виразно простежуються давньоруські традиції, хоча деякі з них були безповоротно втрачені після Батиєвої навали: назавжди зникли ювелірні вироби з перегородчастою емаллю, скляні браслети, пряслиця з овруцького шиферу. Оцінюючи втрати, яких зазнало міське ремесло, археологи пов'язують їх з "інформаційним розривом" між генераціями ремісників: "Багато першокласних майстрів загинуло, було забрано до Монголії або Золотої Орди… Нові майстри не пройшли відповідної школи, були втрачені виробничі секрети, що передавались із покоління в покоління, їхні ряди здебільшого комплектувалися вихідцями з сільської місцевості периферійних невеличких міст, які стояли на значно нижчому професійному рівні. Важливим фактором була відсутність належної матеріальної бази, необхідної для таких галузей ремесел, як ювелірне, каменерізне, склоробство тощо. Значно звузилося й коло замовників. Виробництво багатьох видів ремесел припинилося або провадилось у невеликих масштабах. Техніка ремесла стала грубшаю і простою. Загальний обсяг ремісничого виробництва міста став незначним. Археологічні знахідки ремісничих виробів або інструментарію нечисленні. Найбільше поширення у цей час мали життєво необхідні спеціальності: гончарів, ковалів, чинбарників, шевців, кравців тощо" (Г. Івакін).

Щоправда, ремесла посідали другорядне місце в структурі економіки українських земель, основу якої в XIV–XV ст., як і за давньоруських часів, становили землеробство й традиційні промисли: мисливство, /243/ бортництво,[109] рибальство, – причому останні виступали як провідна форма господарської діяльності значної частини населення.

Це й не дивно: далися взнаки монгольська навала і небезпечне сусідство з "Татарією". Занепала аграрна культура. Величезні обшири східноукраїнських земель, чия родючість і навдивовижу багатий рослинний та тваринний світи дивували сучасників-іноземців, збезлюднівши, перетворилися на суцільні мисливські, рибальські й бортні "уходи" (угіддя). Вони стали тереном особливої форми експлуатації природних багатств – сезонного "уходництва".

На жаль, воно й досі є недостатньо дослідженим, хоча ще в 30-х рр. нашого сторіччя В. Юркевич відзначав необхідність "аналізу соціально-економічної структури степового уходництва як явища загальноукраїнського масштабу". Це змушує прислухатись до спостережень О. Грушевського стосовно організації даного промислу в Подніпров'ї: "Користувались з місцевих уходів як мисливці і рибалки з фаху, так і звичайне селянство й міщанство, відриваючись від своєї щоденної праці. Для них уходи були певним резервом, з якого можна було черпати допомогу в той час, коли звичайні селянські та міщанські заняття несподівано давали менше. Тоді-то можна було звернутись до цього додаткового джерела, маючи з нього доповнення до звичайного захитаного бюджету.

Уходники йшли на уходи не поодинці, а гуртувались у певні промислові артілі, ватаги. Такі ватаги бували більші і менші, тримались довший час чи утворювались лише на один сезон і розпадались потім до наступного разу. Сама діяльність ватаг уходників призвичаювала їх до солідарності, до об'єднання. Коли ватаги рибалок працювали десь недалеко коло Києва, по дніпровських луках, їх об'єднувала спільна праця коло великого невода. Але коли такі ватаги йшли далі, до нижчих уходів, їм доводилось триматися разом із огляду на постійну татарську небезпеку по таких окраїнних місцевостях, де не можна було чекати якоїсь допомоги від держави.

Ватаги уходників поділялись на певні групи в зв'язку з їх заняттями. Знаємо ватаги соляників, які ходили до степів за сіллю[110] й привозили її потім на продаж до українських торговельних міст. /244/

Окрему групу складали ватаги, що ходили за медом. Вони "ставали пасікою… стояли з бджолою… держали пасіку… ішли меду брати" в залежності від географічних умов певної місцевості: чи було це в степах, чи йшли "в Звенигородщину або вище дуброви" (себто в надбузькі ліси на північ від Брацлава).

Дальша група уходників – це стрільці, які полювали, йшли в "уходи на м'ясо" до степу чи до лісів. В рибальстві розрізнялися ближні рибні ловці від дальших, на низу Дніпра чи в степах на Лівобережжі. Розрізняли рибалок теж до часу, коли вони займались рибальством. Крім ватаг на осінь та літніх були ще уходники, що приходили на весну ловити осетрів по луках дніпровських дерев'яними сітями. Іншим знаряддям були ще неводи, для яких доводилось сполучатись більшою кількістю люду, які забивали також спільно; вони вимагали досить багато приладдя: кілля, сітей, бечівок – всього цього бувало потрібно дуже багато".

Уходництво як промисел було зорієнтовано на ринок. Навіть добувши "кадку мєду", уходник прямував до найближчого міста, щоб "того продавати и за то сєбє жита и инших живностєй куповати". Стабільний внутрішній і зовнішній попит на продукти мисливства, бортництва та рибальства стимулював промислову діяльність. Водночас, перетворюючись на постійне заняття значної частини населення, уходництво значно обмежувало його господарську ініціативу. Це породжувало залежність Полісся й Середнього Подніпров'я (за визначенням М. Грушевського, тут рільництво "ділило своє значення в господарстві… з різними іншими джерелами доходів, а властиво займало поруч них другорядну позицію") від довезення зерна. Про пов'язані з цим труднощі свідчать документи середини XVI ст. – скарги жителів Житомира ("каждый из нас хлєб купуєт, на Волынь и на Подольє єздячи, и вжо шия наша от хлєба нєсвободна") і так звані "безмитні листи" Сигізмунда-Августа мешканцям Канева, Черкас та Вінниці, якими вони звільнялися від сплати мита на всій території ВКЛ як "люди украинныє", котрі "нє близко живность сєбє купуют" і через це "трудность и наклад прыймуют".

Як джерело товарного хліба виступали, передусім, західноукраїнські землі, де аграрні відносини в XIV–XV ст. набули більш зрілих форм (це позначилося на характері відбуткових відносин: якщо на Волині та в Галичині дедалі більше поширювалась панщина, наддніпрянці, як і за давніх-давен, давали данину "медом и скорою" – шкурками хутрових звірів: куниць, білок, бобрів, лисиць тощо). Налагодження регулярних торговельних зв'язків між окремими регіонами України сприяло розвиткові внутрішнього ринку й подоланню середньовічної /245/ замкнутості українських земель як соціально-економічних комплексів; остання добре простежується навіть на нумізматичних матеріалах: за твердженням М. Котляра, місця виявлення монетних скарбів XIV–XV ст. не зливаються в суцільний масив, а розміщуються компактними групами, котрі відповідають історичному членуванню території України в окреслений період.

Самий факт випадіння монет із грошового обігу, їх тезаврування місцевим населенням унаочнює нерозвинутість тогочасного товарного виробництва, панування традиційного, натурального, господарства. Симптоматичним є й таке явище, як збереження в Україні до початку XV ст. реліктів давньоруської доби – монетних гривень. Щоправда, водночас робилися спроби налагодити карбування місцевої монети: у 1350-х рр. – у Львові, у 1360 – 1370-х рр. – у Києві; і якщо монети Володимира Ольгердовича (разом із проблематичними монетами Дмитра-Корибута) були доволі ефемерними й суто регіональними, то напівгроші, продуковані львівським монетним двором (припинив існування в 1414 р.), використовувались у Галичині, на Волині та Поділлі й навіть у Польщі, затримавшись в обігу до 30-х рр. XV ст. Втім, усім їм не судилося опанувати місцевий ринок, на якому впродовж XIV–XVI ст. курсували празькі ("широкі") гроші, угорські та турецькі флорини, литовські, польські, татарські й генуезько-кримські монети (появу останніх спричинив розквіт генуезьких торговельних колоній на південному узбережжі Криму наприкінці XIII – в середині XV ст.; найвизначніша з-поміж них, Кафа (сучасна Феодосія), за якою ці монети подеколи звались "кафинськими", зберегла своє економічне значення й після погрому її турками в 1475 р.).

Тіснили Русь і в зовнішньоторговельній сфері. Щоправда, як свідчать фахівці, після Батиєвого погрому "південно-західні руські землі не випали з міжнародного ринку. Однак саме татарська навала справила вирішальний вплив на шляхи економічного розвитку України, у тому числі й на торгівлю: розгром земель Південно-Західної Русі викликав її торговельну переорієнтацію – експорт ремісничих товарів майже припинився, оскільки ремесло надовго загальмувалось у своєму розвитку" (О. Сидоренко).

Натомість країни Західної Європи перетворювались на експортерів ремісничої продукції, передусім, високоякісного сукна,[111] що стало важливим чинником середньовічної експансії європейської економіки, відігравши, за висловом М. Блока, "таку ж провідну роль, як у XIX ст. /246/ для Англії металургія і бавовняні тканини. У Фландрії, Пікардії, Бурже, Лангедоці, Ломбардії та інших краях – адже центри виробництва сукон існували усюди – було чути стукіт верстатів і гуркіт сукновалень, і там вони працювали майже стільки ж для далеких ринків, як і для внутрішнього споживання".

Західноєвропейців вабили казкові багатства Сходу. З опануванням монголами неосяжних азійських обширів для них відкрився трансконтинентальний торговельний шлях, котрий простягався від Тебріза до Пекіна; він проходив повз Каракорум, а одне з його відгалужень вело до Сараю, який сучасники вважали одним із найгарніших й найбільших міст середньовічної ойкумени. На зламі XIV–XVст. потік караванів на цьому шляху поступово завмер, хоч і зберігся живий інтерес до контактів з "Татарією". /247/

На території України в XV ст. шлях до "язичницьких татарських країв" проходив повз Львів і Луцьк, теренами Поділля. Характерно, що в обох цих містах діяло так зване право складу, згідно з яким купці, котрі прямували на південь, мусили тут зупинятись, реалізуючи свої товари впродовж певного терміну (у Львові на початку XV ст. він становив два тижні). Це приносило неабиякі прибутки місцевому купецтву. Складське право діяло і в Києві, котрий стояв на шляху, що поєднував Крим і Північне Причорномор'я з Північно-Східною Руссю, обслуговуючи так звану "московсько-ординську" торгівлю.

Від Таванського перевозу в пониззі Дніпра купецькі каравани йшли "землею або водою", тобто суходолом чи Дніпром, повз Черкаси та Канів, до Києва; тут відкривалися річковий та сухопутний шляхи на Чернігів і далі, вгору по Десні, судноплавній від верхів'я до гирла,[112] на Новгород-Сіверський (з'єднаний торговельними шляхами з Рильськом і Путивлем) та Брянськ, звідки через Воротинськ, Калугу, Серпухов і Лопасню купці діставалися до Москви.

Окрім цієї "стародавньої й загальновідомої в усіх своїх звивинах дороги", з Криму в Московщину вів ще один шлях – "полем", що обминав державні митниці. Починаючись від Перекопу, він ішов степом до витоків р. Коломак, де повертав на Путивль; звідти купецькі каравани прямували на Москву через Новгород-Сіверський або Новосиль.

Цими торговельними шляхами через Подніпров'я курсували різноманітні східні товари: тканини, одяг, килими, сап'ян, шовк-сирець, прянощі (шафран, перець, імбир), фарби, коштовності, ладан, мускус, мило, зброя. Назустріч їм із півночі йшли предмети московського експорту та реекспорту: хутра, шуби, шкіра і шкіряні вироби, західноєвропейські сукна тощо.

На розвитку цього напрямку торгівлі вкрай негативно позначилось погіршення відносин між ВКЛ і Кримом – досить, наприклад, вказати на нарікання відкупників на "исказу поганскую" як на причину зменшення суми митних зборів у Путивлі (через нього вартість їхньої "оренди" між 1486–1495 рр. скоротилася майже на третину).

Так само вплинули на функціонування цього шляху приєднання Сіверщини до Росії та московсько-литовські воєнні кампанії XVI ст., які тягли за собою "заказ" (заборону) на торговельні зносини з московськими "гостями". Однак економічні інтереси брали гору – недар- /248/ ма ж у розпал Лівонської війни Сигізмунд-Август суворо вичитував киянам за те, що в 1566 р. "купцы московскиє, до мєста нашого Києвского с товарами своими, со шкурами лосиными, приєхавши, час немалый мєшкали… и продали оныє шкуры; а с Києва вы такжє с товарами своими над заказ наш (попри заборону – авт.) до Путивля и до иных замков московских єждчивали; а и тєпєрь вы, за границу /249/ до зємли нєприятєльской єздячи с товарами своими, гандлюєтє и купчитє". Та розрив економічних контактів з Росією був не на користь Польсько-Литовській державі, де високо цінували тамтешні хутра, котрі надихали не тільки купців, а й поетів. Себастьян Кльонович з піднесенням писав:

З царством Московським Литва межує на сході кордоном,

Обмін товарів своїх з краєм сусіднім веде.

Шкури везуть з тих земель горностаєві та соболеві,

Сірі завозять також шкури ненатлих[113] вовків,

Заячі шкури так само, лисиць і куниць многоцінних,

Шкурки тхорів, і твої, білко з пухнастим хвостом.

Волосом теплим, розкішним милують нам тіло чудові

Видрячі хутра, м'які й ніжні, як тиха вода.

Втім, у XVI ст. більшість торговельних шляхів, які пролягали по території Галичини, Волині та Поділля, скеровувалася на захід. Ними рухалися як східні й московські товари, так і продукти місцевого господарства: віск, мед, зерно, шкіра, худоба, солона риба, сіль, деревина й так звані лісові товари (насамперед, попіл та поташ, котрі використовувалися при виробництві скла, паперу, відбілюванні й фарбуванні тканин, миловарінні); натомість завозилися західноєвропейські тканини (сукно, атлас, оксамит, полотно), одяг, ремісничі вироби, залізо, вина тощо. Протягом XV–XVI ст. економіка цих земель поступово переорієнтовувалася на потреби європейського ринку, котрий вимагав чимдалі більше деревини й продукції місцевих промислів та сільського господарства. У XVI ст. в Західній Європі через інтенсивне зростання міського населення та наплив благородних металів із нововідкритої Америки відбулася так звана "революція цін". Вона практично не заторкнула Центрально-Східну Європу, де ціни на продукти харчування (передусім на збіжжя) були на порядок нижчими; це стимулювало експорт зерна, до якого активно долучалася місцева шляхта. Інтенсифікація сільськогосподарського виробництва досягалася нею за рахунок організації фільварків, зростання панщини й обезземелювання селянства, що безпосередньо впливало на соціальні відносини на західноукраїнських землях. Поступово перебудовувалася структура посівних площ: скорочувалось виробництво жита, яке тіснили пшениця та інші зернові культури. Водночас, як відзначає Р. Шиян, незначні масштаби експорту прядива, полотна, мішковини, смоли, брак коштів, дорожнеча товарів лісових промислів та деякі інші моменти свідчать про те, що фільваркове господарство шляхти далеко не повною мірою реалізовувало можливості тогочасної європейської кон'юнктури. /250/

Це ж, на думку науковця, стосується й купецтва, яке брало участь в експортних операціях. Переважання в його складі іноземців призводило до того, що купецький капітал не завжди функціонував в органічному зв'язку з потребами місцевого економічного розвитку. Зароблені кошти вкладалися не в промислове виробництво, а, головно, в нерухомість і предмети розкоші. Тож на зламі середньовіччя й нового часу Україна залишилась на периферії загальноєвропейських економічних процесів. /251/-/252/

Розділ дванадцятий

СУСПІЛЬНА СТРАТИФІКАЦІЯ

Особливістю середньовічних соціумів, українського зокрема, було переважання селянства в структурі населення (близько 80 % його загальної чисельності). У XIV–XVI ст. частина селян відбувала повинності на користь великих литовських князів та польських королів, частина ж, що постійно збільшувалася за рахунок роздачі доменіальних маєтностей, сиділа на приватних землях, перебуваючи під юрисдикцією своїх володарів.

За характером повинностей ця категорія населення поділялася на три групи. Найчисленнішу становили данники, основна повинність яких полягала в сплаті данини, характер котрої визначався об'єктом обкладення. Ним, опріч орних земель, виступали мисливські та бортні угіддя, що з них, як уже зазначалося, бралася архаїчна данина продуктами цих промислів. З кінця XV ст. через активізацію грошового обігу та поступову уніфікацію відбуткових відносин натуральна данина дедалі частіше замінялася платою грішми; крім того, вона з плином часу поступалася місцем іншим формам повинностей, хоча навіть у XVI ст. українське Полісся, за висловом визначного російського вченого М. Любавського, залишалося "справжнім царством селян-данників".

Частина селян мусила працювати в господарстві свого володаря – тобто відбувати "тяглу" службу, чи панщину. Масштаби її були відносно незначними; лише в найбільш загосподарених регіонах, на Волині та в Галичині, вона помітно збільшилась у XVI ст. внаслідок зростання попиту на сільськогосподарську продукцію на зовнішньому ринку.

Особистою службою були зобов'язані своєму володарю й так звані слуги, які разом із ним виступали в похід, виконували різноманітні доручення, їздили в Орду тощо.

Слід мати на увазі, що межа між названими групами селянства була значною мірою умовна. Зокрема, слуги, крім виконання воєнної, "путної" чи "ординської" служби, платили різноманітні натуральні й грошові податки, косили сіно, ходили на толоку, гатили греблі й т. ін. До категорії слуг могли перевести тяглого селянина, і навпаки.

Таким же відносним був поділ селян на "похожих" (особисто вільних) і "непохожих" (прикріплених до свого наділу): "непохожий" міг залишити свого володаря, якщо хтось інший погоджувався замінити його й виконувати відповідну службу, або якщо продавав свій /253/ "отчизний" ґрунт; своєю чергою, похожий селянин, відсидівши десять років на чиїйсь землі й не застерігши собі права виходу, міг бути його позбавлений.

Зазначимо, що за рахунок селянських виходів і втеч значною мірою формувалося населення середньовічних міст; та й за характером занять міщанство, особливо в невеликих містах і містечках, мало чим відрізнялося від селянства. Однак із розвитком міст на перший план висувалася реміснича й торговельна діяльність їхніх мешканців. У середині XVI ст., за даними П. Саса, нараховувалося вже понад 130 спеціальностей міського населення, з них безпосередньо ремісничих – близько 80.

На коронних українських землях від кінця XIV ст. ремісники, за західноєвропейським зразком, об'єднувались у цехи. У регіонах, що входили до складу ВКЛ, цехова організація не набула значного поширення; до всього тут не існувало жорсткої регламентації, властивої ремісничим корпораціям Західної Європи. Самобутніми рисами на теренах України відзначалась і така запозичена на Заході інституція, як "магдебургія" – самоуправління міст на взірець Магдебурга в Німеччині.

Конкурентом міщанства у сфері торгівлі виступала шляхта, котра, втягуючись у товарно-грошові відносини, здобула право безмитного перевезення продуктів власного господарства. Таке виразне протегування шляхті лише частково характеризувало її суспільний статус, юридично оформлений законодавством кінця XIV – другої третини XVI ст. Ним їй було надано значні політичні права, особисті свободи та майнові гарантії, що в сукупності й визначило специфіку шляхти як привілейованої, панівної верстви.

Щоправда, за її монолітним юридичним фасадом крилися різні прошарки. Найближчою до суспільних низів – як із походження, так і за способом життя – була дрібна шляхта, чи то зем'яни, котрі переважно становили нащадків тих слуг, які відбували військову (боярську) службу, виконуючи роль проміжної ланки між селянством і воєнно-служилою верствою. Цю ланку було розірвано у XVI ст., коли ті зі слуг, котрі спадково, з діда-прадіда, відбували таку службу, отримали чи "вивели" собі шляхетство; решта ж поступово злилася з селянством.

Вищим за зем'ян прошарком, за шляхетською ієрархією, вважалися так звані пани; верхній щабель посідала титулована знать – князі, цариною яких до середини XVI ст. була Волинь і які в останній третині цього століття посунули на Київщину та Брацлавщину, створивши тут величезні латифундії.

За спостереженнями Н. Яковенко, князі мали особ- ливе місце в українському суспільстві, становлячи "єдиний замкнутий стан, /254/-/255/ до якого не давали доступу ні багатство, ні вплив, ні високі урядові посади. Князем був лише син князя, і ні король, ні сейм не могли пожалувати князівського титулу… Князі ніколи (принаймні, до Хмельниччини) не розчинялись у боярсько-шляхетському загалові, відділені від нього бар'єром ірраціонально-містичного походження… У складній ієрархії понять більшої чи меншої родовитості на походженні княжих родів лежав сакральний відсвіт, що незмірно підносив /256/ їх над рештою знаті… Далеко не всі з князів були маєтними й впливовими, а тим часом княжий ореол поширювався на всіх… Особа князя і вище право, носієм якого він вважався уже в силу свого народження, сприймались як наслідок Божого промислу, незаперечний абсолют. Континуїтет вибраності поширювався на всі покоління княжого дому… Спадкове право князів на виключність сприймалось як данність не тільки очима української рядової шляхти, а й на рівні королівського престолу". І хоч сам факт "визнання за князями ірраціонально виділеного місця в ієрархії українського суспільства" деяким науковцям видається не безсумнівним, незаперечним є те, що місце князів у тогочасній соціальній структурі освячувалося багатовіковою традицією й відповідало середньовічним уявленням про боговстановленість наявного суспільного устрою.

Зокрема, вважалося, що його підвалини було закладено ще за часів біблійного Ноя, котрий поділив між своїми синами Симом, Хамом і Яфетом та їхніми нащадками основні суспільні функції – молитися, працювати й володарювати. Так постав латиномовний афоризм:

Tu Sem ora,

Cham labora,

Japhet rege

Et protege.

("Ти, Симе, молися, Хаме – працюй, Яфете – управляй і захищай").[114]

Навівши його в своїй "Хроніці", М. Стрийковський резюмував, що, поділивши у такий спосіб обов'язки між своїми синами, Ной встановив порядок, "без якого не може існувати жодна монархія, чи королівство". В українському письменстві аналогічних поглядів дотримувались Іван Вишенський, Кирило (Транквіліон) Ставровецький, Петро Могила.

Втім, виступаючи речником цих ідей і відділяючи себе від "нащадків" Хама і Яфета, духівництво становило незамкнуту станову групу: його ряди постійно поповнювалися за рахунок представників інших суспільних прошарків. Щодо чернецтва це очевидно: воно за самою своєю природою було гетерогенним. Що ж стосується білого духівництва, то в його середовищі (передусім на західноукраїнських землях) існувала й протилежна тенденція – до успадкування цього суспільного статусу, чи то дідичності. М. Грушевський навіть вважав "загальною максимою тодішньої церковної практики" принцип, сформульований дружиною Сигізмунда І королевою Боною: "Єсть обычай в Руси, /257/ иж цєрковь и доходы цєрковныє на потомков спадают". За словами дослідника, "завдяки тим відносинам творилися правдиві династії попівські, де священство було дідичним протягом цілих століть, і навіть та сама парафія цілі століття залишалася в певному роді. Особливо так було по селах… Парафії переходили з батька на сина, з брата на брата, давалися в посаг, коли донька священика виходила за священика, переходили часом до дальших свояків спадщиною". В іншому напрямку діяла практика "подавання" – роздачі парафій, ігуменств, архімандрій і навіть єпископій світськими особами різного рангу, котрі вважались їхніми патронами. По суті, церковні уряди виступали як різновид синекур, при розподілі яких превалювали суто прагматичні міркування, далекі від інтересів православ'я. Тож суб'єктами надань ставали світські особи, котрі, обійнявши ту чи іншу церковну посаду, подеколи навіть не поспішали з прийняттям духовного сану. У 1568 р. митрополит Іона Протасович навіть звернувся до Сигізмунда-Августа з проханням, "чтобы достоинства духовныє людям свєтским нє были даваны, а кому бы свєтскому уряд духовный дано, а он далєй трєх мєсяцєв стану духовного на сєбя приняти нє хотєл, у таковых абы єпископы в своих єпископиях, а архиєпископ в своєй архиєпископии оныє достоинства и хлєбы духовныє отбирали и людям духовным подавали". Сигізмунд-Август відмовив митрополитові, й питання так і не було розв'язане. Патронат і пов'язане з ним право подавання не регламентувались і надалі, дискредитуючи духівництво, що, зрештою, призвело до кризових явищ у житті православної Церкви, котрі вповні виявилися наприкінці XVI ст.

Тоді ж виразно позначилися зміни у традиційній становій структурі – остаточно оформився суспільний статус козацтва, появу якого на історичній арені вчені датують кінцем XV ст. Колискою козацтва стала Південна Україна, котра відігравала роль буфера між Кримським ханством та володіннями польських і литовських правителів, перебуваючи поза будь-яким політичним контролем і не маючи постійного населення. Природні багатства цього краю вабили до себе людність. Характерним щодо цього є свідчення Михалона Литвина, що на "щасливій та родючій Київщині" чимало приходнів, з яких "деякі прагнуть позбутися батьківської опіки, чи рабства, чи служби, чи покарання за злочини, чи боргів, чи ще чогось; інших принаджує до неї, особливо навесні, багата нажива й щедрість цього краю. І, зазнавши насолоди [вільного життя] в її фортецях, вони вже ніколи звідти не повертаються". Уходництво як спосіб існування формувало людей особливого складу. Тих, хто приходив у пониззя Дніпра на промисел, "життя по уходах захоплювало своїми відмінними прикметами /258/ та відводило від повсякчасної селянської чи міщанської праці. Таким нудно було у звичайних умовах життя села чи міста. Їх знову й знову тягнуло на степові річки, де ловили рибу, на дніпрові луки, на степові простори" (О. Грушевський).

Однак тут, на випадок раптового татарського "наїзду", доводилося завжди бути напоготові. Тож із плином часу члени промислових "ватаг" набували необхідного досвіду і, призвичаївшись до місцевих обставин, не лише могли дати відсіч нападам кримчаків, а й самі починали громити їхні улуси, забирати худобу, грабувати купецькі каравани. Цей добичницький спосіб життя ставав соціальною нішею для тих, кого, за висловом королівського секретаря Р. Гейденштейна, гнали з насиджених місць "обставини або закони". Так на окраїні суспільного життя з рухливих, неконформних елементів поступово формувався цей маргінальний прошарок населення – козацтво, що починає згадуватись у документах з 90-х рр. XV ст.

У 1492 р., реагуючи на скаргу Менглі-Гірея про пограбування його корабля в пониззі Дніпра, під Тягинею, та інші безчинства киян і черкасців, великий князь Олександр пообіцяв з'ясувати цю справу "межи козаки". Низка подальших згадок про козаків пов'язана з їхніми нападами на чужоземних послів і купців; кримінальний характер цих звісток почасти обумовлений природою джерела, з якого вони запозичені. Це – дипломатичне листування, де значне місце відводилося викладу сторонами взаємних претензій, пов'язаних із порушенням норм мирного співжиття. Серед тих, хто в такий спосіб завдавав клопоту своєму уряду, були й козаки, які діяли на власний розсуд, не особливо замислюючись над можливим відгомоном цих подій.[115]

Дещо іншим – у своєму буденному уходницькому образі – постає козацтво зі сторінок привілею київським міщанам 1499 р., в якому йдеться про козаків, котрі "ходят водою на низ, до Чєркас и далєй" і "рыбы привозят просолєныє и вялєныє"; при цьому козаками звуться, передусім, вихідці "з вєрху Днепра"; таких і справді було чимало серед тих, хто займався уходництвом. Зокрема, як промисловиків-"чужєгородцєв" ревізори Київського та Черкаського замків у середині XVI ст. нотували мешканців Чорнобиля, Мозиря, Річиці, Рогачова, Бихова та Могильова. Ті ж ревізори, по суті, ототожнювали уходницький промисел з "козакуванням", згадуючи про "отход у козацтво на полє" або "рєкою у низ". /259/

Не варто забувати, що термін "козак" – тюркського походження (він відомий з початку XIV ст. у значенні "вартовий", до якого згодом додалися негативні коннотації: "розбійник", "пройдисвіт" тощо). Завдячуючи своєю появою сусідству з "Татарією", козацтво органічно увібрало в себе чимало тюркських елементів – у назвах, побуті, звичаях. У середовищі козацтва не були рідкістю татарські імена, а його іконографічним уособленням став козак Мамай; суто національні, як на сучасний погляд, прикмети останнього, від оселедця до шаровар, є орієнтальними за своєю генезою.

Це, одначе, аж ніяк не означає "чужорідності" козацтва як суспільного елемента, його "запозичення" з татарського світу. Прихильникам таких поглядів на це явище, що сягають часів М. Костомарова (цей вчений обстоював думку, що "козацтво безсумнівно татарського походження, як і сама назва козак", й був переконаний, що козацька верства була сформована старостами прикордонних замків), завжди бракувало переконливих аргументів. Порубіжні державці хіба що внесли до козацької стихії елементи військової організації (наприклад, поділ на роти), активно залучаючи козаків до боротьби з татарами, за що й удостоїлися звання гетьманів у романтичній історіографії /260/-/262/ XVIII ст. У такій іпостасі виступають на сторінках тогочасних козацьких літописів черкаський і канівський староста Остафій Дашкович, хмільницький староста Предслав Лянцкоронський та князь Дмитро Вишневецький.

Останньому належить особливе місце в історії козаччини, оскільки, заклавши близько 1554 р. замок за Дніпровими порогами, на острові Хортиця (проіснував до 1557 р.), він, за висловом М. Грушевського, дав початок "ідеї Запоріжжя як постійної твердині серед степового моря". Сама постать князя, названого Грушевським "блискучим, променистим метеором", котрий перелетів через "нерухливе, шаблоноване" українське життя середини XVI ст., набрала під пером дослідника романтичного ореолу й рис політичного діяча, налаштованого на цілеспрямовану боротьбу з Кримом. Однак уже на початку століття в літературі наголошувалося, що подібна оцінка хибує на певну ідеалізацію князя й не підкріплена достатньою кількістю фактів; що ж до самого Вишневецького, то "в його діяльності, в його переходах від Литви до Туреччини та Москви, чиї політичні інтереси були різними, немає будь-якої політичної ідеї" (М. Василенко). Такий мінімізаційний підхід здається досить виваженим і коректним, принаймні, за сучасного стану історичних джерел; водночас він аж ніяк не знецінює цю колоритну постать української історії, увічнену фольклорною традицією про козака Байду.[116] Вона уособлювала, за слушним визначенням Н. Яковенко, "аристократичну сторінку в історії ранньої козаччини, яка об'єднала (хоч і ненадовго) козаків-простолюдинів не тільки з незаможною шляхтою, що козакуванням заробляла на прожиток, а й з гордими магнатами, шукачами лицарської слави".

Правлячі кола Польщі й Литви розглядали діяльність козацтва як дестабілізуючий фактор внутрішньо- й зовнішньополітичних відносин; прагнучи приборкати козаків, вони водночас вважали за можливе спрямувати їхню енергію в річище загальнодержавних інтересів. Адже, по суті, на неспокійній "україні" стихійно сформувалася сила, потреба /263/ в якій відчувалася ще в XIV ст. – недарма ж у 1358 р. представники Ольгерда під час переговорів з пруськими рицарями наполягали, щоб "Орден перемістився в пустелі між татарами й русинами для захисту останніх від татарських нападів і щоб Орден не залишив собі ніяких прав на русинів, але вся Русь безпосередньо належала б литовцям".[117]

Першим, хто вказав на можливість використання прикордонних відчайдухів для "послуги и обороны", був Сигізмунд І. Він висловив ідею створення козацького війська, яке могло б успішно охороняти від татар дніпровські переправи; однак за його життя цей проект залишився нереалізованим. Лише в останній третині XVI ст. козацтво набуло певних організаційних форм і водночас було інкорпоровано до тогочасної станової структури.

Юридичне оформлення правового статусу цієї суспільної верстви почалося в 70-х рр. XVI ст., коли офіційні польські кола стали залучати козаків до виконання прикордонної служби. Для них було встановлено власний "присуд", тобто їх було виведено з-під юрисдикції місцевої адміністрації й підпорядковано "старшому і судді над усіма низовими козаками"; цей судовий імунітет поширювався не лише на тих козаків, які перебували на королівській службі, отримуючи відповідну платню (їхня чисельність у 1570-х рр. коливалась у межах 300–500 чол.),[118] а й на тих, котрі виходили з пониззя Дніпра "на волость" (державну територію Речі Посполитої). Так абстрактна ідея козацької "вольності" сповнилася конкретним змістом і здобула офіційну санкцію, а козацтво, відокремлене в адміністративно-правовому плані від решти населення Речі Посполитої, почало конституюватись як особлива станова група.

Що ж стосується станових привілеїв козацтва, то питання про їхню генезу не раз поставало у вітчизняній історіографії,[119] хоч і мало акцентувалось у літературі останніх десятиліть. На цьому тлі варті уваги міркування С. Леп'явка, котрий, наголосивши, що в традиційному /264/ суспільстві згадані привілеї не могли з'явитись ex nihilo, висловив умотивоване припущення, що козаки "успадкували" їх від тієї частини бояр-слуг, які, не спромігшись вивести собі шляхетство, знайшли "притулок" у козацтві; отже, реформування останнього в привілейовану верству було, по суті, спробою правового врегулювання боярського питання. На думку дослідника, "цим можна пояснити той факт, що на південній Київщині і Брацлавщині боярство зникає у другій половині XVI ст. без всякого видимого опору. І це тоді, як, скажімо, в околицях Овруча і Бару місцеве боярство вело довгу і вперту боротьбу, врешті-решт зберігши себе під іменем "околичної шляхти"… Покозачившись, придніпровське боярство внесло в козацтво новий суспільний зміст і вже під новим іменем стало вимагати визнання своїх рицарських прав. Відбулось "обоярення" козацтва. Замість споконвічної досить аморфної прикордонної спільноти під впливом боярства утворилась сильна, соціально визначена верства".

Щоправда, сам науковець підкреслює, що ця гіпотеза ще потребує докладного обґрунтування джерелами, без якого вона залишається тільки соціологічною схемою. Такий підхід до проблеми стимулює подальші дослідження й дає підстави для сподівань, що на одвічне запитання "откуль початок свой взяли козаки", нарешті, знайдеться вичерпна відповідь. /265/-/266/

Розділ тринадцятий

ЕТНОДЕМОГРАФІЧНІ ПРОЦЕСИ

§ 1. Демографічні зрушення

Провідним чинником, що формував демографічну ситуацію в Україні впродовж другої половини XIII-середини XVI ст., був, поза сумнівом, "татарський фактор" – попервах у вигляді руйнівного Батиєвого погрому, а згодом – у формі небезпечного сусідства з "Татарією", якою стали безкраї обшири українського Півдня.

Не варто доводити, що монгольська навала мала найзгубніші наслідки для давньоруських земель, передусім для Середнього Подніпров'я, котре назавжди втратило роль політичного, економічного, релігійного та культурного центру всієї Русі. "Нєсть числа" селам, містам і містечкам, які були стерті з лиця землі завойовниками і вже ніколи не постали з руїн. Відродження міст унеможливлювалось запустінням їхньої сільської округи. Тож нащадки Михайла Всеволодича не випадково покинули батьківський Чернігів: археологічні дослідження показали, що в середині XIII ст. припинила своє існування переважна більшість поселень у межиріччі нижньої Десни й Дніпра, де, за твердженням давнього літописця, зосереджувалася "вся жизнь" чернігівських князів; мало минути понад півтисячоліття, щоб Чернігів досяг своїх колишніх розмірів. У Києві на кілька століть осередком міського життя став Поділ; верхнє ж місто залишалося німим свідком колишньої величі "матері руських міст".

Втім, цей занепад не мав тотального характеру. Свого часу О. Андріяшев, аналізуючи демографічні наслідки монгольської навали, з подивом відзначив: "Здається, що не менше за інших частин країни мусило б зазнати шкоди від татар Посейм'я, що лежало недалеко від татарських кочовищ, але, зважаючи на те, що тут, як і давніше, скупчувалося багато дрібних князівств… треба гадати, що тут чогось люду не поменшало". Ще далі пішов П. Клепатський, зауваживши, що путивльське Посейм'я, яке в давньоруський період "не являло собою ласий шматок для шукачів уділу[120] й, очевидно, було зов- /267/ сім не багатолюдним", у XIV–XV ст. перетворилося на "квітучу провінцію" (цей розквіт, до речі, простежується на матеріалах археології – у вигляді значних, до 3,5 м завтовшки, культурних нашарувань XIV–XV ст.); дослідник пов'язав цей феномен із плідною взаємодією місцевого населення й татар, вказавши, як на історичну аналогію, на літописних болоховців, "сєдящих за татары". Дану гіпотезу підкріплює епізод із відкупником Ахматом, у слободи якого люди "со всєх сторон сшєдшєся".

Це літописне повідомлення дає можливість під новим кутом зору подивитися на міграційні процеси другої половини XIII ст., котрі традиційно характеризуються лише як відплив частини місцевого населення на північ, у верхів'я Десни та Оки. Між тим уявлення про масову міграцію не мають під собою вагомих підстав, якщо не брати до уваги російські дворянські родоводи, котрі в своїй найдавнішій (чи, за традиційною термінологією, "легендарній") частині містять відомості про виїзди наддніпрянців до Північно-Східної Русі в XIII–XIV ст. Ще М. Грушевський зауважив, що "в генеалогіях московських боярських родів знаходяться згадки про перехід предка тої чи іншої боярської фамілії до Москви з України… (хоч самі по собі звістки генеалогій не дуже певні)". В останньому застереженні дався взнаки скептицизм щодо "легенд" як джерела вірогідної інформації, котрий безроздільно панував у історіографії XIX – початку XX ст.

За час, що минув, ставлення до "легенд" дещо змінилося. Зокрема, з метою верифікації "легендарних" відомостей було визнано за доцільне групування їх за спільними ознаками (зокрема, коли йдеться про виїзди, – за вихідною "адресою" родоначальників). Як приклад такої взаємоперевірки були запропоновані "легенди" Плєщєєвих, Зюзіних та Ізмайлових, що їхні предки нібито виїхали з Чернігова в другій половині XIII ст.

Однак чернігівське походження Плєщєєвих досить проблематичне: уявлення, нібито їхній предок, Федір Бяконт, батько московського митрополита Олексія (бл. 1293–1378 рр.), був чернігівцем, спростовується звісткою найдавнішої, кінця XIV ст., редакції "Житія Олексія митрополита" про те, що він "бєашє родом болярин, от славных и нарочитых бояр литовскых". Це ж стосується й Ізмайлових, котрі вважали своїм родоначальником татарина Івана Шаїна, який був "посажєн от Батыя на Чєрниговє владєтєлєм", а в 1257 р. перейшов на службу до Олега Інгваровича Рязанського. Вище вже йшлося про те, що жалувана грамота останнього (як, до речі, й грамота Івана IV, у складі якої вона збереглася) – фальсифікат XVII ст. Досить пізнім за походженням є, очевидно, й родовий переказ Зюзіних, в основі якого – радше /268/ літературні ремінісценції ("Житіє Михайла Чернігівського"), ніж конкретний факт. Таким чином, комплексність в аналізі родоводних "легенд" у випадку з Черніговом є малоефективною, оскільки вони характеризують не стільки реальні демографічні процеси XIII ст., скільки пізніші "чернігівські алюзії". Що ж до хрестоматійного "києвского благоплємєнитого вєльможи" Родіона Нестеровича, котрий у 1332 р. нібито емігрував до Москви з 1700 своїх дружинників, то інформація про його виїзд є однією зі звісток, пов'язаних з боярським родом Квашніних, які включено до Новгородського владичного зводу 1539 р. Поява цього комплексу відомостей пояснюється причетністю до укладення цього літопису Андрія та Івана Квашніних, котрі служили "у Новгороді, у владики". Зроблені ними інтерполяції мали на меті підкріпити традицією власні позиції в місницьких спорах із родом Бутурліних, родоначальник яких – Акинф – виступає у звістці 1332 р. як головний суперник Родіона Нестеровича; боротьба між ними за старшинство серед московських бояр ("надо всєми большинство") закінчується поразкою й загибеллю Акинфа. При цьому не витримують історичної критики ані факт існування місницьких рахунків у XIV ст., ані розміри почту Родіона Нестеровича; відповідно, неможливо беззастережно покладатися на інформацію щодо його прабатьківщини.

В цілому ж у літописах і родоводах йдеться про поодинокі факти, а не про масові явища, характеризувати які здатні хіба що дані археології. Втім, і вони не однозначні, навіть такий виявлений розкопками феномен, як зменшення розміру сільських поселень на Подніпров'ї у XIII–XIV ст.: аналогічна картина спостерігалась і в інших регіонах східнослов'янського ареалу, що, на думку спеціалістів, не було наслідком монгольської навали або воєнних експедицій литовських феодалів. Найімовірніше, це явище було спричинено еволюцією форм землеробства – поширенням рільництва, а відтак, і найбільш раціонального за таких умов малодворного типу сільської забудови. І хоч остаточне вирішення цього питання – справа майбутнього, вже тепер цілком очевидно, що археологічні дані щодо зменшення сільських поселень у регіоні не можуть розцінюватись як безперечне свідчення збезлюднення регіону.

Подолання спричинених Батиєвою навалою явищ було непростим і тривалим процесом. Пріоритет у цій справі належав Галицько-Волинському князівству, де вже у середині XIII ст. розгорнулась активна реконструктивна діяльність. Елементом відродження міського життя стало заохочення колоністів із сусідніх країн – Польщі, Німеччини, Чехії, Угорщини, які чимало посприяли економічному піднесенню Галицько-Волинської Русі. Іноземцям протегували як останні Романо- /269/ вичі, так і їхні наступники в XIV ст.; зворотним боком цієї доволі прогресивної протекціоністської політики була денаціоналізація міст, а згодом, в окремих випадках, – і дискримінаційні заходи щодо міщан-русинів. Це явище не поширилося далі на схід, де в XIV ст. поставали хіба що вірменські та єврейські громади. Щоправда, родоводи донесли звістку про виїзд предка Толстих і Тухачевських Індриса з Германії до Чернігова з 3-тисячною дружиною в 1353 р., але вона здається більш ніж сумнівною з огляду на епідемію, що охопила цей регіон у 1352 р.

Слід зауважити, що в XIV ст. міські поселення були відносно нечисленними, відділяючись одне від одного просторими лісовими масивами, які нерідко залишалися практично незалюдненими (це унаочнює щоденник Контаріні, котрий у 1474 р., мандруючи до Персії, проїхав від Любліна до Кафи). Що ж до українського Півдня, то він у цей час перебував під безпосереднім контролем татар. Саме на цей період, на думку деяких дослідників, припадає поява на Лівобережжі Дніпра низки населених пунктів, топографічно пов'язаних із річковими переправами, котрі, на жаль, практично не простежуються в сучасній географічній номенклатурі. За часів Вітовта на теренах "Татарії" з'явилися поодинокі форпости литовської експансії – фортеця св. Іоанна на нижньому Дніпрі й Чорний город поблизу Аккермана; водночас укріплювались давні українські міста, що й дозволило згодом стверджувати, що Вітовт "начал созидати грады многи, зарубил Києв и Чєрнигов". Очевидно, що ініційоване ним розгортання фортифікаційного будівництва (як перед тим – діяльність братів Коріатовичів на Поділлі, яким літописець приписує розбудову Смотрича, Бакоти та Кам'янця-Подільського)[121] мало антиординську спрямованість; утім, період цієї, за виразом Я. Дашкевича, "литовської реконкісти" був недовгим, а наступники Вітовта повністю занедбали цей напрямок його політики.

Наприкінці XV ст. зміна традиційного щодо Криму зовнішньополітичного курсу великих литовських князів і їхня переорієнтація на Заволзьку Орду різко погіршили ситуацію в Україні. Татарські напади призводили до величезних втрат населення, котре фізично винищувалось і масово забиралося в полон. В окремі роки ці втрати сягали кількох сотень тисяч чоловік; взагалі ж для татарина було ганьбою привести з собою менше 10 бранців. У Криму полоняників перетворювали /270/ на рабів, більшість яких згодом опинялась у Туреччині та інших країнах Сходу. Лише одиницям на чужині усміхалася доля (як славнозвісній Роксолані, дружині Сулеймана Пишного); загал чекали виснажлива праця та тяжкі випробування.

Чимало сучасників переймалося їхніми бідами, і серед них, зокрема, вже не раз цитований Михалон Литвин, котрому доводилось бувати в Криму. Нині стали класичними його характеристика Кафи ("не міста, а поглинача нашої крові") й опис тамтешнього ринку з рядами зв'язаних один із одним невільників, що нагадали Литвину журавлині ключі, які назавжди покидають свою батьківщину. Проникливість цього образу посилює сцена прощання з литовцем одного з полоняників, котрий уже ступив на корабель, що відвезе його на чужину, звідки немає вороття. У літературі його монолог подеколи розглядають як риторичний прийом, покликаний спонукати співгромадян Литвина позбутися різних пороків, щоб у татарській неволі "не загинуло все наше плем'я" – перспектива, реальність якої мала підкреслити згадка про перекопського митника, котрий, зустрівшись із Литвином, розпитував його, звідки везеться до Криму ця безліч невільників і чи залишились ще люди на його батьківщині.

Інший сучасник ставив риторичне запитання: "Хто з істориків підрахував, скільки десятків тисяч наших братів взяли татари у той чи інший час, хто склав до купи цілу суму і при цьому підрахував приплід, який могли дати ті схоплені, мешкаючи у нас і збільшуючи кількість нашого народу?… Хоча, кажуть, ця кількість безконечна, а я не знаю, чи вистане цифр, щоб вирахувати таку велетенську кількість людей, яку втратив наш народ через татар і все ще втрачає". І справді, визначити цю цифру досить непросто; за попередніми підрахунками Я. Дашкевича, вона дорівнює, щонайменше, 2–2,5 млн. вбитих і полонених.

Знекровлюючи Україну, татарські "наїзди" суттєво впливали й на структуру заселеності її обширів. Безпосередні наслідки цих нападів окреслив П. Клепатський, аналізуючи колонізаційні рухи XVI ст.: "Та чи інша місцевість сьогодні, наприклад, була ще залюдненою, а завтра, дивись – прийшли татари, й вона порожніє. Про насельників такої місцевості можна сказати словами Сааді, що "цих вже нема, а ті далеко": частина загинула від шаблі чи потрапила в полон, решта розбіглася в різні боки й могла більше не повернутися на обжиті місця. Від міст залишалися городища, від сіл – селища,[122] вся ж місцевість /271/-/272/ або перетворювалася на пустелю, або ставала тереном для ухожого промислу".

Цим тереном, власне, стала вся південна Наддніпрянщина, на яку практично не поширювався державний контроль ВКЛ: у XVI ст. московські "сторожі" вільно почувалися на колишній Переяславщині, а вихідці з Сіверщини (вона, нагадаємо, залишалась у складі Росії до Деулінської угоди 1618 р.) становили значну частину місцевих уходників. Крім цих промисловиків, що жили тут "на мясє, на рыбє, на мєду", в ревізіях середини XVI ст. згадуються тільки "копачі", котрі в пошуках скарбів розривали давні кургани.

За матеріалами тих же ревізій виразно простежується процес скорочення кількості сільських поселень внаслідок їх "воювання" кримчаками. Зокрема, у 1552 р. ревізори Київського замку занотували факт запустіння низки митрополичих сіл і навіть кількох місцевих монастирів ("Монастырь был Святоє Прєчистоє Гнилєцкий и к тому монастырю озєра и сєножати бывали, нижли от татар запустєли… Монастырь Зарубский Святоє Прєчистоє, и к тому монастырю бывала такжє пашня, бортная зємля, озєра, бобровыє гоны; тєпєрь пусто – один чєрнєц стєрєжєт для пожару (тобто має запобігати пожежам – авт.)"). Симптоматичним є й те, що в XVI ст. елементом територіальної структури на Київщині, Сіверщині та Брацлавщині виступали не лише міста, містечка й села, а й так звані "землі" – території з мінімальним населенням, яке нерідко не було постійним. Темпи розвитку урбанізаційних процесів у цих регіонах були вкрай повільними. Так, за підрахунками П. Саса, в середині XVI ст. на Брацлавщині нараховувалося лише 2 міста й 4 містечка, тим часом як на Волині їх було відповідно 32 і 89.

Відзначені негативні моменти не перекреслюють того факту, що багатовікові контакти з татарами суттєво позначились на ментальності, побуті й звичаях населення українських земель. Але, попри ці та інші іноетнічні впливи, зберігалося усвідомлення його національної ідентичності – "руськості", що сприймалась як категорія не тільки етнічна, а й конфесійна.[123] /273/

Щоправда, досить відчутним був і тогочасний регіональний партикуляризм, адміністративно-правове відчуження окремих земель. Джерела XV–XVI ст. вирізняють певні територіальні групи місцевого населення: киян, волинян, подолян тощо. Згадуються й сіврюки – нащадки літописних сіверян, які зберігали свою етнографічну самобутність до XVI ст., коли почалась інтенсивна колонізація Сіверської землі Московщиною. Інша хвиля міграційних рухів була пов'язана з енергійним просуванням волинських князів на Київщину та Брацлавщину в другій половині XVI ст. Спричинене цим перемішування населення, підриваючи основи регіоналізму, разом з іншими чинниками сприяло формуванню нового типу етнічної самосвідомості, що ствердився у наступні століття.

§ 2. Етнополітична термінологія

XIV–XVI ст.

Як уже відзначалося, впродовж XIV–XVI ст. населення українських земель вважало себе "руським" ("руссю", "русинами"), а самий термін "Русь", остаточно втративши своє первинне, вузьке, значення, виступав як назва всього східнослов'янського ареалу. Втім, складні політичні та етнокультурні процеси окресленого періоду не могли не позначитись на цілісності цього поняття, в межах якого стали виділяти "Малу", "Велику", "Червону", "Білу" й "Чорну" Русь.

"Малоросійська" традиція є найдавнішою на теренах України. Її започаткували галицько-волинські князі, ініціювавши створення власної митрополії в межах колишньої загальноруської (близько 1303 р.). Цей феномен був осмислений візантійськими ієрархами як виділення зі складу "Великої Русі" (у грецькій огласовці – Росії), що охоплювала 19 єпархій, "Малої Русі" в складі галицької, холмської, перемишльської, володимиро-волинської, луцької та туровської єпископій /274/ (тобто Галичини, Волині й Турово-Пінщини). Попри всю ефемерність цього новотвору, запроваджена греками термінологія прижилась на місцевому ґрунті, потрапивши й до світської титулатури: останній галицько-волинський володар Юрій-Болеслав II у 30-х рр. XIV ст. іменував себе "князем усієї Малої Русі"; "королем Ляхії та Малої Русі" називали польського короля Казимира, котрий поширив свій політичний контроль на значну частку володінь Юрія-Болеслава.

У церковному вжитку межі "Малої Русі" як поняття не залишалися сталими, оскільки ця назва поширилась і на створену близько 1317 р. литовську митрополію з центром у Новогрудку. Тож, як бачимо, здійснений у XIV ст. термінологічний поділ Русі мав не етнічне, а церковно-політичне підґрунтя. Якщо ж зважати на те, що константинопольські патріархи то ототожнювали "Малу Русь" із Волинню, то відносили до неї Київ і Смоленськ, стає зрозумілим, що, запроваджуючи цей термін до широкого обігу, вони далеко не завжди орієнтувались у тогочасних географічних реаліях.

До останніх слід, очевидно, віднести поділ руських земель на "верхні" та "нижні", відомий ще за давньоруської доби (зокрема, в Іпатіївському літописі "верхньоземськими" названі Новгород, Смоленськ і брянський Карачов). Так, автором антикатолицького твору, написаного на замовлення сербського воєводи Стефана Якшича у 1511 р., був Василь Никольський "от Дольнєє Руси" – очевидно, писар литовської великокняжої канцелярії того ж імені, уродженець Чернігівщини, котрий у 1508 р. в почті князів Глинських виїхав до Росії. Як "Понизовьє" згадується Наддніпрянщина в безмитному листі Сигізмунда-Августа (1558 р.). Наприкінці XVI ст. "Нижньою Руссю" називав Подніпров'я київський бискуп Й. Верещинський. Цей же термін фігурує в подорожніх нотатках Амброджіо Контаріні (1474 р.); щоправда, за твердженням венеціанця, Київ був розташований поза межами "Нижньої Русі", до якої він зараховував, зокрема, бачені ним Луцьк, Житомир і Білгород. Зазначений факт, як і деякі інші середньовічні уявлення про географію українських земель, ще не знайшов свого пояснення. Однак цілком очевидно, що архаїчний поділ східнослов'янських земель на "верхні" та "нижні" обумовлювався їхніми просторовими характеристиками, а не етнографічною забарвленістю.

Зрозуміло, що в XIV–XVI ст. у межах східнослов'янського ареалу відбувалися складні процеси етнічної диференціації, котрі згодом призвели до формування російської, української й білоруської народностей. Специфічні мовні ознаки кожного з названих етносів простежуються з XIV–XV ст., однак упродовж тривалого часу ці діалектні відмінності (у комплексі з особливостями духовної й матеріальної куль- /275/ тури) не усвідомлювались їхніми носіями як національні. На побутовому рівні фіксувалася радше регіональна ("земельна") приналежність. Паралельно зберігалось уявлення про "одноплемінність" усіх східних слов'ян. Цікаві, хоч і непрямі свідчення на користь цього навів московський дослідник Б. Флоря. За спостереженнями науковця, в польській літературі XVI ст. побутувала думка, що русини Литви і московити мають однакову мову та спільну релігію, й лише "жорстока тиранія" московських володарів відлякує православне населення ВКЛ від перспективи переходу під їхню політичну зверхність; коли ж після смерті останнього Ягеллона (1572 р.) було висунуто ідею обрання королем Івана IV, у польській публіцистиці знайшлося місце як для застережень, що русини "труснуть рогами", отримавши "государя своєї віри, своєї мови та свого народа", так і для тверджень, що властиве московитам "варварство" не є нездоланним бар'єром на шляху об'єднання Росії з Річчю Посполитою – з огляду на вже набутий поляками досвід "цивілізаторства": "Погляньте, яким був раніше люд литовський і руський, а московський люд – це та ж Русь і те ж плем'я".[124]

На думку Б. Флорі, є всі підстави вбачати в цих висловах репродукування уявлень, характерних для тогочасного східнослов'янського середовища, адже "в польському суспільстві не існувало якоїсь самостійної традиції щодо етнічних відносин у Східній Європі…; до того ж, представники польської еліти аж ніяк не були зацікавлені в тому, щоб підкреслювати єдність східного слов'янства (й тим самим, хай і в непрямій формі, визнавати справедливість претензій московських государів на давньоруську спадщину)".

Втім, політичне, а з середини XV ст. – і церковно-ієрархічне відчуження руських земель, зрештою, мали позначитись на свідомості їхніх мешканців. Б. Флоря вважає, що це відбулося в останній чверті XVI ст., коли з'явилося навіть генеалогічне "обґрунтування" уявлень про "русь" і "московитів", як два різні народи: за твердженням Стрийковського, їх нібито започаткували брати Рус і Москва. Заслуговує на увагу саме "братній" характер їхніх взаємин, який пізніше, у 20-х рр. /276/ XVII ст., декларували й такі різні за політичною та конфесійною орієнтацією особи, як Іов Борецький та Йосиф Рутський. Перший, звертаючись до царя, порівнював русинів і московитів з біблійними персонажами – "єдиноутробними" братами Йосифом та Веніаміном; другий у листі до Риму зазначав, що мешканці Московії вважають себе братами русинів.

Заслуговує на увагу термінологічне оформлення цього етапу етнічної диференціації східного слов'янства. Наприкінці XVI ст. на теренах Речі Посполитої після 200-річного забуття раптово відродилась назва "Мала Русь (Росія)". У XIV ст. цей термін, за слушним спостереженням М. Грушевського, "не встиг відповідно стверднули і викристалізуватись, а в XV віці й зовсім зник з видовні". Його нову появу вчений пов'язав із наявністю в титулатурі московських митрополитів (з 1589 р. – патріархів) визначення "всієї Русі": "коли київським митрополитам прийшлось зав'язати зносини з московським правительством, головно задля грошових і всяких інших підмог з московського скарбу", їм "незручно було писатись в листах до московського правительства тим титулом, який вони уживали у себе вдома – "митрополита київського, галицького і всієї Русі". Уживаючи далі в усіх інших випадках сього титулу й титуловані так своїм правительством, вони в листах до московського правительства починають себе наново титулувати митрополитами "Малої Росії".

Документом, що започаткував цю практику, вважається лист Львівського братства до царя Федора Іоанновича з проханням про надання коштів на відбудову Успенської церкви й шпиталю (1592 р.). Через чотири роки афонський чернець Іван Вишенський звернувся з посланням "ко всєм православным христианам Малоє Руссии, народу русскому, литовскому и лядскому". В наступному столітті цей термін здобув визнання не тільки в церковних, а й у політичних колах.

Втім, було б помилкою ототожнювати "Малу Русь" зламу XVI–XVII ст. з "Малоросією" XIX ст., оскільки перше поняття охоплювало не лише українські, а й білоруські та, частково, литовські землі[125] – власне, територію київської митрополії. Це й не дивно – з огляду на церковне походження даного терміна; однак, на відміну від "Малої Русі" XIV ст., у XVII ст. цей термін набув певного етноісторичного змісту, що й забезпечило йому тривале життя. "Малій Русі" як макротопоніму відповідав перехідний тип етносу – білорусько-українська /277/ спільнота. Щоправда, її представники, як і раніше, вважали себе "руссю", "русинами", а не "малоросіянами" чи "малоросами"; що більш парадоксально – в сусідній Московщині їх від початку XVII ст. звали "бєлорусцами", а їхню "руську" мову й віру – "бєлорусской".[126] Не можна не погодитися з Б. Флорею, котрий, ґрунтовно проаналізувавши це питання, зауважив: "Поява в російських джерелах першої половини XVII ст. таких термінів як "Бєлая Русь", "бєлорусцы", "бєлорусская вєра" для позначення території, яку займали в Речі Посполитій східні слов'яни, населення, яке мешкало на цих обширах, його віри, видається важливим свідченням того, що й росіяни поступово (можливо, почасти стихійно) почали усвідомлювати, що східні слов'яни на теренах Речі Посполитої являють собою певну спільність, відмінну від російського (великоруського) народу". Водночас дослідник наголосив, що поява цієї термінології в російському діловодстві не дає жодних підстав для тверджень про завершення етногонічних процесів на руських землях Польщі й Литви, про чітке усвідомлення в XVII ст. відмінностей між українцями та білорусами.

До речі, охрестивши "Білою Руссю" східнослов'янські регіони Речі Посполитої, росіяни вдалися до терміна, який тривалий час уживався лише стосовно їхньої батьківщини. Щодо Північно-Східної Русі ця назва використовувалась уже на початку XV ст., виступаючи як рівнозначна з "Великою Руссю". Її можна зустріти як у різноманітних писемних пам'ятках, так і на картах (зокрема, італійських, де фігурує "Біла Русь, або Московія"); при цьому самі московити воліли називати свою землю "Руссю". Однак на початку XVII ст. джерела нотують нове, локальне, значення терміна "Біла Русь": так називали в Речі Посполитій округу Полоцька, Вітебська, Орші, Могильова й Мстиславля, тобто сучасну Східну Білорусь. Відтак, по різні боки московсько-литовського кордону в поняття "Біла Русь" вкладали зовсім різний етногеографічний зміст. Ця суперечність зайвий раз засвідчує, яким непростим був процес номінування нових історичних реалій.

Неважко помітити, що, аналізуючи термінологічне оформлення етнокультурних процесів у східнослов'янському ареалі, ми дещо забігли наперед і вийшли за хронологічні межі нашої праці, позаяк логіка дослідження змусила нас "зазирнути" до першої половини XVII ст., щоб переконатися: тогочасний поділ східного слов'янства був двочлен- /278/ ним і в своїй основі політичним. Гадаємо, це стане застереженням від спроб розглядати події XIV–XVI ст. під кутом зору "українського питання": адже, перейнявшись цією ідеєю, навіть твердження Контаріні про існування "Верхньої" та "Нижньої" Русі можна витлумачити як свідчення існування в XV ст. "двох етноісторичних реальностей" – Росії та України (дарма що в межах останньої чомусь не знайшлося місця для Києва). На жаль, і в суто наукових працях є місце для подібних "реконструкцій" – як і для "праведного гніву" на адресу тих, хто обстоює "проблематичну етноісторичну єдність" східного слов'янства XV ст., "навіть не згадуючи" про Україну.

Й справді, термін "Україна" фігурує ще в давньоруському Іпатіївському літопису – втім, тільки в своєму "окраїнному" значенні, що недвозначно демонструє його використання в тому ж літопису щодо території Польщі й пов'язане з цим словосполучення "ляховє-украинянє". Таке його значення зберігалось і в пізніші, литовські часи – при цьому в державі з центром у Вільно "українними" вважалися не тільки Чернігів і Київ, а й Полоцьк і Вітебськ. Щодо мешканців цих "україн" від XV ст. використовувався термін "люди украинныє (вкраинныє)", "украинники" ("вкраинники"), головно, коли йшлося про специфічні явища місцевого життя, пов'язані з їхнім периферійним статусом (прикордонні конфлікти, татарські "наїзди", свавілля адміністрації тощо). Так, у 1486 р. Казимир Ягайлович передав Іванові III: "С твоєй зємли люди нашим людям вкраинным, мцєнянам и любучанам (мешканцям пооцьких міст Мценська й Любутська – авт.), многиє шкоды починили в татьбах и в разбоях, и в грабєжах"; у 1498 р. великий князь литовський Олександр закидав тому ж Іванові III, що його посол до Туреччини й Криму Михайло Плєщєєв на зворотній дорозі "поєхал полєм, и многих людєй и татар с собою взял, и шєл мимо Чєркасы, и мимо Канєв, и мимо Києв, а вєсти вкраинникам нашим нє хотєл никотороє дати о тых татарах;… сам поєхал до Путивля, а татаровє, которыє с ним єхали, впадши в нашу зємлю, шкоды нємалыє нам починили"; того ж року він мусив виправдовуватись перед Іваном III, що "кривды вєликиє", заподіяні росіянам у Мценську, Рильську, Путивлі, Смоленську та Полоцьку, сталися без його відома і тепер він "до тых своих урядников до городов украинных посылаєт бєз мєшканья и кажєт всих тых дєл довєдатися".

Така географія "україн" не дає можливості інтерпретувати литовських "українників" як українців; у неетнографічному сенсі вживався цей термін і московською стороною (наприклад, перед початком московсько-литовських переговорів 1503 р. Іван III мав наказати "своим украинным князєм и намєстникам, и волостєлєм, и всєм своим украинникам, /279/ чтобы вєликого князя Алєксандра украинам зацєпки (тут: шкоди – авт.) никоторой нє чинили").

Щоправда, згідно з твердженням М. Грушевського, в XVI ст. слово "україна" перестає "уживатись у загальному значенні пограничної землі, спеціалізується для Середнього Подніпров'я і з часом стає не тільки технічним виразом, але й власним іменем для східно-полудневих українських земель (Подніпров'я з Середнім Побужжям)". Однак ця тенденція ще недостатньо простежена в спеціальній літературі, як і процес подальшої еволюції даного терміна. Тож, гадаємо, варте уваги спостереження Г. Боряка, котрий зауважив, що наприкінці XVI ст. назва "Україна" поширилась із традиційних "українних" воєводств, Київського й Брацлавського, на інші українські землі, що й відбилось у сеймовій постанові 1580 р., де згадується "Україна Руська, Київська, Волинська, Подільська, Брацлавська". Цікаво, що кордони України однаково окреслені в сеймовій постанові 1643 р. (в ній ідеться про "комори від границь московських через Україну до Валахії") та в "Описі України" Боплана (1651 р.), який розумів під нею "кілька провінцій Королівства Польського, що тягнуться від кордонів Московії до границь Трансільванії".

До речі, впродовж тривалого часу "Україна" не включала у себе Сіверщину. "Співіснування" цих історико-географічних понять засвідчують писемні пам'ятки XVII–XVIII ст., зокрема український хронограф за списком Л. Боболинського (повідомлення про перехід під "защиту и опєку" царя Олексія Михайловича Богдана Хмельницького "со всєм Малороссийским панством (державою – авт.): Сєвєром и Украиною, и цєлым Запорожьєм со всєми козаками"), Могильовська хроніка ("на Україні за Дніпром і на Сівері"), літопис Самовидця ("многиє выходили на Украину на мєшкання и у Сивєр"; "того ж року вєликая саранча была на Украинє и коло Стародуба на Сивєрє"). Водночас Сіверщина вважалася частиною "Малої Росії", що унаочнює "Скарбниця" І. Галятовського (1676 р.): "в Малой России, на Сєвєру, близко мєста Чєрнигова"; "в Малой России, на Сєвєру, єсть мєсто, Погар названноє". На цих прикладах неважко переконатись, як непросто взаємодіяли між собою різноманітні макротопоніми в процесі складання нових етноісторичних реалій.

На закінчення зробимо кілька зауважень стосовно теоретичних засад, які формували етнічну свідомість у XVI ст. Як уже відзначалось, ті русини, котрі, завдяки європейській освіті, прилучились до кола гуманістичних і ренесансних ідей, плекали пов'язані з Руссю античні алюзії, вважаючи себе нащадками скіфів, сарматів і роксоланів. Усвідомлення вищості польсько-латинських культурних стереотипів /280/ розщеплювало чи, точніше, ієрархізувало національну свідомість, в якій "руськість" поступалася місцем усвідомленню своєї належності до "польської нації".

Серед православного духівництва (його представники в 1476 р. вустами митрополита Мисаїла ідентифікували себе як "российских славян", "российских сынов… вєликородного славянского языка") побутував і далі етногонічний міф про походження русів від Яфета, в категоріях якого осмислювались як взаємини із "московитами" (вони вважалися частиною "Яфєто-Росского" племені), так і нові соціальні реалії. Згадаймо хоча б хрестоматійну характеристику козацтва в маніфесті 1621 р.: "Се ж бо то плем'я славного народу руського, з насіння Яфетового, що воювало Грецьке царство морем Чорним і сухопуттю". Що ж до самого козацтва, то саме йому як найрухливішому й найактивнішому елементові "українного" суспільства судилося відіграти провідну роль у формуванні етнотипу українця-"козакорусса" (не дарма ж уживані щодо козаків назви – "черкаси" та "хохлачі" – згодом поширилися на все українство). /281/-/282/

Розділ чотирнадцятий

ДУХОВНА КУЛЬТУРА

Темпи культурного розвитку українських земель у XIV – першій половині XVI ст. відповідали загальному сповільненому плинові тодішнього суспільного життя. З огляду на це не дивно, що литовські часи подеколи розцінюють як втрачені для вітчизняної культури, передусім, для письменства, що його стан не може не вражати на тлі надбань давньоруської доби. Не випадково М. Грушевський, звернувшись до цих часів у своїй "Історії української літератури", з щирим розпачем зауважив, що вони "стеляться перед очима дослідника такою порожньою, безплідною пустинею, що він збентежено стає, боячись пускатися в позбавлену всяких орієнтаційних знаків пусту просторінь… Ні одного місцевого літопису з тих часів! Ні одного ліричного викрику! Ні навіть релігійно-моралістичного роздумування над тими переворотами, які проходили в житті..!"

Згодом ця вкрай песимістична оцінка літературного процесу XIV – середини XVI ст. не раз коригувалася. Зокрема, наголошувалося, що брак оригінальних творів письменства компенсується значною кількістю перекладів, різноманітних компіляцій, нових редакцій Євангелія, творів патристики, агіографії тощо. Гадаємо, однак, що йдеться все-таки про речі неспівмірні й треба визнати, що втрати, яких зазнала українська культура в окреслений час, подеколи є непоправними, як, наприклад, занедбання власної традиції літописання, брак котрої у XIV–XVI ст. так і не вдалося надолужити в історичній перспективі. І якщо навіть погодитись із думкою про можливість подвійної паспортизації літописів ВКЛ (здебільшого званих білорусько-литовськими), атрибутувавши їх як "спільне надбання білорусів та українців",[127] це аж ніяк не притлумить того очевидного факту, що до свідомості українства вони ввійшли лише завдяки "посередництву польських хроністів і лише у XVII ст., коли наступ католицизму на "руську" віру активізував національну свідомість тогочасної людності, викликавши своєрідну "захисну реакцію" – інтерес до свого коріння, свого минулого. Цей пошук власного історичного "я" зрештою привів українську духовну /282/ еліту до некритичного (а іноді – й суто механічного) засвоєння доробку польської і, воднораз, московської історичної думки; зрозуміло, що поєднання цих двох цілком різних начал у компілятивних українських літописах XVII ст., які лягли в основу національної історіографії, аж ніяк не сприяло формуванню цілісного історичного самоусвідомлення.

Паралельно з цим і далі панували вкрай невиразні уявлення про власну минувшину; тож коли Гійом Левассер де Боплан (французький військовий інженер, котрий 17 років служив у коронному війську в Україні й залишив її перед самою Визвольною війною) захотів "дослідити історію русів, щоб узнати дещо про давні часи цих місцевостей", то, "розпитавши кількох найученіших з-поміж них", почув лише "давній переказ", згідно з яким 2 тис. років тому Чорне море "покривало усі ці рівнини" (й тому "всі руїни старовинних замків і древніх міст… розташовані на підвищеннях та найвищих горах і жодної – на рівнинному місці"),[128] згадку про цілковите знищення Києва (за винятком Софійського та Михайлівського соборів) "близько 900 років тому" (!), а також нарікання на "великі й тривалі війни, які спустошували їхню землю з краю до краю", спричинивши загибель бібліотек.

Втім, опріч воєн і пожеж, був ще один фактор, під впливом якого порожніли місцеві бібліотеки. З перенесенням митрополичого осередку на північний схід Русі розгорнувся процес, який можна було б визначити в сучасних термінах як "вивіз культурних цінностей". Практика, започаткована митрополитом Максимом, котрий переїхав до Володимира "со всєм своим житьєм", знайшла продовження в діяльності його наступників, які, словами Вітовтового окружного послання (1415 р.), "всю чєсть цєрковную києвскоє митрополии индє относили". Немає сумніву, що значну частку цієї "чєсти", з огляду на високу цінність рукописів, становили книжкові багатства.[129]

Внаслідок цього в подальші часи південно- й західноруські поціновувачі "писания книжного" нерідко втамовували свою духовну спрагу з московських джерел. Відомо, що "найвищий" писар Казимира Ягеллончика пан Якуб звертався до свого приятеля, відомого московського купця й архітектора Василя Дмитровича Єрмоліна, з проханням при- /283/-/285/ дбати для нього Пролог, Октоїх, книгу з описом житій дванадцяти апостолів і збірник невідомого складу під назвою "Два творця" – очевидно, тільки в Москві сподіваючись віднайти "добрыє списки" цих творів і "доброписцєв", здатних їх кваліфіковано скопіювати. Так само через сто років, у 1561 р., коли у віленських просвітницьких колах постав задум друкувати книги, адресовані "народу русскому литовскому да и русскому московскому", вільняни мусили відрядити свого представника, ієродиякона Ісайю Кам'янчанина (уродженця Кам'янця-Подільського), до Москви, щоб дістати там Біблію, "Бесіди євангельські" Іоанна Златоуста й "Житіє" Антонія Печерського. Характерно, що останнього твору не було в самому Києво-Печерському монастирі, де бував Ісайя (щоправда, приїхавши до Росії "на малоє врємя и на малый час", віленський емісар силою обставин залишився там "на житиє").

Натомість мешканці західноукраїнських земель тяжіли до іншого інтелектуального полюса – Кракова. Підраховано, що в XV–XVI ст. близько 800 українців здобули освіту в місцевому університеті – навчальному закладі, заснованому в 1364 р. Казимиром Великим і згодом реформованому з волі королеви Ядвіги, котра заповіла йому всі власні багатства. На пожертви Ядвіги була заснована також литовська колегія при Празькому університеті (1397 р.), де, зрозуміло, також знайшлося місце для вихідців з України (подеколи вони діставалися й до Сорбонни, Падуї, Гейдельберга та Оксфорда). Однак для більшості молодих інтелектуалів саме Краків став духовною Меккою, відігравши, /286/ за виразом Б. Кравціва, "в історії України й першого українського Відродження таку ж приблизно роль, як її відіграв протягом 18 сторіччя український Петербург".

Звідси, зрештою, прийшло в Україну друковане слово: наприкінці XV ст. "мєщанином краковским из нємєц" Швайпольтом Фіолем були видані чотири богослужебні книги: Октоїх, Часослов, Тріоді пісна й цвітна (перші два друки побачили світ у 1491 р.).

В обставинах цієї події й досі залишається чимало нез'ясованого й "краківська загадка" продовжує непокоїти науковців. З огляду на особливості мови Фіолевих першодруків поширилась думка, що в роботі над ними брали участь наші співвітчизники, а російський дослідник Є. Немировський навіть висловив припущення, що редакторами чи коректорами цих книг могли бути найвизначніші з-поміж тодішніх краківських українців – Юрій із Дрогобича й Павло Русин із Кросна.

Перший (знаний також як Юрій Котермак чи Юрій Дрогобич) зажив слави, головно, як перший уродженець України, що став автором друкованої книги – астрологічного календаря під назвою "Прогностична оцінка поточного 1483 р.", котрий з'явився в Римі у лютому 1483 р. й був присвячений папі Сіксту IV (йому ж у 1476 р. адресував розглянуте нами в розділі дев'ятому послання митрополит Мисаїл). Це був тільки один із трактатів ученого дрогобичанина, котрий студіював науки в Краківському й Болонському університетах, здобувши /287/ звання доктора вільних мистецтв[130] і доктора медицини. Згодом як професор Краківського університету він викладав тут медицину та астрономію й був, як гадають, одним із учителів уславленого Миколи Коперника. Свою життєву позицію він задекларував у передмові до "Прогностичної оцінки…":

Я мої книги у світ випускаю з єдиним бажанням:

Хай буде користь від них роду людському в житті.

Такої ж високої думки про власне призначення був і зрущений німець Павло Процлер з містечка Кросно на Перемишльщині, котрий звичайно звав себе Павлом Русином. Вихованець Краківського і Грейфсвальдського університетів, він відомий як автор низки латиномовних поезій і голова літературного угруповання, що його члени славили кроснянина як "окрасу руських мужів… і гордість сарматських неосвічених країв".

Павло Русин і Юрій Дрогобич вважаються першими представниками гуманістичної течії у вітчизняній культурі; щоправда, ці відгуки гуманізму були досить слабкими (а на думку М. Грушевського, навіть не сягали "поза учені вершки католицького духовенства"). Однак гуманізм був не єдиним інтелектуальним рухом, впливів якого зазнала тогочасна українська культура. Паралельно з ним і незалежно від нього діяли інші культурні імпульси.

У XIV–XV ст. Русь опинилась у сфері так званого другого південнослов'янського впливу (раніше він дефінувався як середньоболгарський),[131] пов'язаного з культурним розквітом Сербії та Болгарії у XIII–XIV ст. У 1390-х рр. його обірвало турецьке загарбання, спричинивши, воднораз, масову еміграцію місцевих книжників. Значна їх частина знайшла собі притулок на Русі. Згодом до цих емігрантів приєдналися представники ортодоксально налаштованого духівництва, котрі не підтримали курсу болгарської й сербської православних Церков на об'єднання з католицькою, який увінчала Флорентійська унія 1439 р.

Фахівці вбачають вияви другого південнослов'янського впливу в українському іконописі та фресковому живописі XIV–XV ст., в орнаментиці тогочасних рукописів (зокрема славетного Київського Псалтиру 1397 р.), їхніх мовних рисах, орфографічних і палеографічних особливостях, у літературному репертуарі, який збагатився низкою візантійських, сербських і болгарських пам'яток. Серед останніх було чимало апокрифів, /288/-/291/ просякнутих дуалістичними ідеями богомильства; паралельно поширювався ісихазм – релігійно-містичне учення, котре в середині XIV ст. перетворилося на офіційну доктрину візантійської православної Церкви.

З успіхами ісихазму було пов'язано піднесення духовного авторитету грецького Афонського монастиря. Пієтет щодо нього відчутний у новій, 1462 р. (так званій 2-ій Касіянівській), редакції Києво-Печерського Патерика, де підкреслено зв'язок Антонія Печерського зі "Святою Горою". М. Грушевський пов'язував з ісихазмом і саме "особливе заінтересування Печерським Патериком, яке помічаємо в XV ст.", оскільки в Болгарії "під тими ж впливами і в аналогічних обставинах теж помічається збільшений інтерес до патериків і всяких чуд, візій, демонологічних мотивів; з'являються кілька нових перекладів різних типів патериків… і різні окремі переклади і новотвори на подібні теми. Очевидно, і у нас мусило зазначитися таке нове зацікавлення ними, тільки – на диво – це не виявилося в оригінальній творчості. Печерський Патерик пильно перероблявся, доповнювався різними писаннями, які мали якийсь зв'язок з описаними в ньому особами й подіями… різними моралістичними додатками, систематизувався, у зв'язку з чим скорочувався й доповнювався, але нових оригінальних творів ми тут майже не зустрічаємо"; поява в пізніших, XVII ст., редакціях Патерика оповіді про "знамєниє" 1463 р., по суті, лише відтінює "брак дальшої агіографічної чи якоїсь взагалі самостійної літературної творчості в Печерському монастирі" в попередні століття.

Фахівці, відзначаючи, що цей монастир становив помітний центр ісихазму, наголошують, що сама ця доктрина не дістала на теренах Русі подальшого розвитку – на думку Дж. Мейєндорфа, тому, що "чисто богословських проблем тут, власне, не виникало"; ісихазм розглядався передусім як індивідуальна аскетично-подвижницька практика.

Найвизначнішими речниками цього вчення були митрополити Кипріян і Григорій Цамблак – послідовники основоположника болгарського ісихазму Феодосія Тирновського. Обидва відомі не лише як непересічні церковно-культурні діячі, а й як талановиті письменники. Особливо відзначився на літературній ниві Григорій Цамблак, створивши понад 40 проповідей, сказань, панегіричних, агіографічних і гімнографічних праць. Очевидно, що ця його діяльність не минула безслідно для південноруської книжності. Свого часу М. Грушевський, вказавши на вірогідність "впливу Цамблакової творчості на наші письменські круги", поскаржився на 'німоту" XV ст., котре "не дає нам і тут ніякої вказівки". Сучасні ж дослідники хіба що не виключають можливості введення Цамблаком у літургійну практику на теренах ВКЛ так званого болгарського розспіву, розглядаючи це як специфічний /292/ прояв другого південнослов'янського впливу на музично-співацьке мистецтво України та Білорусі.

Щоправда, подеколи з творчістю Цамблака пов'язують ще й поширення в тому ж культурному ареалі емоційно-експресивного стилю письменства (так званого "плєтєния словєс"), наявного вже в Цамб- лаковому "Надгробному слові Кипріяну", виголошеному в Києві у 1409–1410 рр. У річищі цього літературного стилю розглядаються, зокрема, такі пам'ятки, як цитовані вище 'Похвала Вітовту", Мисаїлове послання Сіксту IV, "Сказання про перемогу Костянтина Острозького під Оршею"; при цьому всі вони, як і твори Цамблака, зараховуються до культури Передвідродження.

Такий підхід до осмислення літературного процесу XV – початку XVI ст. видається далеко не беззаперечним, передусім, через сумнівність терміна "Передвідродження", запровадженого відомим російським дослідником Д. Лихачовим, котрий об'єднав ним увесь комплекс культурних явищ кінця XIV – першої половини XV ст.: "Це не Відродження, оскільки воно має ще значною мірою релігійний характер… Цей рух ще не протистоїть середньовіччю. Релігійне ще не відсувається на другий план, як це було в західноєвропейському Відродженні". На думку вченого, розвиваючись у рамках релігійної культури, східнослов'янське Передвідродження не реалізувало свого ренесансного потенціалу: православний Схід (з Візантією та Балканами включно) не знав ні гуманізму, ні справжнього Відродження. З огляду на це чимало фахівців схиляється до думки, що не варто, за браку в Східній Європі ренесансних тенденцій, характеризувати як Передвідродження явища, котрі цілком вписуються до середньовічної культурної мо- делі.

Інша річ, що ті руські землі, котрі перебували в складі Корони, втягувалися в орбіту загальноєвропейських культурних процесів. Це, зрозуміло, не дає підстав говорити про Ренесанс як певний етап в історії української культури.[132] Йдеться радше про його спорадичні прояви, чи /293/ "спалахи", до яких, зокрема, можна віднести діяльність згаданих вище Павла з Кросна та Юрія Дрогобича. До цих імен, лише в останні десятиріччя вписаних до анналів вітчизняної історії, нині дедалі частіше додають інші, котрі донедавна вважались органічною складовою польсько-латинської культури XVI ст.: Георгія Тичинського, Івана Туробинського, Станіслава Оріховського та ін. Уродженці східних окраїн Польської держави, латиномовні письменники, вони виразно декларували власну "руськість", називаючи себе "русинами" чи, за тодішньою традицією, "роксоланами". Тож цілком умотивованою здається позиція тих дослідників, котрі замість того, щоб виробляти критерії розмежування їхньої творчої спадщини, розцінюють її як явище польсько-українського культурного пограниччя.

Специфіка творчості цих новолатинських письменників полягала в їхній інтегрованості в європейський культурний контекст. Особливо показовою щодо цього є постать Станіслава Оріховського (1513–1566 рр.). Вихованець кількох західноєвропейських університетів, знавець давніх мов, виученик Лютера й Меланхтона, він уславився як автор палких промов і блискучих памфлетів. Визначний польський історик Мартін Кромер, повернувшись із мандрів по Західній Європі, писав йому: "Не думай, мій Оріховський, що твоє ім'я невідоме за кордоном. В Італії, Іспанії, Франції й Німеччині мені довелося чути схвальні відгуки про твої твори, що становлять гордість і захист нашої вітчизни. Я не зустрічав там вченого, який би не читав їх і не підносив би до небес твоєї дотепності, красномовства та вченості. І я був гордий твоєю славою, оскільки вбачаю в тобі свого співвітчизника й друга, і тому промінці твоєї слави падають і на мене".

Будучи "політичним поляком", Оріховський із гордістю наголошував: "Я русич і хвалюся цим, і охоче про це заявляю, пам'ятаючи про свій грецький (православний – авт.) рід і руську кров, про місце, де я народився й виріс". Описуючи Русь у листі до італійського гуманіста Павла Рамузіо, Оріховський стверджував, що вона "подолала скіфську грубість та дикість і тепер, миролюбна, спокійна та родюча, з любов'ю вникає в грецьку й латинську літературу". Щоправда, останнє зауваження стосувалося лише молодих галичан, котрі здобували освіту в Європі; та, власне, й сама фігура Оріховського символізує собою не стільки реальні здобутки української культури, скільки її нереалізований потенціал.

Давно вже стало традицією посилатись на "несприятливі історичні умови", які заважали її поступові за литовських часів; насправді в цей період вона могла розвиватися практично без перешкод. І навпаки, погіршення умов культурно-релігійного життя наприкінці XVI ст. /294/ активізувало оригінальне письменство, котре, за висловом С. Єфремова, спало, аж доки не постала нагальна потреба захищати свою національну індивідуальність; це ж стосується й історичної та філософської думки. Творцями та рушіями нової культурної хвилі стали вихідці з Галичини, де, за традиційними візіями, українство гнобилося й занепадало. Ці моменти, неодноразово відзначені фахівцями, засвідчують хибність псевдопатріотичних міфологем і змушують шукати нових шляхів до усвідомлення феномену української культури. /295/-/296/

Розділ п'ятнадцятий

УКРАЇНА XV–XVI СТ. ОЧИМА

ЧУЖИНЦІВ

Навряд чи можна скласти достатньо цілісне уявлення про минуле українських земель, не ознайомившись з їх описами, зробленими в давнину іноземними мандрівниками: дипломатами, купцями, вченими, – котрі дбайливо нотували як власні враження від побаченого, так і інформацію, видобуту ними з різноманітних джерел. Хоч як це парадоксально, але в XIV–XV ст. Східна Європа була для західноєвропейців terra incognita, що її відкриття відбулося мало не одночасно з відкриттям Америки – принаймні, так твердив, маючи на увазі Північно-Східну Русь, відомий російський історик С. Соловйов. Певною мірою це стосується й південного заходу східнослов'янських земель, хоча перебування в складі Литовської та Польської держав і наближувало їх до Заходу.

Утім, і про саму Литву в Західній та Центральній Європі знали, зрештою, небагато (це й давало можливість хрестоносцям видавати її мешканців за поган після фактичної християнізації у 1386 р.). Проломом у своєрідній стіні мовчання навколо ВКЛ стали подорожні нотатки бургундця Жільбера де Ляннуа, котрий, двічі побувавши в Литві за часів Вітовтового володарювання, відвідав також Галичину, Поділля, Північне Причорномор'я та Крим. На жаль, його нотатки про Україну є малоінформативними й не досить точними з погляду географічної термінології (зокрема, за твердженням Ляннуа, він потрапив до Кам'янця-Подільського, проїхавши зі Львова через "Верхню Русь", хоч, як відомо, цей термін завжди прикладався до північного сходу слов'янських земель).

Інформаційним "містком", що зв'язав Україну з державами Заходу, стала, однак, не Литва, а Польща, де в 1517 р. з нагоди шлюбу Сигізмунда І з Боною Сфорца був надрукований "Трактат про дві Сарматії" краківського каноніка Матвія Мєховського. Назва твору пояснюється традиційним для того часу сприйняттям наявних етногеографічних реалій крізь призму античних алюзій. Як справедливо відзначив Д. Наливайко, "незвичайно високий авторитет античності, органічно властивий Відродженню, і той факт, що південь Східної Європи входив до античної ойкумени і описувався греко-римськими вченими та письменниками, породжував у гуманістів XV–XVI ст. спокусу в пізнанні /297/ й висвітленні названого регіону спертися на класичну спадщину, на античні авторитети. Звідси у них, зокрема, звернення до безнадійно застарілої античної ономастики півдня Східної Європи й прагнення її реставрувати… Зрозуміла річ, це була ілюзорна установка гуманістів /298/ Відродження, яка не могла дати продуктивних наслідків у пізнанні сучасної Східної Європи; більше того, в деяких випадках вона призводила до затуманення і своєрідної містифікації реальностей життя тогочасної України".

Найпоказовішою щодо цього є "скіфська подорож" видатного італійського гуманіста Помпонія Лета, під час якої він дістався берегів Дніпра й Чорного моря. У своєму описі цієї мандрівки, здійсненої в 1479–1480 рр., він, за словами того ж Д. Наливайка, "ніби не помічає тієї обставини, що від Вергілія й Овідія його віддаляють півтори тисячі років… В його викладах реальність тогочасної України пробивається крізь густу пелену застарілих античних уявлень і ремінісценцій".

Описуючи свої враження, Помпоній Лет широко вдавався до "скіфської" та "сарматської" термінології, почерпнутої з творів Геродота й Птолемея. "Сарматією" він називав землі між Одером і Дніпром, "теперішніми сарматами" – поляків і литовців, а "скіфами" – русинів. Саме скіфську мову він вважав найпоширенішою в межах Сарматії на противагу мало розповсюдженій летонській (литовській – авт.). Спостерігаючи за життям "скіфів", Помпоній Лет зауважив, що основним їхнім заняттям є землеробство – вирощування пшениці, жита, проса й вівса; втім, правдивість його спостережень зводиться нанівець твердженнями, що врожай збирають у жовтні, а з зерна роблять не хліб, а лише борошняну затірку, хоч останнє й викликає в пам'яті літописну легенду про борошняний кисіль, який врятував від облоги білгородців у 997 р. Нагадаємо, що тоді, послухавшись мудрого старця, мешканці Білгорода вкопали в землю діжки з киселем і медом, завдяки чому й переконали печенігів, що "имєют корм от зємли". Безумовно, не варто доводити апокрифічність цього сюжету, проте симптоматично, що й Помпоній Лет не проминув згадати про мед як елемент "скіфського" способу життя: "Різних медів у них стільки ж, скільки різних вин на Заході".

На відміну від Помпонія Лета, котрий у своїх візіях України спирався, головно, на Геродота, М. Мєховський віддавав перевагу Птолемеєвій "Географії" з її уявленням про південь Східної Європи як Європейську Сарматію, що відділяється від Азійської Танаїсом (Доном). З другого боку, він спирався не на власні враження, а на оповіді сучасників. Звідси – наявні в його творі помилки (й серед них такі кричущі, як твердження, що Волга впадає в Чорне море, а Південний Буг – притока Дніпра), а також елементи гіперболізації, що пишно розцвіли в пізніших описах України: "Це дуже родючий край, багатий хлібом і медом. Хоч там дуже недбало обробляють землю, орють мало й неглибоко, а сіють поверху, пшениця там родить три роки поспіль тільки /299/ тому, що під час жнив певну кількість зерен розсипають по землі, щоб вони зійшли наступного року без обробки й оранки поля. Трава на пасовищах росте там так швидко й щедро, що за три дні виростає більше сажня, а за більший час окутує й ховає плуг, забутий в полі".

Твір Мєховського був із недовірою зустрінутий у Західній Європі, хоч і пожвавив інтерес до східнослов'янських земель. "Трактат…" настільки зацікавив відомого банкіра й підприємця Якоба Фуггера, що він ініціював його переклад з латини на німецьку мову, здійснений теологом Й. Екком.

Обидві мовні версії "Трактату…" були в багажі австрійського дипломата Сигізмунда Герберштейна, котрий двічі – у 1517 і 1526 рр. – побував у Московській державі. У надрукованих ним 1549 р. "Записках про Московію" він часто полемізував з Мєховським, а подеколи – уточнював його дані. Звісно, ці описи України були такими ж "заочними", як і описи Мєховського; по суті ж, він обмежився короткими нотатками про козаків-"черкасів", Сіверщину та Волинь, мешканців котрої назвав найвойовничішими з-поміж усіх жителів Литовської держави, а також подав досить уривчасту інформацію про Київ.

Цей опис міста був не першим у західноєвропейській україніці. Ще в 1474 р., через кілька років після утвердження в Києві Гаштольда, тут побував венеціанський посол до персидського шаха Амброджіо Контаріні. Як гість "Пан-Мартіна" (так названий Гаштольд у щоденнику італійця), він отримав від нього харч та помешкання (останнє, щоправда, "жалюгідне, як і всі інші в тому краї"). На італійця приємне враження справили гостинність і запопадливість Гаштольда, якому він віддячив, подарувавши при розставанні німецького інохідця. Але сам Київ аж ніяк не вразив Контаріні – хіба що достаток у місті хліба та м'яса, а також звичка його мешканців гаяти час у шинках (П. Клепатський силкувався виправдати це забороною палити світло в оселях городян, котрим "не залишалося іншої втіхи, як піти до шинка для дружньої бесіди"). З архітектурних споруд він відзначив лише замок на Киселівці – "весь дерев'яний", як і решта будівель, бачених ним у Житомирі й Луцьку. Ця згадка про луцьку фортецю як дерев'яну виказує неуважність італійця; взагалі, під час своєї мандрівки він, здається, понад усе опікувався власною безпекою й тому, перебуваючи у Кафі, практично не виходив на двір. Можливо, так само "усамітнено" Контаріні жив і в Києві, інакше важко пояснити, чому він жодним словом не обмовився про верхнє місто, величні руїни якого (рештки майже 300 церков) згадав у своїй "Історії Польщі" його сучасник – польський історіограф Ян Длугош. Не забув про них і М. Мєховський, намалювавши сумну картину занепаду верхнього Києва, де давні церкви /300/ "стоять і досі в полі серед терена й чагарника в запустінні як притулок для звірів", і тільки Успенський та Михайлівський собори зберегли рештки позолоти на маківках.

Герберштейн, чиїм інформатором був син Мартіна Гаштольда, литовський канцлер (і до всього – володар Любеча) Альбрехт Гаштольд, також віддав належне славній минувшині "давньої столиці Русі", відзначивши, що "пишність та істинно царствена велич цього міста помітні в його руїнах". Згадав він і про печери, де у гробовцях зберігаються незотлілі людські тіла. І хоч нижче він зупинився на особливостях купецького побуту в Києві,[133] саме перша частина його опису /301/ надалі широко репродукувалась у різноманітних історичних і географічних творах XVI–XVII ст.; при цьому доповнювалась і прикрашалась лише інформація про київські печери, що нібито простягаються на 80 миль (О. Гван'їні) чи навіть сягають Великого Новгорода (Ст. Сарницький). Подеколи ж одночасно компілювалися праці Мєховського та Герберштейна – й тоді поставав "синтетичний" образ "головного міста русинів, тепер зруйнованого: там серед кущів, тернів та сосен видніються руїни та залишки будівель, колишніх палаців королів та принців, святих храмів і монастирів; ці скорботні руїни видно також по навколишніх горах. Там ще багато печер, вирізаних у скелях, де можна побачити великі гробниці, а в них тіла, які ще не зовсім розсипалися" (А. Теве).

Знаходилося місце і для античних ремінісценцій. Матвій Стрийковський у своїй "Хроніці польській, литовській, жмудській та всієї Русі" (1582 р.), покликаючись на Длугоша і Мєховського, зауважував, що "рештки вулиць, ринків, монастирів і церков (тільки їх було колись 300) нині є єдиними свідками славної минувшини й вельможності київської; тож кожний русин, споглядаючи їх, може бідкатись, разом з Енеєм і Пантусом, словами Вергілія: "Була Троя, був Іліон і слава троянців безмежна". Водночас – щоб його не зрозуміли буквально – він називав божевільним твердження, нібито "Троя була там, де тепер Київ… оскільки Троя знаходилася над морем в Азії, де я й сам побував у 1574 р."

Як уже відзначалося, людиною, яка несамохіть дала життя розкритикованій Стрийковським теорії, був Михалон Литвин, автор написаного близько 1550 р. трактату "Про норови татар, литовців і москвитян". Гадають, що під цим псевдонімом оприлюднив свій твір литовець Венцеслав Миколайович, секретар великокняжої канцелярії, котрий, виконуючи завдання "господаря", не раз мандрував східноєвропейськими обширами. Це надає його свідченням неабиякої ваги, хоч і не слід забувати, що праця Литвина становить не документальну оповідь, а політичний памфлет – тож наявні в ній відомості подеколи не зрозумілі поза контекстом сповідуваних автором ідей.

Це, насамперед, стосується його даних щодо кримських татар, перетворених Литвином на об'єкт ідеалізації. Таким же ідеалізованим є й образ українських земель – власне, Подніпров'я, де "Борисфен плине медом і молоком". Щоправда, цю біблійну метафору Литвин супроводжує прагматичним коментарем: за його словами, татари звуть так Дніпро тому, що "у верхів'ях він тече місцями лісистими й медоносними, а в пониззі – степами, придатними для випасу худоби, й відтак дає місцевим жителям удосталь молока та меду". У решті ж випадків /302/ авторові явно забракло почуття міри – чого варте, наприклад, твердження, що кожний селянин щороку вбиває по тисячі сайгаків під час їхніх сезонних міграцій, а на зубрів та оленів полюють лише заради їхньої шкіри, викидаючи майже все м'ясо. Відстань між даними Литвина та їх фактичною основою добре характеризує його опис рибної ловлі на "золотій" Прип'яті (званій так за їі природні багатства), у гирлі р. Тур:[134] у березні "вона наповнюється такою безліччю риби, що спис, кинутий в її гущу, застряває й не падає, ніби його встромили в землю – так густо йде риба. Я й сам би цьому не повірив, якби не бачив багато разів, як звідти безупинно вичерпують рибу й наповнюють нею щоденно близько тисячі возів чужоземних купців, котрі щороку з'їжджаються туди". Ця картина, від якої стискається серце сучасного рибалки, різко контрастує з даними ревізії 1552 р., згідно з котрими в Турі виловлювали 150–200 кг риби, та й то не щороку. /303/

Більшою зваженістю відзначаються свідчення Литвина про роль Подніпров'я в транзитній торгівлі між Північно-Східною Руссю та країнами Сходу. За його словами, "Київ наповнений чужоземними товарами, бо немає відомішого, коротшого і надійнішого шляху, ніж стародавня і загальновідома в усіх своїх звивинах дорога, що веде з чорноморського порту, тобто з міста Кафи, через Таврійські ворота до Таванської переправи на Борисфені, а звідти через степи – до Києва; по ній з Азії, Персії, Індії, Аравії, Сірії везуть на північ у Москву, Псков, Новгород, Швецію і Данію дорогоцінне каміння, шовк і золоте ткання, ладан, фіміам, шафран, перець та інші пахощі. Чужоземні купці, які часто мандрують цією дорогою, збираються у валки до тисячі чоловік, звані караванами, із багатьма навантаженими візками і нав'юченими верблюдами". Завдяки цій торгівлі "київські намісники, відкупники, купці, міняйли, власники човнів, візниці, провідники, корчмарі постійно збагачуються, і досі ще ні москвитин, ні турок, ні татарин на це не скаржились. Каравани приносять вигоду киянам і тоді, коли, простуючи через непрохідні степи, гинуть у зимову негоду під сніговими заметами. Тому трапляється, що в непоказних київських хижах, втім, переповнених плодами, овочами, медом, м'ясом, і рибою, з'являються дорогоцінні шовки, коштовності, соболині та інші хутра і прянощі в такій кількості, що я й сам, бувало, бачив там шовк, дешевший за полотно у Вільно, а перець, дешевший за сіль".

Про зв'язок Києва з країнами Сходу свідчить і його тюркська назва – "Манкермен" ("велике місто"), котра, поряд з його оригінальним іменням, активно побутувала в XV–XVI ст. Перекручена в той чи інший спосіб, вона навіть з'явилась у працях західноєвропейських картографів XV ст. – фра Мауро ("Маккармі") й Миколая Кузанського ("Магроман"); цікаво, що цей топонім наносився на мапи поруч із Києвом, позначеним як "Кіовія", "Кіо", десь у районі Черкас; так своєрідно було "узгоджено" східну назву Києва з давньою, традиційною, знаною в Європі впродовж століть. Щоправда, збереглися також мапи, де Київ фігурує як "місто прикордонне Монагроман"; тотожність цих двох назв була очевидною і для Контаріні, котрий 1 травня 1474 р. занотував у своєму щоденнику: "В'їхали ми у місто Київ, або Магроман".

Повертаючись до Литвина, слід зауважити, що, описуючи Київ, він обмежився короткою згадкою про його "величні церкви" й Печерський монастир; тож, щоб компенсувати цей брак інформації, гадаємо, варто навести розлогі описи Києва, які сягають, щоправда, самого кінця XVI ст.

Один із них належить Мартінові Груневегу – уродженцю Гданська, котрий юнаком у складі групи львівських купців був переїздом /304/-/305/ у Києві в жовтні 1584 р. По двадцяти роках він описав цю подорож у мемуарах, цінних не тільки своєю ґрунтовністю, а й замальовками на берегах рукопису, що дозволяють реконструювати загальний вигляд Києва й окремих його частин та будівель.

За спогадами Груневега, забудова Києва в цей період була досить хаотичною. "Тут, у Києві, – писав він, – йдеш між дерев'яними будівлями і парканами, неначе у багатолюдному селі, покрученими, нерегулярними вулицями. Кожен двір має власний великий садок, город і багато будівель для худоби та людей. Все це розкидане тут і там, неначе гониться одно за другим. Кожен дім має свою лазню… розміром як мала кімната. Вони палять у них майже щодня… Паркани при будинках гарно збиті зі стоячих дощок. І все місто, хоч і дерев'яне, добре забудоване. Лише зрідка трапляються приміщення з кахлевими грубками. Будинки криті гонтами, які вдвічі більші, ніж гонти у Польщі, – слушніше їх було б називати дошками".

За Груневегом, нижнє місто, що "лежить у глибокій долині", має форму трикутника і не оточено муром – з двох боків воно захищене горами, а з третього, вздовж Дніпра, "має замість муру паркани городів". У нижньому місті розташовані ринок, крамниці, гостиний двір для купців. "На ринку стоїть Богородична церква (Богородиці Пирогощі – авт.), мурована, але мала й стара, до того ж у кількох місцях пошкоджена (мабуть, під час пожежі). Вона крита ґонтами і має посередині баню з дощок, грецького зразка. Її дзвіниця також дерев'яна".

"Над містом, – веде далі Груневег, – на високій горі (сучасна Замкова, чи Киселівка – авт.) лежить замок, великий, але поганої будови, з дерева, обмазаного глиною… Від замку до Дніпра простяглася далі гора дещо вища (сучасна Старокиївська – авт.)… На вищій горі є широка рівнина". З розташованих тут будівель найбільше враження на Груневега справив Софійський собор – символ колишньої величі Києва. На його думку, цю "гарну велику церкву за прикладом і назвою Св. Софії константинопольської" спорудив князь Володимир. "За своєю формою київська подібна до константинопольської, хоч не за розмірами, красою чи коштовністю… Теперішнього часу церква стоїть на пустому місці, далеко від людей, і ми не знали, як туди увійти. На мій погляд, пощадили цю церкву під час воєн не лише християни, а й татари, бо вона стоїть ще ціла і там їхнє духівництво в певний час проводить богослужіння. Довкола протікає туди дощ. Там завалилося не що інше, а тільки змурована навколо церкви галерея, над якою йде ще одна галерея. Двері не мають замків – тільки забиті поганими дошками. На щастя, ми знайшли діру, де випала частина муру. Через неї ми вийшли на верхню галерею, з якої ще там і тут стоять цілі /306/ частини, і з них можна уявити, який був вигляд церкви, коли вона була цілою. Константинопольська церква не має такої зовнішньої галереї, можливо, що її зруйнували турки. З цієї галереї можна пройти до галереї у церкві, яка кінчається при вівтарі таким самим способом, як у Константинополі… за винятком того, що колони, у зв'язку з браком матеріалу, збудовано лише з цегли… З зовнішньої галереї до цієї внутрішньої ведуть троє дверей посередині, з однієї сторони. Вони в церкві з чотирьох боків викладені були мармуровим каменем. Поза тим не видно в церкві більше мармуру. Тільки ще в усіх чотирьох кутках церкви є круглі вежі з гвинтовими сходами, вони викладені гарними плитками з червоного мармуру, але жорсткого, неполірованого (овруцького шиферу – авт.). Ці плитки, які досить великі, тягнуть люди на кладовища і прикрашають ними могили. Поза тим внутрішня галерея викладена цеглою, але дуже майстерно, гарними старофранкськими узорами. Зовнішня галерея в такому поганому стані, що рештки хідника прогинаються аж на вулиці. Але внизу церква майстерно викладена різнобарвним глазурованим камінням. Четверо згаданих гвинтових сходів, здається мені, вели на непокриту галерею, чи, як це по-іншому зветься, на плаский дах, який був над зовнішньою галереєю (так зване гульбище – авт.). На ньому, мабуть, люди ходили собі для забави. Всередині церква ще стоїть непорушна, всюди коштовно розмальована і щедро позолочена. Там, де високий вівтар, на стіні є образ Марії, майже такої висоти, як уся церква. Виглядає він таким новим, мовбито зроблений сьогодні. Під образом є вівтар з дерев'яним дашком на чотирьох стовпах, щоб із галереї не можна було вільно туди дивитися. З цього можна зробити висновок, що так само було і в константинопольській Софії. З-перед вівтаря вже забрали небесні врата до іншої церкви, але залишили там дві гарні великі ікони. На одній зображено Спаса, на другій Богородицю, за грецьким звичаєм. Їх, через великі розміри, нелегко було б забрати до іншої церкви. Що дивно, то це те, що на всіх склепіннях цієї церкви є керамічні глечики (так звані голосники, що поліпшували акустику храму – авт.). Спершу на склепінні є шар цегли… відразу на ньому встановлено глечики горлом вниз, з'єднані вапном. Глечики білі й тверді, в усьому подібні до звичайних глечиків, що коли один глечик взяти зі склепіння, то можна на його місце встановити інший. Баня посередині церкви ще має хрест і вкрита свинцем, в інших місцях свинець забрано і замість нього зроблено покрівлю з дощок. Над великими церковними дверима (зі сторони спуску) вміщено великий зелений камінь, подібний до дзеркала. Про нього в народі є дивна легенда, а саме, що у цьому дзеркалі видно те, що вважалося таємним, і про це розповідають різні історії". /307/

Наявність у соборі численних мозаїчних зображень із смальти Груневег пояснює тим, що "у цьому краю немає мармуру, порфіру й алебастру, і привезти їх неможливо без нечувано великих витрат, тому прикрасили цю церкву за допомогою майстерних грецьких гончарів гарними глазурованими камінчиками".

Як порівняти з докладним описом Софійського собору, дані Груневега про інші споруди верхнього міста досить скупі, а часом – і легендарні. Все ж із його записок ми дізнаємося про те, що наприкінці XVI ст. поруч із Св. Софією стояли рештки п'яти церков; "Золоті Ворота ще стоять" і, попри руйнацію, над ними збереглась надбрамна церква. Вціліла й позолота бані Михайлівського собору – хоча "краї даху навколо свинцеві".

Побував Груневег і в Печерському монастирі: "Від брами, яка змурована під каплицею (тобто від Троїцької надбрамної церкви – авт.), ми зійшли з коней і повели їх за вуздечки. Відразу за брамою йде довга вулиця, при якій з обох боків ченці мають келії. І в кожного свій окремий будиночок та город. Всі будівлі гарно споруджені з дерева. Коли пройти цю вулицю, опиняєшся на великій площі, де ліворуч стоїть велика мурована церква Пречистої (Успіння Богородиці – авт.)… Дзвіниця дерев'яна, а на ній годинник, що в тому краю вже дивина. Близько при ній стоїть ще одна велика мурована церква, але дуже спустошена і знищена". Груневег із супутником відвідав Успенську церкву, побачивши там мармуровий надгробок Костянтина Острозького, /308/ і підземні печери, де їм показали "багато тіл тих, кого вважають святими, і інших, вартих пам'яті"; серед них подорожникові особливо запам'ятався "цілий велетень", що його ім'я – Чобіток – наводить інший іноземець, посланець імператора Рудольфа II до запорозьких козаків Еріх Лясота, який побував у Києві в 1594 р. У своєму щоденнику він записав пов'язану з Чобітком легенду: "Одного разу на нього несподівано напало багато ворогів, саме коли він узув один чобіт. Не встигши в поспіху знайти іншої зброї, він узявся боронитися другим чоботом і перебив їх усіх. Звідси й дістав своє ім'я".[135]

Завдяки щоденнику Лясоти до нас дійшло ще кілька легендарних переказів, пов'язаних із київськими святощами. У печерах він бачив поховання двох друзів, "про яких розповідають, ніби за життя вони так любили один одного, що схотіли разом лежати в труні, один з правого, а другий з лівого боку. Але коли один із них поїхав на якийсь час, а потім, повернувшись додому, довідався, що його товариш три роки тому помер, він пішов до труни. Коли ж побачив, що покійний лежить у труні не з того боку, як вони між собою домовились, він промовив до нього, щоб той зайняв своє місце й пустив його на своє. На це покійний відразу посунувся, а той, хто був ще живим, ліг біля нього і тут же помер, залишившись і мертвим біля нього.[136]

Крім того, у довгих вузьких дерев'яних ночвах лежать тут якісь останки, що припливли Дніпром від Смоленська і тут, біля монастиря, пристали до берега. Також дванадцятеро, котрі будували цей монастир. Ще один, якого застрелили далеко від Києва і який так, застрелений, сам сюди прийшов, ліг і поховав себе… /309/

У цій печері є два вівтарі, де щосуботи відправляється служба. Там, де стоїть другий вівтар, запалася земля під святим Антонієм. Розповідають, що святий Антоній був одним із ченців цього монастиря. Одного разу він покликав усіх своїх братів і, давши їм останні накази, нагадав про багато речей, а особливо закликав до братерської єдності й попрощався з ними. Коли ж він опинився, де стоїть нинішній вівтар, то земля між ним і його товаришами запалася, розділивши їх. Коли ж вони почали копати в цьому місці, шукаючи його, із землі вдарив вогонь і відкинув їх. Незважаючи на це, вони пішли ліворуч і знову почали копати, але на них ринув сильний потік, і, якби вони не облишили свого, усі б потонули. І ще сьогодні видно сліди, зроблені водою, коли вона з силою ринула. /310/

Навпроти цього вівтаря стоїть дерев'яна колона, яка сягає від підлоги до стелі, завтовшки така, що людина може обхопити її двома руками. Кажуть, що коли прив'язати до неї того, хто страждає на тяжку хворобу, й залишити так прив'язаного на ніч, то він видужає й позбудеться цієї хвороби".

Опис нижнього (чи "нинішнього") міста у щоденнику Лясоти багато в чому подібний до опису Груневега. За Лясотою, воно "досить просторе, бо майже біля кожного будинку є сад. У ньому багато руських церков, майже всі дерев'яні, лише одна на площі мурована з каменю (церква Богородиці Пирогощі – авт.). Є тут також католицький кафедральний костел і вірменські церкви – усі дерев'яні, як і та, що височіє над Подолом".

"Там, де видно руїни і де колись стояло старе місто, – занотовує Лясота, – будинків тепер або зовсім немає, або залишилося мало". Серед архітектурних споруд верхнього міста він відзначає Ми- /311/ хайлівський Золотоверхий собор і Золоті Ворота, але найбільше враження на нього справив "гарний і пишний храм, званий Святою Софією, настільки великий і просторий, що рівного йому не може бути, збудований царем Володимиром за зразком храму Святої Софії у Константинополі. Нині він ще якось стоїть, але вже валиться. Верхнє склепіння, особливо посередині, прикрашене тонкою мозаїчною роботою, підлога внизу викладена гарними кольоровими камінцями".

Лясоті не пощастило побачити у соборі таємничий дзеркалоподібний камінь, про існування якого ми знаємо від Груневега. Описуючи інтер'єр Святої Софії, він відзначає: "Храм угорі має галерею (або хори), ажурні арки якої від одної колони до другої витесані з суцільних плит голубуватого каменю. В одній із них просто навпроти високого вівтаря є круглий отвір заввишки в півліктя, тепер закиданий вапном. Кажуть, що там колись містилося дзеркало, в якому за допомогою мистецтва магії можна було побачити все, що замислиш, навіть за кілька сотень миль. Але якось, коли один київський цар вирушив у похід і довго не повертався, його дружина, скучивши за своїм паном, скористалася з дзеркала і щодня дивилася в нього, щоб побачити, що робить її чоловік і як йому ведеться. Але якось, побачивши, що він кохається з полонянкою, вона так розсердилася, що розбила дзеркало".

Від Лясоти ми дізнаємося про поховання, що містилися в соборі, хоч далеко не завжди їх можна ідентифікувати. Досить важко витлумачити його інформацію про "гробницю княгині Юльці, Володимирової матері" (як і взагалі про пов'язані з гаданим будівничим Св. Софії місця – "темну келію, в якій Володимир наказав замурувати свою жінку", і "Володимирову гридницу" у вежі храму); невідоме й ім'я "доньки якогось царя", похованої в залізній труні. Однак вповні відповідає дійсності згадка про знаходження у соборі тіла митрополита Макарія, вбитого в 1497 р. (як відзначає Лясота, "воно ще й досі не зіпсувалося, в чому, зрештою, я сам переконався, доторкнувшись руки й голови крізь лляний саван, яким накрите тіло"); бачив він і саркофаг із останками князя Ярослава Мудрого та його дружини, автентичність яких науково доведена в наші часи.

Опис Лясоти доповнюється твором його сучасника та знайомця, київського бискупа Йосифа Верещинського – "Спосіб осадження Нового Києва" (1595 р.). Описуючи "розкішно збудований" і "безцінний" храм Святої Софії, він, зокрема, відзначає: "Вгорі він увінчаний дванадцятьма банями, а тринадцята баня, на зразок ліхтаря, височіє над серединою церкви. З середини ця остання баня прикрашена витонченими мозаїчними зображеннями чотирьох євангелістів та інших апостолів і чудово освітлює майже всю церкву". /312/ Верещинський із захопленням описує настінні мозаїки, "зроблені з такою тонкою майстерністю, що зображені на них святі можуть здатися живими людьми". Однак через недбалість київських митрополитів це "чудо світу", храм, якому немає рівних у Європі "за коштовністю і витонченістю оздоблення", занепадає і стає пристановищем звірів.

Цікаво, що Верещинський висунув план відродження життя в старому місті, яке він вважав замком Кия: "Повинно бути влаштоване поселення на місці колишнього князівського двору, на тому розкішному пагорбі, де київський князь, званий Києм, мав свої пишні хороми". Одночасно мало бути осаджене місто на горі Щекавиця, де, як вважав Верещинський, раніше стояв замок Щека. Обидва нагірні міста повинні були користуватися такими ж привілеями, як і "Києво-Поділ", і мали отримати власні герби – паралельно із зміною герба останнього, лука із двома стрілами: "У гербі старого Киево-Подола за усі послуги та бідування його жителів, за відданість, з якою вони служили досі своїм государям, королям польським, слід помістити простягнуту з хмарини голу руку, що тримає королівський скіпетр… Це буде знаком, що за їхню відданість над ними буде постійно простертий золотий королівський скіпетр, як символ милості й ласки". Проте якщо ідея відродження верхнього Києва, зрештою, була частково реалізована в починаннях митрополита Петра Могили (з його ініціативи розгорнулася відбудова давніх київських храмів), то доля всього міста невдовзі стала визначатися не королівським скіпетром, а козацькою шаблею, що стала справжнім символом наступного, XVII століття. /313/

Resume

In this book problems of the historical development of the Ukrainian lands during the era of Tatar and Lithuanian political supremacy are considered, from Batu's conquest to the Union of Lublin (1240–1569).

Within this period the evolution of the political-administrative organisation of the Ukrainian lands is traced in detail and the principal trends of social-economic development of these lands are described. The political processes in the 14-16th centuries are considered in the context of international relations (mainly between Lithuania and the Horde, Lithuania and Moscow). Information about stratification of Ukrainian society at that time and its ethnic structure is given; the special features of interethnic and interconfessional relations on the territory of mediaeval Ukraine are outlined. The course of events in the life of the Orthodox Church is traced; its institutional principles are characterised; union-related processes of the 15th – early 16th centuries are analysed.

Great attention is paid to the problems of the ethnic-cultural self-identification of the population of Ukraine, phenomena of the Polish-Ukrainian cultural border; external and internal factors that affected the demographic situation in the region are considered. A special part is devoted to Ukraine in the views of West – Europeans in the 15 – 16th centuries.

Personalities involved in the events covered by this book are portrayed; substantial space is devoted to citation of the primary sources. /314/

Перелік ілюстрацій

1. [Масові поховання загиблих у 1240 р. киян] 23 / –

2. Титульний аркуш першого видання "Хроніки" М. Стрийковського. 1582 р. Крулевець 45 / 55

3. Башта Гедиміна. Вільнюс. XIV–XV ст. 46 / 57

4. М. Стрийковський 48 / 60

5. Владислав-Ягайло. Деталь надгробку. Краків 68 / 90

6. Печатка новгород-сіверського князя Дмитра-Корибута Ольгердовича та його гадані монети. Монети київського князя Володимира Ольгердовича. За Г. Козубовським 69 / 94

7. Державна печатка Вітовта 78 / 110

8. Тимур. Реконструкція М. Герасимова 84 / 124

9. Михайлівський Золотоверхий собор. Малюнок М. Груневега 99 / 148

10. Грюнвальдська битва. Гравюра з "Хроніки" М.Бєльського (вид. 1597 р.) 102 / 154

11 В'їзна вежа Луцького замку. ХІІІ-XIV ст. 109 / 165

12. Державна печатка Сигізмунда Кейстутовича 110 / 167

13. Замок у Троках (сучасний Тракай) 117 / 180

14. Надгробок Казимира Ягеллончика роботи Віта Ствоша. 1492–1496 рр. Краків 122 / 186

15. Портрет київського князя Олелька Володимировича. XV ст. 124 / 191

16. Фрагменти шиферного триптиха XV ст. з Успенського собору Києво-Печерського монастиря. Ліворуч – Феодосій Печерський, праворуч – Богородиця. Напис сповіщає про відбудову Успенського собору Семеном Олельковичем 128 / 201

17. Портрет останньої з Олельковичів – Софії Слуцької, дружини князя Януша Радзивілла. Початок XVII ст. 132 / 206

18. Битва з татарами. Титульний аркуш третього видання "Трактату про дві Сарматії" М.Мєховського. 1521 р. Краків 150 / 239

19. Іван III. Гравюра з "Космографії" А. Теве (1578 р.) 155 / 244

20. Олександр Казимирович на засіданні сейму. Дереворит. 1506 р. 158 / 254

21. Московські воїни. Гравюра із "Записок про Московію" С. Герберштейна (вид. 1549 р.) 164 / 262

22. Шапка Мономаха. Кінець XIII- початок XIV ст. 169 / 270

23. Іван IV Грозний. Реконструкція М. Герасимова 170 / 272

24. Сигізмунд І. Дереворит XVI ст. 187 / 300

25. Сигізмунд І. [Барельєф XVI ст.] Портрет роботи Луки Кранаха Молодшого, біля 1555 р. 187 / 302

26. Засідання сейму. Дереворит XVI ст. 188 / 303

27. Костянтин Іванович Острозький 190 / 308

28. Битва під Оршею. Переправа. Картина XVI ст. 191 / 309

29. Сигізмунд-Август. Мідьорит. 1554 р. 193 / 312

30. Засідання земського суду. Дереворит. 1594 р. 195 / 316

31. Люблін. Гравюра XVI ст. 197 / 320 /315/

32. Акт Люблінської унії (1 липня 1569 р.) 203 / 332

33. Державний герб Речі Посполитої 204 / 334

34. Саккос митрополита Петра. 1322 р. 207 / 338

35. Саккос митрополита Олексія. 1364 р. 210 / 344

36. Руські священики на Ферраро-Флорентійському соборі 1438–1439 рр. Ксилографія з книги Яна Сакрана "Роз'яснення помилок руського обряду" (1500 р.) 219 / 363

37. Храм Санта Марія дель Фіоре у Флоренції (XIV–XV ст.), де 1439 р. проходили засідання Ферраро-Флорентійського собору. Офорт Дж. Дзоккі. XVII ст. 220 / 365

38. Послання митрополита Мисаїла папі Сіксту IV з паралельним перекладом латиною. Копія XVII–XVIII ст. Ватиканська бібліотека 223 / 370

39. Кам'янець-Подільський. Середньовічний вірменський будинок. Реконструкція 232 / 385

40. Кам'янець-Подільський. Вірменська дзвіниця XVI ст. і рештки порталу вірменського Миколаївського собору XV ст. 234 / 387

41. Синагога XVI–XVII ст. у Гусятині (Тернопільська область) 237 / 392

42. Турецький купець зі слугою. Гравюра кінця XV ст. 246 / 408

43. Польський купець. Гравюра XVI ст. 248 / 410

44. Портрет князя Василя Костянтиновича Острозького. Копія з картини XVI ст. 254 / 419

45. Портрет Беати Костелецької – дружини князя Іллі Костянтиновича Острозького. Копія з картини XVI ст. 255 / 420

46. Козак Мамай. Народна картина. XIX ст. 259 / 427

47-48. Гадані портрети князя Дмитра Вишневецького. Копії з картин XVI ст. 260 / 429, 261 / 430

49. Роксолана. Портрет XVI ст. 271 / 443

50. Одна з будівель Краківського університету. XV–XVI ст. 284 / 467

51. Краків. Дереворит із "Хроніки світу" Г. Шеделя (вид. 1493 р.) 285 / 466

52. Октоїх, друкований Ш. Фіолем у 1491 р. Кінцева полоса з вихідними даними і друкарським знаком 286 / 468

53. Київський Псалтир. 1397 р. 288 / 472

54. Волинська Богоматір. XIII–XIVст. 289 / 474

55. Ікона "Спас у славі". Волинь. Перша половина XVI ст. 290 / 476

56. Титульний аркуш першого видання "Трактату про дві Сарматії" М. Мєховського. 1517 р. Краків 297 / 482

57. Сигізмунд Герберштейн. Гравюра. 1564 р. 300 / 487

58. Титульний аркуш праці Михалона Литвина "Про норови татар, литовців і москвитян". 1615 р. Базель 302 / 490

59. Правобережна Україна на карті Польщі В. Гродецького. 1558 р. 304 / 494

60. Надгробок князя Костянтина Івановича Острозького з Успенського собору Києво-Печерського монастиря. 1579 р. 307 / 500

61. Київські печери. Сучасний вигляд 309 / 502

62. Київські печери. Малюнок А. ван Вестерфельда. 1651 р. 310 / 503 /316/

Рекомендована література

1. Беляева С. А. Южнорусские земли во второй половине ХІІІ-ХІV вв.: (По материалам археологических исследований). – К., 1982.

2. Войтович Л. Удільні князівства Рюриковичів і Гедиміновичів у XII–XVI ст. – Львів, 1996.

3. Горский А. А. Русские земли в XIII–XIV веках: Пути политического развития. – М., 1996.

4. Грушевський М. Історія України-Руси. – Т. 3–7. – К., 1993-1995.

5. Грушевський М. Історія української літератури. – Т. 5, кн.1. – К., 1995.

6. Дворниченко А. Ю. Русские земли Великого княжества Литовского (до начала XVI в.): Очерки истории общины, сословий, государственности. – СПб., 1993.

7. Егоров В. Л. Историческая география Золотой Орды в XIII–XIV вв. – М., 1985.

8. Європейське Відродження та українська література XIV–XVIII ст. – К., 1993.

9. Івакін Г.Ю. Історичний розвиток Києва XIII – середини XVI ст. – К., 1996.

10. Ісаєвич Я.Д. Джерела з історії української культури доби феодалізму. – К., 1972.

11. Ісаєвич Я. Юрій Дрогобич. – К., 1972.

12. Історія України в особах: Литовсько-польська доба. – К., 1997.

13. Кандель Ф. Очерки времен и событий. Из истории российских евреев (до второй половины XVIII в.). – Иерусалим, 1988.

14. Клепатский П. Г. Очерки по истории Киевской земли. – Т.1: Литовский период. – Одесса, 1912.

15. Котляр М. Ф. Грошовий обіг на території України доби феодалізму. – К., 1971.

16. Котляр М. Ф. Нариси історії обігу й лічби монет на Україні XIV–XVIII ст. – К., 1981.

17. Козубовський Г. А. Київське князівство при Володимирі Ольгердовичі за пам'ятками нумізматики // Старожитності Південної Русі. – Чернігів, 1993. – С. 131–137.

18. Козубовський Г. А. Сіверські монети XIV ст. – К., 1992.

19. Крикун М. Г. Адміністративно-територіальний устрій Правобережної України в XV–XVIII ст.: Кордони воєводств у світлі джерел. – К.,1992.

20. Кром М. М. Меж Русью и Литвой: Западнорусские земли в системе русско-литовских отношений конца XV – первой трети XVI в. – М.,1995.

21. Леп'явко С. Козацькі війни кінця XVI ст. в Україні. – Чернігів, 1996.

22. Любавский М. К. Областное деление и местное управление Литовско-Русского государства ко времени издания Первого Литовского Статута. – М.,1892.

23. Микитась В. Давньоукраїнські студенти і професори. – К., 1994.

24. Михалон Литвин. О нравах татар, литовцев и москвитян. – М., 1994.

25. Насонов А. Н. Монголи и Русь: История татарской политики на Руси. – М.; Л., 1940.

26. Пашуто В. Т. Образование Литовского государства. – М., 1959. /317/

27. Пелешенко Ю. В. Розвиток української ораторської та агіографічної прози кінця XIV – початку XVI ст. – К.,1990.

28. Петрунь Ф. Ханські ярлики на українські землі: (До питання про татарську Україну) // Східний світ. – 1928. – № 2. – С. 170-187.

29. Сас П. М. Феодальные города Украины в конце XV – 60-х годах XVI в. – К., 1989.

30. Сидоренко О. Ф. Українські землі у міжнародній торгівлі (IX – середина XVII ст.). – К., 1992.

31. Соловьев А. В. Великая, Малая и Белая Русь // Вопросы истории. – 1947. – № 7. – С. 24–38.

32. Средневековая Русь. – Вып. 1. – М., 1996.

33. Толочко О. П. "Русь" очима "України": в пошуках самоідентифікації та континуїтету // Сучасність. – 1994. – № 1.

34. Флоря Б. Н. Литва и Русь перед битвой на Куликовом поле // Куликовская битва. – М., 1980. – С. 142–173.

35. Флоря Б. Н. О некоторых особенностях развития этнического самосознания восточных славян в эпоху средневековья – раннего нового времени // Россия-Украина: История взаимоотношений. – М., 1997. – С. 9–27.

36. Шабульдо Ф. М. Земли Юго-Западной Руси в составе Великого княжества Литовского. – К., 1987.

37. Яковенко Н. М. Українська шляхта з кінця XIV до середини XVII ст. (Волинь і Центральна Україна). – К., 1993.

Про автора

РУСИНА Олена Володимирівна (25.12.1960, м. Київ) – дослідниця проблем української історії доби литовської політичної зверхності (ХІV–XVІ ст.). Лауреат Державної премії України в галузі науки і техніки (2001). 1986 закінчила іст. фак-т Київ. держ. ун-ту, 1990 – аспірантуру Ін-ту історії АН УРСР. З 1990 – м.н.с., н.с., с.н.с. відділу історії України середніх віків і раннього нового часу Ін-ту історії України НАН України. Канд. дис. "Сіверська земля: Генезис та історична еволюція у XIV – на початку XVI ст." (1991, наук. кер. – д.і.н. В. А. Смолій). Автор і упорядник бл. 170 наукових і науково-популярних праць. Брала участь у підготовці новітніх курсів історії України та низки навчальних посібників.

Примечания

1

Варто наголосити, що використання термінів "Україна", "український" у контексті XIII–XVI ст. є суто умовним: загальновідомо, що тогочасне населення нинішніх українських земель усвідомлювало себе як "руське". Тож уповні правомірними та коректними для означення цих територій є терміни "Південна Русь" і "Південно-Західна Русь", хоч і вони цілком конвенційні. Що ж до наявного у синхронних джерелах слова "українний", то впродовж окресленого періоду воно зберігало своє первинне значення – "окраїнний", не маючи етнічного забарвлення (докладніше про це йтиметься в § 2 розділу тринадцятого).

2

На час укладення цієї унії до складу Польщі вже входили Галичина та Західне Поділля; після 1569 р. поза межами Речі Посполитої залишилася Сіверщина, захоплена Московською державою у 1500 р. Отже, зрозуміло, що ця узвичаєна хронологічна межа має умовний характер.

3

Визначення кочовиків-завойовників як "татар" потрапило до Європи з Китаю; самі ж вони звали себе монголами. Натомість у фаховій літературі й досі широко побутує штучний термін "монголо-татари". Тюрколог В. Єгоров припускає, що вперше він з'явився в 20-х рр. XIX ст. у працях петербурзького професора П. Наумова; дослідник також показав, яким чином "спроби ліквідувати позірну невідповідність між добре відомими назвами "монголи", "Монголія" і наявними в середньовічних джерелах "татари", "Татарія" призвели до появи дивного за своїм змістом словосполучення "монголо-татари", що зовні примиряє історично-географічні традиції середньовіччя і новітнього часу".

4

Синодик любецького Антонієвого монастиря, в складі якого зберігся князівський пом'яник XI–XV ст.

5

Принагідно вкажемо на існування досить пізньої усної традиції, пов'язаної з іменем Батия, яка вважається зразком народного тлумачення власної минувшини. Це – легенда про Батия-богатиря, записана в 70-х рр. XIX ст. поблизу Кременчука, що її появу відомий філолог Ф. Сушицький відносив до XVII ст. Згідно з цим переказом, Батий був не татарином, а звичайним кріпаком, котрий працював на Лавру. Дізнавшись, завдяки пророцтву, про його велику будучність, печерський архімандрит дав йому вольну; той пішов до бусурман і став їхнім царем. Пам'ятаючи прикрощі, яких йому завдавали на батьківщині, Батий повернувся, щоб завоювати Київ. Зруйнувавши Св. Софію й Десятинну церкву, він хотів було спалити Лавру, однак ченці показали завойовнику відбиток його власної руки, умоченої в золоте чорнило – "квиток", узятий раніше архімандритом, щоб убезпечити Лавру від майбутнього погрому. Змушений дотримуватися даного колись слова, Батий луснув від люті.

6

"Синопсис, или краткоє собраниє от различных лєтописцєв о началє словєнороссийского народа" – складна компіляція історичного змісту, надрукована в Києві у 1674 р. За спостереженнями О. Толочка, становить скорочений виклад українського хронографу з додачею текстів Густинського літопису.

7

Образ, сформований таким чином у свідомості західноєвропейців, унаочнюють Дюрерівські "чотири вершники Апокаліпсису", один із яких тримає татарський лук. Водночас варто згадати й про пов'язані з татарами інфернальні алюзії: у Західній Європі їх вважали вихідцями з Тартару, хоча зі Сходу надходила інформація про походження назви "татари" від великої та бурхливої річки, що тече їхніми землями та зветься "Тартар".

8

Власне, з 1239 р. (від загибелі Юрія Всеволодича у битві на р. Сіть) Ярослав Всеволодич резидував у Володимирі – стольному місті Суздальської землі, князювання в якому з часів Всеволода Юрійовича було поєднане із родовим старшинством серед місцевих князів.

9

Згідно з Галицько-волинським літописом, у 1261 р. Василько Романович віддав свою доньку "за Андрєя князя Всєволодича к Чєрнигову". Р. Зотов, автор фундаментального дослідження генеалогії чернігівських князів, вважав його сином чернігівського князя Всеволода (Лаврентія) Ярополчича (згаданий у Любецькому синодику), правління якого він покладав на 1246–1263 рр.

10

У XIII–XIV ст. тут проходило русько-татарське порубіжжя; воно досить докладно описане в пізніших, XV–XVI ст., татарських ярликах литовським "господарям", які ведуть походження від протографу кінця XIV ст. Це, на думку Ф. Петруня, не є випадковим: "Тохтамиш, що дав перший ярлик, був примушений зректися передовсім татарських територій, що лежали на кордонній смузі"; тож природно, що про Путивльщину в ярликах міститься значно більше історико-географічного матеріалу, ніж про власне Київщину.

11

Варто нагадати, що М. Грушевський "в теорії" не виключав імовірної залежності Києва від Галицько-Волинської держави в першій половині XIV ст., хоч і відзначав, що "джерельних підстав для того нема ніяких, і вся галицько-волинська політика тих часів, наскільки можемо мати про неї поняття, звернена фронтом на Захід".

12

Оповідь про князя Федора є, по суті, єдиним літописним сюжетом, що стосується Середнього Подніпров'я першої половини XIV ст. Вона вийшла з-під пера новгородського літописця, котрий занотував події, пов'язані з висвяченням архієпископа Василя митрополитом Феогностом. Ця процедура відбулась у Володимирі Волинському й супроводжувалася конфліктом зі ставлеником литовського князя Гедиміна Арсенієм, який виборював самостійну псковську єпископію. Повертаючись додому повз Чернігів, Василь був несподівано заскочений загоном із 50 чоловік на чолі з місцевим баскаком і князем Федором Київським. Останній, очевидно, задовольнився грошовим "откупом", але "от Бога казни нє убєжал: помроша кони у нєго". Деякі дослідники вбачають у діях Федора залежність від позиції Гедиміна й відтак обстоюють підлеглість Києва Литві вже у першій третині XIV ст.

13

Хоча князі з таким титулом невідомі за давньоруських часів, самий термін "Поросся" фіксується літописцями з XII ст.

14

До наших днів вони не дійшли, однак на присутність ординців на цих теренах указують скарби з джучидськими монетами XIV–XV ст. (у межах України такі знахідки, за спостереженнями М. Котляра, тяжіють до територій, "де кочували та постійно жили татари").

15

За підрахунками О. Зайцева, у 1341 р. це співвідношення становило 2,5:1, а в 1430 р. – 12:1.

16

Жомоїть (Жемайтія, Жмудь) – етнографічна область, відмінна від власне Литви (Аукштайтії).

17

За твердженням того ж Длугоша, через свою нужденність литовці давали данину дубовою корою або шкурами й ликом; зрозуміло, що ця інформація є просто історіографічним курйозом.

18

З контексту літописної оповіді випливає, що часткове підкорення Шварном-Скирмонтом Сіверської землі та Мозиря відбулось у XIII ст. М. Стрийковський відніс цю подію до 1221 р.; Й. Бєльський, перероблюючи "Хроніку" М. Бєльського, виклав епізод з Булаклаєм безпосередньо після розповіді про події 1220 р.; так само датував цей фрагмент Ф. Софонович; у хронографі, що його хронологія подекуди істотно відрізняється від хронології М. Стрийковського, битву при Койданові згадано під 1272 р.

19

На окремий розгляд заслуговує питання про наявність історичної основи у переказі про битву під Койдановом, жителі якого ще в середині XIX ст. вважали, що воно отримало свою назву на честь поразки на цьому місці (раніше воно звалося Крутогір'ям) татарської армії на чолі з Койданом. Втім, у літописній оповіді про цю подію фігурує не вповні історичний Койдан (Кайду, Кадан), а Булаклай, що його, очевидно, можна ототожнити з Балаєм Галицько-Волинського літопису та Балаканом (Бала-ханом) східних джерел, котрого у 1243 р. Батий відрядив у похід на Данила Галицького. Син останнього, Шварно Данилович, який певний час князював у Новогрудку, можливо, став "прообразом" Шварна Мингайловича (його згадують найдавніші з білорусько-литовських літописів широкої редакції), пізніше "перейменованого" на Скирмонта. Цей легендарний персонаж, напевне, ввібрав у себе риси ятвязького князя Скомонда, знаного своїми нападами на "зємлю Пинскую и иныє страны"; на нашу думку, є всі підстави вважати, що саме він згадується у "Задонщині" як Сколоменд.

20

Його вплив відчутний і в генеалогічних пам'ятках. Так, у родоводі рязанських дворян Шиловських, які володіли Шиловим на Оці, стверджується, що двоє з їхніх предків загинули в битві на р. Ірпінь (названій, як і у Стрийковського, "Пірною"), коли "придє войною в Києв вєликий князь литовский Гидимонт", а двоє інших супроводжували князя Станіслава, коли він "побєжє к князю рязанскому".

21

Підляшшя – історична область, що включала в себе округи Дорогичина, Мельника, Бєльська.

22

Щоправда, Гедимін виступає тут як засновник двох із них – Канева і Черкас.

23

Поодинокою руськомовною пам'яткою цієї доби є грамота "господаря Подольской зємли" Олександра Коріатовича з підтвердженням земельного надання його брата Юрія домініканському костелу в Смотричі (1375 р.). Варто наголосити, що, згідно з цим документом, у той час на Поділлі зберігалась традиційна практика "дани в Татары".

24

Можливо, укладач Густинського літопису зробив київського князя Федора сучасником Синьоводської битви під впливом "Хроніки" М. Стрийковського, який датував це бойовище 1331 р.

25

У цій Сосні дослідники вбачають Бистру Сосну або Тиху Сосну; обидві річки є правими притоками Дону.

26

Аналогічний режим існував і на галицьких землях, захоплених Польщею. Про це свідчить лист папи Інокентія XI до короля Казимира від 1357 р., де він закидає останньому, що той продовжує сплачувати татарам щорічну данину з підвладних йому руських земель. Знаний і факт польсько-литовського кондомініуму на Волині, коли за угодою 1352 р. Юрій Наримунтович тримав Кременецьку волость "от князии литовьскых и от короля".

27

У своїй праці польський дослідник зауважив, що в другій половині XIV ст. Литовська держава формувалася шляхом "підкорення цілих руських земель, а не відкраюванням від них окремих шматків".

28

Власне, на Овруччині джерела фіксують "співіснування" отаманів і "старців", що, очевидно, пов'язано з прикордонним характером цього регіону.

29

Цей кордон простежується й в інших регіонах – достатньо зіставити інформацію про територіальне поширення "старчення" з історико-географічними даними татарських ярликів, що в них загально окреслено підвладні Орді території. Тоді на захід від Києва матимемо кордон Пінськ-Берестя/Луцьк-Володимир, а на схід – Гомель-Чечерськ-Мглин/Чернігів-Стародуб-Брянськ.

30

До речі, в Криму ця залежність розглядалась як цілком реальна – не випадково ж 1514 р. Менглі-Гірей вимагав від Василія III, щоб той повернув Литві Сіверщину, виступаючи як її зверхник: "Область наша к нам тянєт: Брянєск, Стародуб, Почап Новый Городок (Новгород-Сіверський – авт.), Рылєск, Путивль, Карачєв, Радогощ, – тє писаныє восмь городов из старины наши были, а отцу твоєму вєликому князю Ивану мы их дали по нашєму слову".

31

Дослідник спирається, головно, на авторитет польського медієвіста Г. Ловмянського, котрий вважав за можливе "привласнення" Ольгердом великоруської програми державного об'єднання всіх руських земель, покликаючись лише на вимогу, висунуту представниками Ольгерда у 1358 р. під час переговорів із Орденом, про те, щоб "вся Русь прямо належала Литві" (докладніше про це див. на с. 263). Однак сам Г. Ловмянський наполягав на тому, що "ці слова слід розглядати в їх загальному контексті… Слова "вся Русь" тут можна розуміти не у загальному, а у вузькому значенні всіх тих руських земель. що пролягали між Литвою та чорноморським степом".

32

Дарага (тюрк.) – управитель.

33

Важко, наприклад, судити, якими були відносини між Мамаєм і татарськими князями, розбитими Ольгердом у Синьоводській битві, адже наявні літописні відомості про цю битву є вкрай лапідарними, а у синхронних їй польських хроніках взагалі немає інформації про боротьбу з татарами. При цьому слід нагадати, що свого часу С. Кучинський, розглянувши дану проблему монографічно, дійшов висновку, що Синьоводська битва була досить незначним епізодом у політичній історії Південно-Західної Русі другої половини XIV ст. ("адже сумнівно, що, маючи великі плани щодо Москви й воюючи на півночі та заході, Ольгерд міг змагатися з татарами за надчорноморські обшири"); воднораз дослідник не виключав, що "сини Коріата осіли в наддністрянських "тьмах" за згодою татар".

34

Щоправда, питання про монети Дмитра-Корибута є дискусійним. Останнім часом Г. Козубовський відніс до карбування цього князя монети зі скарбу, знайденого в с. Борщів на Київщині у 1948 р., поклавши в основу такої атрибуції княжий знак, аналогічний із тим, що міститься на печатці Федора Корибутовича та на одній із двох монет з написом "Д(митрия –?) Корнб(у)т(о)во", автентичність яких у деяких науковців викликає сумніви.

35

Корективи було внесено лише в датування пам'ятки. Хронологічні межі, запропоновані М. Тихомировим – проміжок між 1387–1406 рр. або, найвірогідніше, між 1387–1392 рр., – були дещо зсунуті Є. Наумовим та І. Грековим, котрі, базуючись на даних наявного у "Списку…" переліку "болгарських і волоських міст", віднесли його до 1394–1396 рр. До останнього часу ця точка зору беззастережно приймалась у науковій літературі – аж доки її не заперечив В. Янін, зауваживши, що міста Ржевської землі, названі в "Списку…" литовськими, підлягали Литві до 1381 р.; на думку дослідника, "Список.." було укладено між 1375–1381 рр.

36

Це, до речі, пояснює появу в реєстрі "київських" міст Корця (Корчеська), котрий, як і все Погориння, ще в другій половині XII ст. ввійшов до складу Волинської землі, де й залишався у 80 – 90-х рр. XIV ст., становлячи власність князів Острозьких.

37

Звісно, це не заперечує існування наприкінці XIV ст. рильського уділу; зокрема, до 1392 р. ним міг володіти Вігунт Ольгердович, який, за словами Стрийковського, "теж мав уділ на деяких замках сіверських, а у Литві до того ж Кернов тримав".

38

Згодом, повернувшись на батьківщину, Федір Любартович близько 1400 р. отримав у держання Жидачів, який раніше належав Федору Ольгердовичу, й лише перед самою смертю, у 1431 р., повернув собі Володимир Волинський.

39

До речі, топонім "Поділля" уперше згадується саме в акті цього надання.

40

Гадаємо, навряд чи коректно розглядати конфіскацію Київського уділу як покарання Володимира Ольгердовича за гаданий союз із великим князем московським Дмитром Івановичем (Донським) у 1379–1380 рр., оскільки гіпотеза про наявність такого союзу, сформульована Ф. Шабульдо, не є переконливою та обґрунтованою джерелами.

41

Досі на них звернув увагу хіба що М. Грушевський, зауваживши з приводу позірної простоти заповіту: "Це простота не грубої невправної руки, а тонкого пера, що передало прості й нескладні міркування князя в прозорій формі, де жодне недоречне слово, жодна зайва подробиця не порушує меланхолійних роздумувань княжої родини під тінню печери".

42

Це прізвище подеколи тлумачиться науковцями як "ізуграф", тобто іконописець.

43

У літописах це ім'я зустрічається як переклад його татарської версії (Темир-Аксак): "Тємир бо зовєтся татарским языком жєлєзо, Аксак жє – хромєц, и тако толкуєтся Жєлєзный Хромєц". Тут же розтлумачується, що він "от вєщи и от дєл своє имя прият". За літописною версією, Тимур "нє царь бє родом", а "кузнєц жєлєзный". Господар Тимура вигнав його "за злонравиє"; "нє имєя чєм питатися и одєватися", той став крадієм. Одного разу, спійманий на гарячому, Тимур був жорстоко побитий: власник украденої вівці "пєрєломиша єму ногу… Он жє по врємєни мнозє єдва исцєлєл и ногу свою пєрєбитую жєлєзом пєрєковал". Видужавши, Тимур "нє лишился злого своєго обычая" – зібрав "юношєй жєстоких и нємилостивых" і став ватажком розбійників; коли ж їхня кількість перейшла за тисячу, "тогда ужє князєм назваху єго". Відомості цього, східного з походження, переказу цілком легендарні – насправді Тимур був сином впливового бека й страждав через рани, отримані ним у бою.

44

Цитуємо руську версію ярлика, поряд із якою збереглась уйгурська, що в ній пропозиції стосовно укладення оборонно-наступального союзу немає.

45

Водночас видача цих ярликів у XVI ст. є вартим уваги прикладом сліпого дотримання практики попереднього часу, оскільки тоді значна частка згаданих у них пунктів опинилась у складі Московської держави.

46

Крім українських земель, у ярлику фігурує тільки Смоленськ, захоплений Вітовтом у 1395 р.

47

Ілюстрацією до цього літописного фрагмента подеколи вважають ординські монети з литовським надкарбуванням – гербом "Колюмни", хоча в цілому серед науковців немає єдиної думки щодо часу, місця й причини появи таких контрамаркованих монет.

48

Варто зауважити, що на початку XV ст. Едігей звав себе "батьком" великого князя московського Василія Дмитровича.

49

Безпрецедентність цього надання не пройшла повз увагу сучасників: за словами автора літописної "Повісті про нашестя Едігея", Василій дав Свидригайлу "града мнози, мало нє половину вєликаго княжениа всєя Руси, даша бо єму и многославныи Володимєрь, єжє єсть стол зємля Русскыя и град Прєчистыя Богоматєри… И таковаго града нє помиловавшє москвичи, вдаша в одрьжаниє ляхови… Во дни наша нєсть было, ин от дрєвних слышано, ижє толико градов дати пришєлцю князю в зємлю нашу, наипачє жє и стол Русскыя зємля, многославныи Володимєрь, мати градом". На політичну вагу подій 1408 р. вказує й шлюб сина Патрикія Наримунтовича, Юрія, з дочкою Василія I, котра спочатку, очевидно, призначалась у дружини самому Свидригайлу.

50

Як видно, дії Свидригайла не заторкнули масу місцевого населення. Однак у літературі останніх десятиліть події 1408 р. подеколи трактуються як "найвизначніший виступ українського та білоруського населення проти влади литовських феодалів" і прояв "його тяжіння до Російської держави" (тим часом виїзди великоруських князів та бояр до ВКЛ ніколи не тлумачились у категоріях тяжіння мешканців Північно-Східної Русі до Вільна).

51

Покинувши Московщину, Свидригайло вступив у переговори з Орденом, за які невдовзі поплатився 9-річним ув'язненням. Свободу йому вибороли друзі з Дашком Острозьким на чолі, силою визволивши князя з Крем'янецького замку (1418 р.). Завдяки заступництву цесаря Сигізмунда Свидригайло помирився з Ягайлом, а згодом – і з Вітовтом, отримавши уділ на Сіверщині (1420 р.).

52

Власне, йшлося про кочовий табір, оскільки в ньому "чоловіки, жінки й діти не мали домівок, а влаштовувались прямо на землі".

53

На жаль, у наукових працях останньої хвилі ці емоції оцінюються як "підлабузницький захват складача і редакторів "Похвали Вітовтові" й розглядаються як "ознака глибокої деморалізації українських і білоруських книжників, котрі на той час і мріяти забули про якусь державність для своїх народів".

54

Таке гучне посилання Олелька на своїх прародителів (з них лише його батько, Володимир Ольгердович, сидів на київському столі) можна розцінювати тільки як стилістичну фігуру. Однак, гадаємо, Олелько свідомо культивував уявлення про спадковість, "отчинность", своїх володінь, як і підносив власний статус за допомогою титулатури; цікаво, що остання на зламі XV–XVI ст. вважалася дещо "надмірною" – принаймні, в тогочасній митрополичій канцелярії, зацікавившись грамотою Ісидору як зразком князівського пожалування ("как дати грамоту князю на святитєльскиє (доходи – авт.)"), внесли її до збірки формулярів в "урізаному" вигляді – викресливши слова "от Бога даваный".

55

Наявні джерела засвідчують хіба що побожність Олелькової родини: "князь Олєксандро Володимєрович ис своєю княгинєю московкою и своими дєтьми" пожалував десятину з маєтностей у Турці Лаврашівському монастирю в Новогрудку; в 1458/59 р., вже після смерті Олелька, "княгиня Настасья Києвская" за згодою синів передала дві свої волості Троїце-Сергієвому монастирю, ігумен якого Васіан у той час перебував у Києві з місією "укрєплєния православного христианства".

56

Приводом до активізації контактів із Москвою напередодні "змови князів" могли стати розпочаті в 1480 р. переговори про укладення шлюбу між племінницею Михайла Олельковича Оленою (дочка Євдокії Олельківни й Стефана Молдавського) і сином Івана III Іваном Молодим.

57

Паралельно з ним аж до початку XVII ст. в документах використовувався термін "Київська земля".

58

У цьому контексті заслуговує на увагу спостереження М. Груневега, котрий, побувавши у Києві в 1584 р., відзначив у своїх спогадах: "Русини знають, яким могутнім містом був Київ і те, що він був столицею їхніх князів".

59

Очевидно, Шем'ячич отримав це надання відразу ж по прибутті до ВКЛ, тобто в 1454 р., хоч у джерелах цей стан володінь фіксується звістками зламу XV–XVI ст. (як і належність Шем'ячичам певних маєтностей в Оршинському повіті). За цих умов С. Кучинським було висунуто гіпотезу, що "Рильськ був наданий Шем'ячичам… у переддень волоської кампанії 1497 р. або навіть ще пізніше, десь близько 1499 р." Підставою для такої гіпотези стали писарські нотатки з 5-ї книги записів Литовської Метрики про виділення послу до Заволзької Орди М. Халецькому слуг у "господарському" Путивлі та Рильську (1497 р.), які нібито засвідчують пряме підпорядкування останнього великому князю литовському і "виключають можливість того, що Рильськ на той час був волостю самостійного династа". Втім, ці нотатки вповні "врівноважуються" записами з тієї ж 5-ї книги про спорядження посольства В. Глинського й А. Дрожчі (1496 р.), котрим виділялися слуги з Путивля, Рильська й Новгорода-Сіверського (а останній безумовно належав Шем'ячичам). Про усталеність цієї практики свідчить і аналогічний запис про посольство М. Халецького та С. Жереб'ятича, що споряджалось у 1500 р. Причини даного явища слід шукати в царині географії – у маршруті названих посольств, котрі мали кінцевим пунктом Заволзьку Орду.

60

Певне уявлення про накопичене цими князями в той чи інший спосіб майно дає заповіт, укладений Василем Шем'ячичем на випадок своєї загибелі ("а Божє того нє дай") перед від'їздом на службу до великого князя литовського. У заповіті, зокрема, фігурують: "Вєликий Никола з мощами, золотом обложєн, с яхонты да жємчуги… Панагєя золотая з мощами да з жємчуги… Чара аспидна, сєрєбром обложєна… Шуба соболья с одамашкою синєю… Шуба соболья с оксамитом синим на золотє, а одиннадцать пуговиц сєрєбряных позолочєных, да кубок хрусталєн, обложєн сєрєбром, з жємчуги, да коробка, матка жємчужная, сєрєбром обложєна, позолочєна".

61

Зауважимо, що сам факт існування вивезеної до Литви "казни" не викликає сумнівів (про неї ще йтиметься нижче); водночас очевидно, що викладена літописна версія не є цілком вірогідною, оскільки явно "випереджає" реальні події: адже Верейський отримав привілей на Любеч 2 жовтня – за тиждень до народження Дмитра-онука (помилка в даті документа виключається, бо того ж дня Казимир видав князеві-втікачеві ще два аналогічні привілеї – на Койданів та Воложин).

62

Образ Києва як південних "воріт" Литовської держави належить не до царини літератури, а до безпосередньої політичної практики, корелюючись із відзначеним вище прикордонним характером міста. Зокрема, в 1526 р. литовські пани попереджали Сигізмунда І про небезпеку, яку таїло в собі опанування татарами Києва, "который єсть как ворота всєго панства (держави – авт.) вашєй милости". Цю ж метафору можна зустріти й у матеріалах Люблінського сейму (1569 р.), на якому прихильники польсько-литовської унії наголошували, що Київ "без перебільшення являє собою ворота до всіх суміжних областей, тобто Волині та Поділля. Київ є й перешкодою для будь-яких ворожих нападів, і спостережним постом, і кріпосними воротами для обох названих вище областей".

63

Саме так, як flagellum Dei, осмислювалась історична місія татар у християнській та мусульманській традиціях середньовіччя.

64

Цікаво, що подібні парадокси спостерігалися не лише на теренах ВКЛ: зокрема, в Росії в XVI–XVII ст. татарське походження вважалося престижним.

65

Щоправда, це радше трафаретно-ідеалізований образ, оскільки князь не тільки воював з татарами, а й, за прикладом свого батька, осаджував їх на Подніпров'ї; це, зокрема, випливає зі скарги княгині Марії Трабської, з якою вона звернулася до Казимира, вимагаючи, щоб той повернув її батьківські землі в районі Остра, "што роздали князь Олєлько и князь Сємєн архимандриту пєчєрскому и боярам, и слугам, и сокольникам, и татарам києвским". Питання про долю цих татар, званих "Семеновими людьми", у 80 – 90-х рр. XV ст. неодноразово ставив Менглі-Гірей у переговорах з литовською стороною.

66

Тобто до сина Юрія Довгорукого Всеволода, котрий мав хрестильне ім'я Дмитро.

67

Пізніше Олена вважала, що саме вона спричинила загострення московсько-литовських взаємин на межі XV–XVI ст. "Со мною, – писала вона батькові, – всє лихо к ним (мешканцям руських земель ВКЛ – авт.) вышло: война, рать, засєданиє и жжєниє городом и волостєм, крови христианскоє розлитьє, жоны вдовами, дєти сиротами, полон, крик, плач, вопль". Однак цілком очевидно, що причини цих подій корінилися не в обставинах життя Олени у Литві. Укладаючи мир з Олександром у 1494 р., Іван III не збирався відмовлятися від своїх претензій на всі руські землі – це засвідчує, зокрема, його наполегливість у боротьбі за визнання Литвою титулу "государь всєя Руси".

68

Не варто й доводити, що інвективи Івана III з приводу того, що у Литовській державі "жєны от мужєй и дєтєй от отцов с животы (тут: майном – авт.) отнимаючи, силой покщают в римской закон (обертають на католиків – авт.)" були цілком голослівними. Відстань між реальними подіями зламу XV–XVI ст. та їх інтерпретацією московською стороною добре характеризують закиди Олександру, нібито він "вєлєл поставляти божниц[ы] римского закона в русских городах, в Полоцку и в иных мєстах". Єдиною підставою для цих закидів, за спостереженнями М. Крома, була поява бернардинського костелу в Полоцьку. Схильність Івана III до подібних "узагальнень" застерігає від спроб вбачати в окремому факті типове явище і тим більше поширювати його на всі "руські міста" ВКЛ.

69

Втім, у польських хроніках XVI ст. міститься анекдотичне (й позбавлене історичної основи) оповідання про образу, нібито завдану сіверським князям при дворі Казимира, і спровокований цим їхній перехід під владу великого князя московського. Це оповідання докладно відтворено в українському хронографі: "Скоро Иван Васильєвичь, царь московский, опановал вєликий Новгород, княжата сєвєрскиє до Ивана Васильєвича, до московского вєликого князя и царя, пристали, хочай нєвєликая была до оторваня причина, а то тая, жє гды до Вилня до кроля Казимира приєхали часу єдного тыє княжата, одвєрныє (вартові – авт.) нє хотєли их на покой до кроля пустити. А так єдин из них княжа упорнє ся допирал ввойти до кроля, ногу за порог пєрєсадил, а одвєрный, нє пускаючи єго, палєц єму ножный двєрми притиснул и зламал. Хочай за то одвєрный был скараный, бо шию єму утято (відрубано голову – авт.), єднак жє гнєв тых княжат тым нє был ублаганый, бо зараз з Вилня выєхавши, до князя вєликого московского поєхали, сами сєбє и князства єму свои поддали".

70

"Гомєй, Стародуб, Чєрнигов – с тыми трєма грады прєдаст князь Сємєн Иванович" (Київський скорочений, чи Волинський короткий, літопис).

71

Найідилічнішу картину намалював О. Лазаревський, котрий твердив, що "без будь-якої війни, лише через взаємне тяжіння споріднених народностей, Сіверська земля відділилася віл Литви та об'єдналася з Московською державою".

72

В цілому за перемирною грамотою 1503 р. Іван III отримав 19 міст (якщо брати до уваги й "Бєлоє з волостьми", перед якою в тексті угоди випущено слово "города"). Неясно, завдяки чиїй описці їх кількість "зросла" до 319 (!) – та цифра ця, попри її очевидну абсурдність, від часу до часу з'являється на сторінках наукових видань.

73

Глинський твердив, що "тот замяток, который жо [он] єсми вчинил, ни от кого стался, только от Фєдора Колонтаєва", який нібито сповістив його, що "на том нынєшнєм сєймє, што маєт быти в Вильни о громницах (2 лютого – авт.), всих нас Русь мают хрєстити в лядскую вєру, а хто бы нє хотєл пойти в лядскую вєру, тых мают стинати (карати на горло – авт.)". Сам Федір Колонтаєв відкидав будь-які звинувачення в поширенні цих панічних чуток.

74

Михайло Глинський (бл. 1470–1536 рр.) належав до тюркського з походження князівського роду, який дістав своє прізвище від Глинська на Сулі. Замолоду він служив західноєвропейським монархам, потім зробив блискучу кар'єру при дворі великого князя литовського Олександра, обійнявши, зокрема, уряд двірського маршалка (1500 р.) і отримавши численні земельні пожалування. Після смерті Олександра (19 серпня 1506 р.) становище Глинського помітно похитнулося: Сигізмунд І з намови литовських панів (передусім Я. Заберезинського) позбавив його майже всіх урядів. Втративши надію на їх повернення законним шляхом, Глинський у лютому 1508 р. вбив Заберезинського, а потім намагався здобути Ковно та Вільно. Поразка цих авантюр змусила його шукати підтримки великого князя московського Василія III, котрий пообіцяв передати йому всі волості й міста, які бунтівливий князь здобуде в Литві. Однак тому вдалося захопити тільки Мозир; московська підтримка виявилася незначною, що за умов, коли повстання не мало глибоких соціальних коренів, прирекло його на поразку. Влітку 1508 р. Глинський разом із братами Іваном і Василем емігрував до Московщини, де отримав Ярославець і Боровськ. Водночас він не втрачав надії налагодити стосунки з Сигізмундом; красномовним свідченням цього є його лист громаді Гданська, в якому він, бідкаючись на своє життя, висловлював бажання повернутися до Литви за умов отримання колишніх урядів і маєтностей (1509 р.). Однак ці його плани не реалізувалися, й надалі Глинський мав обстоювати московські інтереси. Він став ініціатором і активним учасником смоленських походів 1512–1514 рр. Хроністи навіть пов'язують з його іменем втрату Литвою Смоленська (1514 р.), мешканці якого піддалися Василію III нібито за намовою Глинського. Втім, того ж року князь зробив спробу втекти до Литви й був ув'язнений. Звільнений у 1527 р. у зв'язку з одруженням Василія III на його племінниці Олені, Глинський отримав у вотчину Стародуб Ряполовський. Активно включився у придворну боротьбу, через що знову потрапив до в'язниці (1534 р.), де невдовзі й помер.

75

Його автором традиційно вважають Спиридона-Саву (званого "за рєзвость єго" Сатаною) – тверича з походження, колишнього київського митрополита, висвяченого в Константинополі в 1475 р. Не прийнятий Казимиром і ув'язнений, він згодом опинився в Московській державі, де його було заслано до Ферапонтового монастиря. Глибоким старцем, у 91 рік, він написав послання до невідомої особи, знане в сучасному літературознавстві як "Послання про Мономахів вінець", що його складовою частиною й був згаданий родовід (разом із легендарною генеалогією великих московських князів).

76

Вітень – брат Гедиміна і його попередник на великокняжому столі.

77

Насправді Володимир Всеволодич звався Мономахом за матір'ю – "царицєю грєкинєю", котра, як гадають, була дочкою Костянтина IX Мономаха; той помер, коли онуку минуло два роки, й гадки не мав про передачу йому своїх імператорських інсигній, які в Московщині набули вигляду "барм Мономаховых и шапки". Першим ними був увінчаний онук Івана III Дмитро Іванович під час його коронації як співправителя діда в 1498 р.; взагалі ж ця "шапка золотая" відома з часів Івана Калити.

78

Йдеться про римського імператора Костянтина Великого (272–337 рр. н.е.).

79

Це порівняння Києва з Римом має поодинокий характер, чого не можна сказати про його ототожнення з Троєю, популярне в письменстві другої половини XVI–XVII ст. Започаткував цю літературну традицію Михалон Литвин, котрий, щоправда, видавав за Трою не Київ, а розташовану на р. Синюха Торговицю: "Вважається, що й Іліон, або Троя, колись знаходилась на Київщині, у родючих степах і мальовничих лісах. Тут можна побачити пам'ятники, від яких нині збереглися руїни, підземелля, гроти, мармурові плити й рештки міцних стін. Це давно покинуте, але дуже зручне для життя місце зветься нині Торговицею". У пізніших авторів київську Торговицю заступив самий Київ; це виразно засвідчує, що "троянська ідея" була античною алюзією Литвина, а не зафіксованою ним місцевою традицією." Риторичній манері" Михалона Литвина приписав цей образ і Ф. Петрунь, зауваживши: "Розшифрування красномовного, але дуже загального опису Литвина дає нам згадка документа 1673 р. про намір Дорошенка передати Торговицю туркам, "вєдая, что мєчєтєй бусурманских в Торговицє камєнныє столпы єсть"; надгробки мусульманські з написами відомі були тут і в XIXст.". Що ж до міфологеми "Київ-Троя", то її сприйняття було неоднозначним: поряд із тими, хто щиро вірив, що київський люд "і донині фрігійської давньої Трої марить ще снами, що так на життя їх сучасне не схоже" (І. Домбровський), були й скептики, котрі доводили, що це "казка пуста" (С. Кльонович) і "Троя лежить у Малій Азії, близько 300 миль від Києва" (М. Груневег); решті ж для розв'язання проблеми походження Києва бракувало переконливих аргументів, як, наприклад, королівському секретареві Р. Гейденштейну, котрий відзначав: "Коли він був побудований, як давно існує, чи не сягає часів Колхіди та Енея – невідомо: закрили все давнина та байдужість істориків".

80

Показово, однак, що Київ, як і Константинополь, вважався "богоспасаємым градом"; чи не першим ужив щодо нього цю назву болгарський князь Іаков-Святослав, котрий у 1262 р. надіслав Кормчу книгу "прєосвящєнному архиєпископу Кириллу прєславного града Києва, учитєлю всєй Руси и свєтильнику цєрквам богоспасєнного града Києва". Паралель між Києвом і Константинополем виразно проглядає й у переказі про Михайлика, котрий переніс до Царгорода київські Золоті Ворота.

81

Водночас було б неприпустимим спрощенням вважати, що ці бажання набували характеру манії: зокрема, навіть у найближчому оточенні Івана Грозного було чимало прихильників мирного співіснування з Литвою на умовах збереження територіального статус-кво.

82

Зазначимо, що на підставі цієї грамоти брянський Свенський монастир був підпорядкований Печерській Лаврі у 1681 р.

83

Це змушує критично поставитися до зауваження Михалона Литвина про те, що "князь московитів отримує щорічно значні прибутки з тих володінь цього (Печерського – авт.) монастиря, які відійшли до нього" і "не поспішає повернути їх".

84

Щоправда, за версією хроніки Биховця, цей уряд передав йому під час Волоської кампанії 1497 р. Петро Янович Монтигирдович; однак науковцям ця звістка здається сумнівною.

85

У Волинському короткому літописі та творі Михалона Литвина цифрою 80 тис. оцінюються загальні втрати московського війська.

86

Того ж року Сигізмунд-Август був проголошений і королем польським, а в 1530 р. – коронований. Так склалася парадоксальна ситуація, коли в одній державі водночас були два королі Сигізмунди.

87

Крім знаку воєнного тріумфу, дослідники вбачають у цьому жесті символіку межових зарубок. Давньоруські літописи нічого не знають про згаданий вчинок Болеслава Сміливого, натомість приписуючи сину половецького хана Боняка Севенчу прагнення "сєчи в Золотыє Ворота, яко жє и отєц мой" (1151 р.).

88

На засіданнях сейму йшлося про те, що "московський цар наполегливо прагне оволодіти Києвом як колишньою столицею Русі". Паралельно їхні учасники відзначали, що мають "привілеї не тільки на Київ, а й на Вільно"; не важко помітити, що ці твердження корелювалися із заявами московських політиків про Литву як "отчину" Рюриковичів.

89

На жаль, через брак синхронних українських літописів немає прямих свідчень того, якою була реакція на акт унії на "повернених" Польщі землях.

90

Петра вважають і автором ідеї богообраності Москви, приписуючи йому пророцтво, яке він нібито виголосив, прохаючи Івана Калиту, щоб той побудував Успенський собор, де згодом поховали митрополита: "Ащє мєнє, сыну, послушаєши и храм Прєсвятоє Богородици воздвигнєши в своєм градє, и сам прославишися пачє инєх князєй, и сыновє, и внуци твои… и град сєй славєн будєт во всєх градєх русских, и святитєли поживут в нєм… и прославится Бог в нєм. Єщє жє и мои кости в нєм положєны будут".

91

У процедурі висвячення взяли участь архієпископ полоцький та єпископи смоленський, чернігівський, луцький, володимирський, перемишльський, холмський, туровський.

92

Йдеться про різне тлумачення у східній та західній християнських традиціях догмату троїчності Бога: за переконанням католиків, Святий Дух виходить від Бога-Отця й Бога-Сина, православні ж вважають, що тільки від Бога-Отця. Ця принципова розбіжність між християнами у сповіданні віри зветься догматом filioque (лат. "і сина").

93

Неясно, чому завдячує своєю появою пізніша традиція, згідно з якою Ісидор постраждав за свою екуменічну місію. Вперше зафіксована М. Мєховським (1517 р.), вона була доволі популярною на зламі XVI–XVII ст. Так, у творі італійського гуманіста Джованні Ботеро "Універсальні реляції" (1591–1592 рр.) повідомляється, що "Ісидор, митрополит з Києва, був на Флорентійському соборі й дуже допоміг у справі з'єднання з греками. Тоді ж зробили Ісидора кардиналом, і він повертався додому з піднесенням і запалом, щоб людей до істини привертати, але був скинутий з митрополитства й убитий русинами". Мартін Груневег, описуючи Софійський собор, зауважив, що "святий мученик Ісидор був тут архієпископом (тобто, у термінах православ'я, митрополитом – авт.)".

94

Цікаво, що, за спостереженнями Є. Белякової, історичним прецедентом і канонічним обґрунтуванням цього акту стало рішення собору литовсько-руських єпископів про поставлення митрополитом Григорія Цамблака: обстоюючи законність своїх духовних прерогатив у 1459 р., Іона покликався на наявне в соборній грамоті 1415 р. тлумачення першого апостольського правила.

95

Про попереднє листування Іони з Олельком, у володіннях якого розміщувалася митрополича єпархія, йшлося вище, на с. 127.

96

Щодо значення цього терміна див. с. 274.

97

Щоправда, у православній традиції він, разом з Ісидором, залишився "латынником, измєнником и ворогом цєркви всходной".

98

Саме тому воно відразу стало об'єктом гострої критики з боку православних полемістів, окремі з яких вдавалися й до суто філологічних аргументів, як, наприклад, автор "Перестороги", котрий писав: "… Книги замышляют, пишучи под датою старою, письмом старым, якобы колись тая згода (церковна унія – авт.) трвати смєла. Алє присмотрися в письмо, в самую рєчь, и знайдєш, жє хоть такиє письма старыє замышляют, алє рєчь всє Потиєва, як бы сам мовил. При том знайдєш там слова, вєка тєпєрєшнєго людьми уживаємыє, которых старыє прєдки наши нє уживали". Характерно, що ставлення до послання змінювалося разом із конфесійною орієнтацією: так, будучи православним, Мелетій Смотрицький порівнював його з "Костянтиновим даром", а перейшовши на бік уніатів, почав наголошувати на існуванні ще одного списку послання, нібито знайденого поблизу Острога.

99

Втім, нижче у посланні відзначається, що "Дух нє рождєн, но исхождєн от Отца". Той факт, що тут немає згадки про Сина (якщо тільки вона не є пізнішим текстуальним дефектом), має свідчити про поверхове сприйняття православною ієрархією ВКЛ католицьких доктрин.

100

Загальне ставлення Гедиміна до різних конфесій ілюструє його вислів: "Нехай християни шанують свого Бога по-своєму, русини – по-своєму, поляки – по-своєму, а ми шануємо Бога за нашими звичаями, й у всіх один Бог". Водночас сумний досвід спілкування з хрестоносцями переконав його у перевагах язичництва, оскільки ці "благочестиві" християни насправді були носіями "несправедливості, насилля, жорстокості, безчестя й зловживань".

101

Цікаво, що в XV ст. тереном місіонерства була навіть віддалена Сіверщина, де за часів порядкування Свидригайла діяли два домініканські кляштори – у Чернігові та Новгороді-Сіверському. Втім, навіть у значно більше "освоєному" домініканами Києві католицька громада була невеликою, а в заснованому ними монастирі наприкінці XVI ст., за даними М. Груневега, мешкало всього чотири ченці.

102

Нагадаємо, що саме в удаваній християнізації звинувачували литовців і їхнього володаря хрестоносці (зрозуміло, керуючись власними політичними цілями). І хоч Вітовту, зрештою, вдалося відкинути ці звинувачення, елементи двовірства зберігались у Литві навіть у XVI ст.

103

Цікаво, що його так звана Касіянівська перша редакція, створена на замовлення Акакія, намісника митрополита Іони, котрий називав його "старцєм из своєй кєлии", з'явилась у 1460 р., коли в литовсько-руських єпархіях уже порядкував Григорій Болгарин; тож разом із Акакієм вона майже відразу потрапила до Москви, де вже у 1462 р. була скопійована в тутешньому Вознесенському монастирі.

104

Сліди цього масового переселення збереглись у деяких єврейських прізвищах, похідних від назв німецьких міст: Епштейн (від Еппштайна), Авербух (від Ауербаха), Гальперин (від Хайльбронна) тощо.

105

Зауважимо, що назва "жиди" в окреслений період була загальновживаною і не мала пейоративного відтінку.

106

Втім, у XVI ст. відродилися не всі єврейські громади. Зокрема, згадки про київську, відому своєю ученістю, надалі зникають із джерел. Можливо, це було наслідком якоїсь спеціальної заборони – на зразок тієї, що діяла в Кам'янці-Подільському в XV ст. Документально ця заборона фіксується указом Сигізмунда III (1619 р.), де зазначається, "что в том мєстє Києвє и пєрєд тым жиды никогда нє живали, иж (оскільки – авт.) им нє вольно было".

107

Гадають, що на кінець XVI ст. загальна кількість польсько-литовських євреїв становила 100 тис. чоловік. Щоправда, на території України в середині того ж століття єврейські громади були відносно нечисленними: згідно з ревізією 1552 р., на Волині кількість єврейських осель у найбільших містах коливалась у межах 30–50 будинків; серед сільського населення трьох київських повітів (Житомирського, Канівського і Мозирського) євреї становили близько 1 %.

108

Рос. "жидовствующие"; перекладається й як "ожидовілі", що не є принциповим, оскільки цей термін суто історіографічний (сучасники називали таких людей "новгородськими єретиками"). Що ж до походження єресі, то її канонічна, "київська", версія подеколи ставиться під сумнів, як і факт існування Схарії, котрого Я. Лур'є вважав "витвором" Йосифа Волоцького.

109

Бортництво було промислом, поширеним на всій території Східної Європи в зоні Лісу й Лісостепу. Мед і виготовлені з нього продукти посідали важливе місце в структурі харчування східного слов'янства; високо цінувався віск. Відповідно, добування дикого меду охоронялося нормами феодального права як у Давній Русі, так і пізніше, за литовської доби, коли того, "хто со пчолами дєрєво посєчєть", карали шибеницею. У XV–XVI ст. бортні землі нерідко виступали як самостійні господарські об'єкти – предмет пожалувань великих литовських князів.

110

Сіль привозили з Північного Причорномор'я й Криму, де її видобували з соляних озер і лиманів. На заході українських земель джерелом солі виступали її промислові розробки в Коломиї, Дрогобичі, Солотвині.

111

Вироби з найкращих його сортів подеколи передавались у спадок кільком поколінням нащадків.

112

Значення цієї комунікаційної артерії підкреслював Р. Гейденштейн (1596 р.): "(У Києві – авт.) є чимало купців, які займаються торгівлею з Москвою. Дуже вигідну торгівлю здійснює Київ по Дніпру й Десні, що впадає в Дніпро за милю від Києва. Тубільці називають її другою половиною Дніпра, така вона глибока".

113

Ненатлий – (діал.) ненаситний.

114

Порівн. із пізнім російськомовним аналогом: "Сим молитву дєєт, Хам пшєницу сєєт, Яфєт власть имєєт".

115

Вже наприкінці 1519 р. Махмед-Гірей покликався як на причину тогорічного татарського набігу (закінчився поразкою польсько-литовського війська на чолі з Костянтином Острозьким при Сокалі) на виправу козаків на Очаків.

116

Очевидно, вона є даниною не тільки мученицькій смерті князя, закатованого за наказом Сулеймана Пишного у 1563 р., а й особистим якостям Вишневецького, які приваблювали до нього сучасників. Небайдужість до долі князя продемонстрував навіть мало схильний до сентиментів Іван IV. Ще в 1563 р. його посли говорили про Вишневецького в Литві: "Притєк он к государю нашєму, как собака, и потєк от государя, как собака жє" (хоч потайки й мали дізнатись, чим пожалував авантюрника після повернення на батьківщину Сигізмунд-Август), "и живєт при королє ли, и в какой вєрстє дєржит єго у сєбя король". Однак, дізнавшись про смерть князя, Іван IV передав брянському Свенському монастирю низку маєтностей на помин душі Дмитра Вишневецького та двох його слуг – Конона й Івана.

117

Актуальність цієї ідеї в XVI ст. засвідчує проект організації оборони українських земель, запропонований у 1594 р. київським католицьким єпископом Й. Верещинським. За його задумом, на Задніпров'ї мав постати рицарський орден чисельністю 5-10 тис. чоловік, котрий водночас був би чимось на зразок воєнної школи для шляхетської молоді з усієї Речі Посполитої.

118

Пізніше їх було названо реєстровими, бо вони фіксувались у спеціальному списку – реєстрі.

119

Ще на початку XVIII ст. козацький літописець Григорій Грабянка виводив ці привілеї від козарів – гаданих предків козаків, войовничого народу скіфського походження; перевівши дану проблему в етнічну площину, він стверджував, що козаки "бяху от воинского чина отдрєвлє и мєчєм упражняхуся, а нє роботным игом".

120

Дослідник, зокрема, нагадав слова одного з князів: "Лєпши бы мнє смєрть, а нє Курскоє княжєниє".

121

Власне, у білорусько-литовських літописах йдеться про заснування цих міст Коріатовичами, до появи яких "в Подольской зємлє нє было ни одного города – ни дєрєвом рублєного, а ни камєнєм будованого". Тенденційність цієї звістки очевидна з огляду на існування названих міст у XII–XIII ст.; найімовірніше, літописець мав на меті максимально піднести роль Коріатовичів у загосподаренні Поділля.

122

Сумну картину цілковитого спустошення українських земель змальовує акт надання Олелька Володимировича своєму бояринові Олехну Сохновичу, котрому жалувалися "городищє староє над Днєпром Покалаурово, сєлищє Булачин, сєлищє Круглоє, сєлищє Сошниково… и к тому три городища за Днєпром: Бусурмєнскоє, Ярославскоє, Сальково з озєрцом Липовым, а сєлищє Процєво, а другоє имєниє – сєлищє Бєлки, Мохнач, сєлищє Вєприки, сєлищє Островы над Ирпєнєм и Унавою, сєлищє Махновщина, а зємлю над Здвижєю Мєлєховщину, а над Тєтєрєвью Трудєнєвщину и Тригубовщину, а на Росавє в полє два городища – Полствин и Кузяков". Наявне в тексті документа застереження ("а пак ли бы на котором сєлищи люди осєли, то тыє люди мают быти послушны" Олехну та його нащадкам) свідчить про те, що окреслені обшири були абсолютною пусткою ще перед татарськими погромами кінця XV ст.; пізніші документи унаочнюють, що вони залишалися такими й у першій чверті XVI ст.

123

Зокрема, охрещення за православним обрядом розцінювалось як перетворення на "Русина". Це добре ілюструє легендарне оповідання про литовського князя Гинвіла, котрий одружився з дочкою тверського князя Бориса, для чого "окрєстился в рускую (православну – авт.) вєру, и дали єму имя тєстя єго, князя твєрского – Борис. И тот Гинвил, нарєчєнный Борис, вчинил город на имя своє на рєцє Бєрєзыни и назвал єго Борисов. И будучи єму русином, был вєльми набожєн". Аналогічна метаморфоза зафіксована в "Тератургимі" Афанасія Кальнофойського: після переходу в православ'я уродженець Помор'я кальвініст Мартін став "східної церкви слухняним русином".

124

Заради справедливості відзначимо, що й сама Польща тривалий час користувалася репутацією "варварської землі", заселеного простим народом суворого краю, "де по замерзлих водах морів пробігає сарматський селянин" у пошуках бурштину (так наприкінці XV ст. характеризував Польщу "німецький Горацій" Конрад Цельтіс). Ця "сарматська" термінологія Цельтіса не була випадковою, оскільки в Європі від часів раннього середньовіччя усталилась думка про слов'янський світ як Птолемеєву Європейську Сарматію, що простягалась від польсько-німецьких кордонів до Танаїсу (Дону); у XV–XVI ст. ці уявлення розвинулись у так званий сарматизм – суто польський паросток "яфетичної" теорії походження слов'янства.

125

Одне зі своїх послань Іван Вишенський адресував "христианам Малой России – братству Львовскому и Вилєнскому". Захарія Копистенський у "Палінодії" писав: "Россия Малая… то єсть Києв и Литва".

126

До речі, ця "білоруська мова" (Й. Рутський у листі до Риму називав її не більш відмінною від мови "московитів", ніж говірка мешканців Бергамо відрізняється від тієї, якою розмовляють у "вічному місті") здавалась малозрозумілою в Московщині – грамоти "білоруського письма", які надходили до місцевих приказів, там перекладали.

127

Фактично можна стверджувати тільки те, що до їхньої першої редакції, яка постала у Смоленську в середині XV ст., доклав рук киянин, котрий, як уже відзначалося, "был млад", коли пішов із життя Скиргайло.

128

Очевидно, йдеться про усну традицію, зафіксовану в XIX ст. на Поліссі: нібито колись Чорне море сягало Пінська й відступило тільки тоді, коли якийсь київський князь розкопав гори.

129

Ця традиція збереглась і після фактичної ліквідації єдності загальноруської митрополії: у заключній редакції Кормчої книги Вассіана Патрикеєва (20-і рр. XVI ст.) міститься посилання на "Правила" чернігово-брянського єпископа Євфимія, "что вывєз их из Брянска с собою" у 1464 р., коли відмовився визнавати духовний авторитет Григорія Болгарина й емігрував до Москви.

130

Цикл "семи вільних мистецтв" складався з граматики, риторики, діалектики, арифметики, геометрії, музики, астрономії.

131

Сутність першого південнослов'янського впливу визначає знайомство з давньо-болгарською літературою після прийняття християнства, на зламі X–XI ст.

132

Якщо, звичайно, не тлумачити цей термін не в його загальноцивілізаційному значенні, а лише як "культурно-національне піднесення українських земель". Дослідники, які сповідують такий підхід до даної проблеми, вбачають ознаки Відродження й у відбудові Семеном Олельковичем Успенського собору, і в поширенні на теренах України середньовічних ворожильних книг (типу "Лопаточника", за допомогою якого ворожили на баранячій лопатці, чи геомантичної "Рафлі"), і в появі згаданих вище нових редакцій Києво-Печерського Патерика, що їх "можна трактувати як замилування власною старовиною, чим і характерне Відродження у вузькому значенні цього слова" (природно, що сама ця "старовина" водночас тлумачиться як "власна античність, якою для України була Київська Русь", а східнослов'янська культурна традиція розглядається як "рівноправна з іншими визнаними культурними традиціями християнського світу – греко-візантійською і римською").

133

Зокрема, цілком вірною є його інформація про існування в Києві узгір'я, переїзд по якому приховує в собі небезпеку втрати майна на користь скарбниці, якщо при цьому поламається візок. Йдеться про звичай, згідно з яким "которыє купцы коли єдут с Києва и возы свои товаром тяжко накладывают для мыта, ижбы возов мєньшєй было (тобто щоб зменшити суму митного збору, яким обкладалися візки з товаром – авт.); и в которого купца воз поломится с товаром, на одну сторону по Золотыи Ворота, а на другую сторону – по Почайну рєку (тобто в територіальних межах тодішнього Києва – авт.), ино тот воз с товаром биривали (тут: конфісковували – авт.) на воєводу києвского".

134

Про "рибну ріку Тур" згадував і Герберштейн; її ототожнюють з річками Турія чи Прудок.

135

Афанасій Кальнофойський пояснив у своїй "Тератургимі" (1638 р.), що Чобітком "даремно зве простолюд" Іллю Муромця, похованого у ближніх печерах. Він іронізував над тими, хто славетного героя минувшини "титулує невідомо яким Чобітком (дивно, що не Бріареєм)", і ставив оповідання про нього в один ряд із вигадками про те, що київські печери проходять під Дніпром і сягають Москви.

136

Очевидно, й цього разу Лясота занотував усну традицію, пов'язану з похованням в одній труні преподобних Феофіла та Іоанна. Симптоматично, що цей факт витлумачувався в категоріях досить поширеного в Україні звичая побратимства, про який С. Кльонович писав у своїй "Роксоланії":

Не лише рідних братів на Русі ти зустрінути можеш,

Зближує їх не лише спільної крові зв'язок.

Часто буває, що словом два руси єднаються твердо,

Руку подавши, навік рідні вони відтепер…

При вівтарах присягають на вічне вони побратимство,

Клятвою часто також скріплюють дружній зв'язок.

Руси в подружжі своєму, бува, розлучитися можуть,

Та побратимства зректись – зовсім нечувана річ.

Content

РУСИНА Олена Україна під татарами і Литвою

Олена Русина УКРАЇНА ПІД ТАТАРАМИ І ЛИТВОЮ 1998

Вступ

Розділ перший ТАТАРСЬКА ДОБА В УКРАЇНІ

Розділ другий ЛИТОВСЬКА ЕКСПАНСІЯ НА УКРАЇНСЬКІ ЗЕМЛІ

§ 1. Міфічні завойовники – Скирмонт і Гедимін

§ 2. Територіальні здобутки Ольгердових часів

Розділ третій ПОЧАТКИ ЛИТОВСЬКОГО ВОЛОДАРЮВАННЯ

Розділ четвертий ДОБА ВІТОВТА

§ 1. Відносини з удільними династами

§ 2. Битва на Ворсклі

§ 3. Союзники й суперники

Розділ п'ятий СВИДРИГАЙЛОВІ ВІЙНИ

Розділ шостий ЧАСИ КАЗИМИРА ЯГЕЛЛОНЧИКА

§ 1. Київське князівство: факти й пізніша традиція

§ 2. Політична еміграція з Московщини

§ 3. Відносини з татарами

Розділ сьомий МОСКОВСЬКІ ЗМАГАННЯ ЗА УКРАЇНСЬКІ ЗЕМЛІ

§ 1. Воєнно-ідеологічне протистояння Московської й Литовської держав наприкінці XV – в першій половині XVI ст.

§ 2. Сіверська земля в складі Московської держави

Розділ восьмий ДОБА СИГІЗМУНДІВ

§ 1. Час реформ

§ 2. Люблінська унія

Розділ дев'ятий ЦЕРКОВНЕ ЖИТТЯ XIV–XVI СТ.

§ 1. Проблема єдності православної митрополії

§ 2. Унійні змагання XV ст.

Розділ десятий МІЖКОНФЕСІЙНІ ВІДНОСИНИ

Розділ одинадцятий ТЕНДЕНЦІЇ ЕКОНОМІЧНОГО РОЗВИТКУ

Розділ дванадцятий СУСПІЛЬНА СТРАТИФІКАЦІЯ

Розділ тринадцятий ЕТНОДЕМОГРАФІЧНІ ПРОЦЕСИ

§ 1. Демографічні зрушення

§ 2. Етнополітична термінологія XIV–XVI ст.

Розділ чотирнадцятий ДУХОВНА КУЛЬТУРА

Розділ п'ятнадцятий УКРАЇНА XV–XVI СТ. ОЧИМА ЧУЖИНЦІВ

Resume

Перелік ілюстрацій

Рекомендована література

Про автора

Примечания