Фредерик Форсайт

Юмрукът на Бога

На вдовиците и сираците от Специалния авиационен полк.

И на Санди, без чиято помощ всичко това щеше да е много по-трудно.

На онези, които знаят какво всъщност се случи в Персийския залив и разговаряха с мен за това, най-искрени благодарности. Знаете кои сте; нека така да си остане.

Главни действащи лица

Британците

Маргарет Тачър Министър-председател

Джон Мейджър Наследил на поста Тачър

Генерал-лейтенант сър Питър де ла Билиер Командващ британските сили в Персийския залив

Сър Колин Маккол Началник на СИС (МИ-6)

Сър Пол Спрус Председател на Британския комитет „Медуза“

Бригаден генерал Дж. П. Лъват Директор на САС (Силите със специално предназначение)

Полковник Брус Крейг Командващ 22-и полк на САС

Майор Майк Мартин От състава на САС

Майор „Спарки“ Лоу Офицер от САС, Хафджи

Д-р Тери Мартин Преподавател, арабист

Стив Ланг Оперативен директор, Близкоизточен отдел на СИС

Саймън Паксман Ръководител на сектора за Ирак на СИС

Стюарт Харис Британски бизнесмен, Багдад

Джулиан Грей Завеждащ бюрото на СИС, Рияд

Д-р Райнхарт Специалист по отровни газове към комитета „Медуза“

Д-р Джон Хипуел Ядрен специалист към комитета „Медуза“

Шон Плъмър Ръководител на Арабската служба, Правителствен щаб на съобщенията

Подполковник Филип Кързън Командващ 608-а ескадрила на Кралските военновъздушни сили

Капитан Лофти Уилямсън Пилот от 608-а ескадрила на Кралските военновъздушни сили

Лейтенант Сид Блеър Навигатор на Уилямсън

Лейтенант Питър Джоунс Пилот от 608-а ескадрила на Кралските военновъздушни сили

Лейтенант Ники Тайн Навигатор на Джоунс

Сержант Питър Стивънсън САС

Ефрейтор Бен Истман САС

Ефрейтор Кевин Норт САС

Американците

Джордж Буш Президент на САЩ

Джеймс Бейкър Държавен секретар на САЩ

Колин Пауъл Председател на Съвета на обединените началник-щабове

Генерал Норман Шварцкопф Командващ силите на коалицията в района на Персийския залив

Генерал-лейтенант Чарлс (Чък) Хорнър Командващ Съюзническата авиация в Персийския залив

Бригаден генерал Бъстър Глосън Заместник на Чък Хорнър

Бил Стюарт Заместник-директор (операции), ЦРУ

Чип Барбър Ръководител на Близкоизточния отдел на ЦРУ

Уилям Уебстър Директор на ЦРУ

Дон Уокър Пилот на изтребител

Тим Нейтансън „Влъхва“ на Дон Уокър

Стив Търнър Командир на 306-а ескадрила изтребители

Ранди Робъртс Пилот от ятото изтребители на Дон Уокър

Джим Хенри „Влъхва“ на Ранди Робъртс

Хари Синклер Ръководител на бюрото на ЦРУ в Лондон

Сол Нейтансън Банкер и филантроп

„Татко“ Ломакс Пенсиониран ядрен физик

Израелците

Генерал Яков „Коби“ Дрор Началник на Мосад

Сами Гершон Командващ Бойния отдел на Мосад

Давид Шарон Ръководител на сектора за Ирак на Мосад

Бенямин Нетаняху Заместник-министър на външните работи

Ицхак Шамир Министър-председател

Гидеон „Гиди“ Барзилаи Ръководител на операция „Исус Навин“

Моше Хадари Арабист, Университета в Тел Авив

Ави Херцог (псевдоним Карим Азиз) Агент на Мосад във Виена

Виенчаните

Волфганг Гемютлих Вицепрезидент на Винклербанк

Едит Харденберг Частна секретарка на Гемютлих

Кувейтците

Ахмед Ал-Халифа Търговец

Полковник Абу Фуад От съпротивителното движение

Асрар Кабанди Героиня на съпротивата

Иракчаните

Саддам Хюсейн Президент

Изат Ибрахим Вицепрезидент

Хюсейн Камел Зет на Саддам, ръководител на МИВИ (Министерство на гражданската и военната индустрия)

Таха Рамадан Министър-председател

Садун Хамади Зам. министър-председател

Тарик Азиз Министър на външните работи

Али Хасан Маджид Главен губернатор на окупиран Кувейт

Генерал Саади Тумах Аббас Командващ Републиканската гвардия

Генерал Али Мусули Командващ инженерните войски

Генерал Абдуллах Кадири Командващ бронираните войски

Д-р Амир Саади Заместник на Хюсейн Камел

Бригаден генерал Хасан Рахмани Началник на контраразузнаването

Д-р Исмаил Убайди Началник на разузнаването

Бригаден генерал Омар Хатиб Началник на тайната полиция (Амн-ал-Ам)

Полковник Осман Бадри От инженерните войски

Полковник Абделкарим Бадри Пилот на изтребител

Д-р Джаафар Ал-Джаафар Ръководител на ядрената програма

Полковник Сабауи Началник на тайната полиция в окупиран Кувейт

Д-р Салах Сиддики Ядрен инженер

Глава 1

Човекът, който имаше още десет минути да живее, се смееше.

Смееше се, защото частната му секретарка Моник Жамине му разказваше една забавна историйка, докато го караше у дома в тази студена, дъждовита вечер на 22 март 1990 г.

В нея ставаше дума за обща колежка от Корпорацията за ядрени изследвания на улица „Дьо Стал“ — жена, смятана за истински вамп, мъжеядка, която обаче се бе оказала лесбийка. Заблудата допадаше на клозетното чувство за хумор на мъжа.

В седем без десет двамата бяха напуснали седалището на корпорацията в брюкселското предградие Юкл с „Пежо 21“ комби, зад волана на което седеше Моник. Няколко месеца преди това тя беше продала личния фолксваген на шефа си, защото се боеше, че какъвто е скапан шофьор, ще се затрие някъде.

Пътуването с кола от офиса до апартамента в средния блок от комплекса Шеридрьо, който се намираше в пресечка на улица „Франсоа Фоли“, отнемаше не повече от десет минути, но на половината път спряха пред една хлебарница. Влязоха вътре, за да си купи той от неговия любим хляб. Вятърът носеше дъжда; те наведоха глави, без да забелязват колата, която ги следеше.

В това нямаше нищо странно. Никой от тях не беше обучаван да забелязва подобни неща; колата без означения, с двамата брадясали мъже в нея, следваше учения от седмици, не го изпускаше, не се доближаваше, само го наблюдаваше; а той не я бе видял. Други я бяха видели, но не и той.

Когато излязоха от магазина, който се намираше пред входа на гробището, той хвърли хляба на задната седалка и отново влезе в колата. В седем и десет Моник спря пред стъклената врата на блока, който беше на петнайсет метра навътре от улицата. Предложи му да се качи с него, за да го изпрати до вратата, но той отказа. Тя знаеше, че той очаква приятелката си Елен, и не настоя. Това беше една от слабостите му, която обожаващият го дамски персонал понасяше търпеливо. Елен беше добра негова приятелка, с която си прекарваше времето в Брюксел, докато съпругата му беше в Канада.

Той се измъкна от колата с вдигната както винаги яка на шлифера, със закопчан колан и с усилие метна на рамо големия черен платнен сак, с който никога не се разделяше. Сакът тежеше повече от петнайсет килограма и съдържаше купища документи, научни разработки, проекти, изчисления и данни. Ученият нямаше доверие на сейфовете и противно на всякаква логика смяташе, че подробностите по последните му проекти са на по-сигурно място, когато висят на рамото му.

За последен път Моник видя шефа си да стои пред стъклената врата и да търси ключовете си с преметнат през рамото сак и стиснал хляба под мишницата си. Проследи го с поглед, докато влезе вътре и автоматично заключващата се врата се затвори след него. Сетне потегли.

Ученият живееше на шестия от осемте етажа на блока. Двата асансьора се намираха на задната стена на сградата, заобиколени от стълбището, а на всеки етаж имаше по един пожарен изход. Той взе асансьора и слезе на шестия етаж. Мъждивите лампи, поставени на равнището на пода, светнаха автоматично, когато прекрачи навън от кабината. Все така с подрънкващи ключове в ръка, наклонен на една страна под тежестта на сака и стиснал хляба, той зави наляво и отново наляво, стъпвайки по червеникавокафявия мокет. Опита се да вкара ключа в ключалката на своя апартамент.

Убиецът го чакаше от другата страна на асансьорната шахта, която се издаваше напред върху слабо осветената площадка. Излезе тихо иззад нея, хванал своя автоматичен пистолет Берета със заглушител, който бе увит в пластмасова торбичка, та изхвърчащите гилзи да не паднат по мокета.

Пет куршума, изстреляни от по-малко от метър разстояние, всички в тила и врата, бяха предостатъчни. Високият, плещест мъж залитна напред, блъсна се във вратата на своя апартамент, после се плъзна и тупна върху мокета. Убиецът не си направи труда да провери дали всичко е наред; не беше нужно. Не му беше за първи път; беше се упражнявал върху затворници и знаеше, че си е свършил работата. Изтича пъргаво шест етажа надолу, мина през задната врата, пресече градината с пръснатите из нея дървета и скочи в колата, която го чакаше. След един час беше в посолството на своята страна, а ден по-късно вече се намираше извън Белгия.

Елен пристигна след пет минути. Отначало помисли, че любовникът й е получил сърдечен удар. Изпаднала в паника, тя влезе и извика линейка. После се сети, че личният лекар на приятеля й живее в същия блок, и повика и него. Линейката пристигна първа.

Един от мъжете се опита да премести тежкото тяло, което все така лежеше по очи. Ръката му се изцапа с кръв. Минута по-късно двамата с лекаря обявиха, че жертвата е мъртва. Единственият друг обитател от петте апартамента на етажа излезе на прага; беше възрастна дама, която слушала концерт класическа музика и не чула нищо през дебелата дървена врата. Шеридрьо си беше такъв комплекс — много дискретен.

Мъжът на пода беше д-р Джералд Винсънт Бул, своенравен гений, конструктор на оръдия за цял свят и в последно време оръжейник на Саддам Хюсейн.

След убийството на д-р Джери Бул навсякъде в Европа започнаха да се случват странни неща. В Брюксел белгийското контраразузнаване призна, че месеци наред той бил следен почти всекидневно от коли без отличителни белези с по двама мургави мъже, които приличали на хора от Източното Средиземноморие.

На 11 април британски митничари конфискуваха на кейовете на Мидълсбъро осем секции — огромни стоманени тръби, великолепно изковани и фрезовани, и годни да бъдат съединени с огромни фланци в двата си края, където имало пробити дупки, предназначени за мощни гайки и болтове. С победоносно, изражение длъжностните лица съобщиха, че тръбите не били предназначени за нефтохимически заводи, както пишело в митническите декларации и в разрешителните за износ, а били части от огромно дуло на оръдие, конструирано от Джери Бул и предназначено за Ирак. Роди се фарсът за Супероръдието, и той щеше да се повтаря до втръсване, разкривайки двуличие, крадливите лапи на няколко разузнавателни централи, бюрократична некадърност и политическо мошеничество на дребно.

През следващите няколко седмици из цяла Европа започнаха да се появяват части за Супероръдието. На 23 април Турция съобщи, че е спряла унгарски камион, който карал десетметрова стоманена тръба за Ирак, която също била част от оръдието. Същия ден гръцки длъжностни лица заловиха друг камион със стоманени части и в продължение на няколко седмици задържаха нещастния британски шофьор като съучастник.

През май италианците спряха 75 тона части, изработени от Сочиета дела Фучине, а други 15 тона бяха конфискувани в завода на Фучине близо до Рим. Последните били от титанова стоманена сплав и предназначени за затвора на оръдието, както и други различни части и възли, предадени от един склад в Бреша, Северна Италия.

Присъединиха се и германците, с открити във Франкфурт и Бремерхафен части, изработени от „Манесман“ — все от добилото световна известност Супероръдие.

Наистина Джери Бул бе разпределил добре поръчките за рожбата на своя гений. Тръбите, образуващи дулото, са били изработени в Англия от две фирми, „Уолтър Съмърс“ в Бирмингам и „Шефилд Форджмастърс“. Но осемте заловени през април 1990 г. са били последните от общо петдесет и две секции, достатъчни, за да се монтират две цели дула, всяко дълго по 156 метра и с невероятния калибър от един метър, в състояние да изстрелят снаряд с размерите на цилиндрична телефонна кабина.

Подпорите са били произведени в Гърция; тръбите, помпите и клапаните, които образуват откатния механизъм — в Швейцария и Италия, блокът на затвора — в Австрия и Германия, а горивото — в Белгия. Общо седем страни са били замесени като доставчици, без нито една от тях да знае какво всъщност произвежда.

Жълтият печат се развихри, както съвестните митнически служители и британското съдопроизводство, което започна преследване срещу всички невинни лица, свързани по някакъв начин с тази история. Но никой не обяви, че колата вече се е прекатурила, а заловените части са предназначени за Супероръдие Две, Три и Четири.

Що се отнася до убийството на Джери Бул, то даде повод за редица странни теории в средствата за масово осведомяване. Както можеше да се очаква, онези, които винаги и за всичко обвиняват ЦРУ, отново посочиха него. Още една глупост. Макар че в миналото и при известни обстоятелства в Лангли са си затваряли очите пред елиминирането на някои лица, те почти винаги са били ангажирани в същата сфера на дейност — отметнали се наемници, ренегати и двойни агенти. Приказките, че в Лангли е фрашкано с трупове на бивши агенти, застреляни от собствените си колеги по поръчка на шефовете от горния етаж, са забавни, но нямат нищо общо с действителността.

Нещо повече, Джери Бул не е принадлежал към света в сянка. Бил е известен учен, конструктор и доставчик на артилерийски единици, както конвенционални, така и съвсем неконвенционални. Американски поданик, който е работил няколко години за Съединените щати и е разговарял с много приятели от армията на САЩ за онова, което възнамерявал да направи. Ако всеки конструктор и индустриалец от оръжейния бизнес, работил за дадена страна, която навремето не е била считана за враг на Америка, е трябвало да бъде пожертван, то на това условие са отговаряли поне петстотин господа из цяла Северна и Южна Америка и Европа.

И най-сетне, през последните десет години Лангли е впримчен здраво в обръчите на новата бюрократична система от контролиращи го и надзираващи го комитети. Нито един професионалист от секретните служби не би наредил да „очистят“ някого без надлежно подписана писмена заповед. За човек от ранга на Джери Бул тя би трябвало да носи подписа на самия директор на ЦРУ.

Тогава този пост заемаше Уилям Уебстър, бивш съдия от Канзас, който винаги се е придържал към правилата. По-лесно би било да прокопаеш тунел с тъпа чаена лъжичка и да се измъкнеш от строго охранявания затвор Мариън, отколкото да получиш от Уилям Уебстър подписано пълномощно за премахването на някого.

Що се отнася до версиите за това, кой е убил Джери Бул, израелският Мосад водеше далеч пред останалите претенденти. Целият печат, повечето приятели на Бул и близките му стигнаха до едно и също заключение. Бул е работил за Ирак; Ирак беше враг на Израел. Две и две прави четири. Бедата е там, че ако в света на сенки и криви огледала използваш множител, който може да е, а може и да не е две, би трябвало да получиш четири, но това вероятно няма да е така.

Мосад е най-малката, най-безскрупулната и най-набедената сред водещите разузнавателни централи. В миналото тя е извършвала много политически убийства, използвайки някой от трите си екипа „кидон“, което на иврит означава щик. Кидонимите са под ръководството на Бойния (Комемют) отдел, най-обиграните от дълбоко засекретените служители. Но дори и Мосад си има, макар и самоналожени, правила.

Ликвидирането попада в две категории. Едната е „оперативно наложено“. Това са непредвидени извънредни обстоятелства, при които е изложен на риск животът на приятели, и лицето, застанало на пътя, трябва да бъде отстранено бързо и завинаги. В тези случаи ръководещият операцията има правото да ликвидира противника, който застрашава цялата мисия, и получава от началниците си в Тел Авив одобрение с обратно действие.

Другата категория са вече включените в списъка на осъдените на смърт. Той се пази на две места — в личния сейф на министър-председателя и в сейфа на началника на Мосад. Всеки нов министър-председател трябва да прегледа този списък, който във всеки даден момент включва между трийсет и осемдесет имена. Той може да парафира всички имена, като по този начин дава разрешение на Мосад да действа „когато и както пожелае“, или да изисква конкретна молба при всяка нова мисия. И в двата случая той е човекът, който подписва смъртната присъда.

Най-общо казано, включените в списъка попадат в три категории. Първата обхваща малкото останали живи нацисти от висшия ешелон, така че тя вече почти не съществува. Преди години Израел предприе голяма операция с цел да отвлече и осъди Адолф Айхман, с което искаше да даде пример на международната общественост, но други нацисти направо биваха ликвидирани без много шум. Втората категория обхваща почти всички съвременни терористи, най-вече араби, които са пролели израелска или еврейска кръв, като Ахмед Джубрил, Абу Нидал, или такива, които се готвят да го направят, като към тях се прибавят и неколцина неараби.

Третата категория, където би могло да попадне и името на Джери Бул, обхваща онези, които работят за враговете на Израел и с делата си застрашават сигурността на страната и нейните поданици.

Общото, което свързва набелязаните хора, са вече окървавените им ръце, или предстоящото им окървавяване.

Когато става дума за ликвидиране, министър-председателят предава въпроса на юридическия съветник, който е така засекретен, че за него са чували малцина израелски юристи и нито един обикновен гражданин. Той устройва „процес“, на който се чете обвинение в присъствието на обвинител и защитник. Ако искането на Мосад бъде одобрено, то се връща при министър-председателя за подпис. Екипът „кидон“ свършва останалото… стига да успее.

Версията, че Бул е бил убит от Мосад, има тази слабост, че не издържа на нито едно равнище. Наистина Бул е работил за Саддам Хюсейн, като е конструирал нова конвенционална артилерия (която не би могла да стигне Израел), елементи от ракетна програма (която би могла да го стигне един ден), както и гигантско оръдие (което не би трябвало да тревожи Израел). Германци и бразилци активно са работели по ракетите Саад 16. Французите бяха основната движеща сила и доставчик за иракската изследователска програма за производство на ядрена бомба.

Няма никакво съмнение, че в Израел са се интересували живо от Бул, от неговите идеи, разработки, дейност и напредък. След смъртта му много се спекулира с факта, че през месеците преди това той е бил обезпокояван от многократно тайно проникване в апартамента му в негово отсъствие. Никога не липсвало нищо, но е имало оставени следи: пипани и разместени чаши, отворени прозорци, пренавита и извадена от касетофона видеокасета. Той непрекъснато се питал дали това не е предупреждение и дали зад него не стои Мосад? Наистина са го предупреждавали, и то именно те, но причината за това не е толкова очевидна.

След станалото мургавите му преследвачи бяха определени от пресата за израелски убийци, изчакващи сгодния момент. За жалост обаче агентите на Мосад не се щурат наоколо като някой Панчо Виля. Те са били там, но никой не ги е видял: нито Бул, нито приятелите или семейството му, нито белгийската полиция. Техният екип, изпратен в Брюксел, се е състоял от хора, които спокойно са можели да минат за европейци — белгийци, или за американци, изобщо за каквито пожелаят. Точно те са подшушнали на белгийците, че подир Бул се движи друг екип.

Освен това Джери Бул е бил човек, напълно лишен от дискретност. Той просто не можел да устоява на предизвикателствата. Навремето бил работил за Израел, харесвал страната и народа, имал много приятели в израелската армия и не умеел да си държи устата затворена. Ако се случело някой да го предизвика с думи като например: „Джери, обзалагам се, че никога няма да накараш тези ракети Саад 16 да заработят…“, Бул се впускал в тричасов монолог за това, какво точно прави, доколко е напреднал проектът, какви са проблемите, как се надявал да ги реши, всичко от игла до конец. Една разузнавателна централа може само да мечтае за такъв бъбривец. Дори седмица преди да умре приел в офиса си двама израелски генерали и им дал пълна, до последната подробност картина, а те я записали с помощта на уредите, монтирани в куфарчетата им. Защо да унищожават такъв рог на изобилието от вътрешна информация.

И най-сетне, когато става дума за учен или индустриалец, но не и терорист, Мосад има и друга практика. Неизменно се прави последно предупреждение; не странно нахлуване в дома, където се отместват чаши или се пренавиват видеокасети, а формално устно предупреждение. Процедурата е била спазена дори по отношение на египетския ядрен физик д-р Яхия Ел Мешад, работил по първия иракски ядрен реактор, който бе убит на 13 юни 1980 г. в хотелската му стая в „Меридиен“, Париж. Говорещ арабски „катса“ го посетил и направо го уведомил какво ще му се случи, ако не прекъсне дейността си. Египтянинът обаче казал на непознатия да изчезва — неразумна постъпка. С екип „кидон“ от Мосад така не се постъпва. Два часа по-късно Мешад бил мъртъв. Но все пак са му дали шанс. След година целият доставен от французите ядрен комплекс в Озирак 1 и 2 бе сринат при едно въздушно нападение на израелците.

Бул бил нещо по-различно — американски гражданин от канадски произход, любезен, достъпен и смайващо надарен почитател на уискито. Израелците са можели да разговарят с него приятелски и непрекъснато са го правили. Би било много по-лесно да изпратят някой негов приятел направо да му каже да престане, защото в противен случай екипът на убийците ще довтаса — „нали разбираш, не става въпрос за нещо лично, просто няма как“.

Джери не бил от онези, дето се борят за посмъртни награди от Конгреса. Дори вече бил споделил с израелците и с близкия си приятел Джордж Вонг, че смята да се измъкне от Ирак — във физически и юридически смисъл на думата. Повече не искал да си има работа с тях. Онова, което се е случило с д-р Джери Бул, било нещо съвсем различно.

Джералд Винсънт Бул бил роден през 1928 г. в Норт Бей, провинция Онтарио. В училище се проявил като умен и амбициозен. Искал да преуспее и да спечели уважението на света. Завършил средното си образование на шестнайсет години, но единственото висше учебно заведение, готово да приеме едно толкова малко момче, бил Машиностроителният факултет на университета в Торонто. Там се проявил не просто като умен, а направо блестящ. На двайсет и две години станал най-младият доктор. Въображението му било привлечено от самолетостроенето и по-точно балистиката — науката за тела в полет, независимо дали са изстреляни от дуло или като ракети. Това го насочило към артилерията.

След Торонто постъпил в КАРДЕ — Канадската агенция за развитие и внедряване на въоръжения във Валкартие, тогава малко предградие на Квебек. В началото на петдесетте години човекът обърна поглед не само към звездите, но и отвъд тях, към самия Космос. Паролата беше „ракети“. Тъкмо тогава Бул показал, че е нещо повече от блестящ инженер. Отличил се като изобретателен, оригинален, надарен с въображение. Именно през десетте години, прекарани там, той разработил своята идея и тя се превръща в мечтата, която преследва до края на дните си.

Като всички нови идеи тя изглеждала съвсем проста. Когато се запознал с новата серия американски ракети в края на петдесетте години, видял, че девет десети от тях са само първата степен. Кацнали съвсем на върха, втората и третата степен представлявали само малка частица от тези гиганти, миниатюрната пъпка полезен товар била още по-дребна от тях.

Огромната първа степен трябвало да издигне ракетата над първите 150 километра въздух, където атмосферата е най-гъста, а гравитацията — най-силна. След тези 150 километра е необходима много по-малка мощност, за да се изведе спътникът в Космоса и в орбита на височина между 400 и 500 километра над Земята. При всяко излитане на ракетата цялата обемиста и много скъпа първа степен бива унищожена — тя изгаря и изчезва завинаги в дълбините на океана.

Бул се запитал: ами ако изстреляш втората и третата степен, плюс полезния товар, за първите 150 километра през дулото на гигантско оръдие? Мъчел се на теория да убеждава онези, от които зависело финансирането, че това е възможно, по-лесно и по-евтино, а и оръдието щяло да се използва нееднократно.

Това бил първият му сблъсък с политици и бюрократи, и той се провалил, преди всичко защото бил такъв човек. Не ги понасял, а и те него.

През 1961-ва обаче извадил късмет. Намесил се университетът „Макгил“, най-вече защото видял в това възможността да си направи интересна реклама. Армията на САЩ също взела участие по свои собствени съображения. Бидейки пазител на американската артилерия, тя се борела за надмощие с военновъздушните сили, които искали да сложат ръка на всички ракети или тела, изстрелвани на повече от 100 километра височина. С получените от двете страни средства Бул успял да изгради на остров Барбадос малък изследователски комплекс. Американската армия му дала от излишъците си напълно окомплектовано 406-мм морско оръдие (най-големия калибър на света), резервна цев, малка радарна инсталация, един кран и няколко камиона. „Макгил“ обзавел металообработваща работилница. Било все едно да правиш Формула 1 с възможностите на третостепенен гараж. Но той успял. Така започнала поредицата му от смайващи изобретения, а бил само на трийсет и три години — срамежлив, свит, невчесан, пълен с идеи и напълно различен от останалите.

Работата си в Барбадос нарекъл Изследователски проект в областта на големите височини. Старото морско оръдие било монтирано и Бул запознал да работи върху изстрелваните тела. Нарекъл ги Мартлет, хералдическата птица без крака, която краси герба на университета „Макгил“.

Бул искал да изпрати в орбита около Земята полезен товар от апаратура по-евтино и по-бързо от всеки друг. Знаел чудесно, че никое човешко същество не би издържало на натоварването, което се получава при изстрелване от оръдие, но правилно преценявал, че в бъдеще 90 процента от научните изследвания и работа в Космоса ще се вършат от машини, а не от хора. При президентството на Кенеди, предизвикана от полета на руснака Гагарин, Америка се залови в Кейп Канаверал да постигне по-ефектната, но в крайна сметка доста безсмислена цел да изпрати там горе мишки, кучета, маймуни и най-сетне човек.

А в това време на Барбадос Бул се напъвал с единственото си оръдие и снарядите Мартлет. През 1964-а изстрелял един Мартлет на височина 92 километра, сетне добавил още 16 метра към цевта на оръдието си (това му струвало само 41 000 долара) и по този начин новата 36-метрова цев станала най-дългата в света. С нея той изстрелял на височина 150 километра полезен товар от 180 килограма.

Възникващите проблеми решавал в крачка. Голяма трудност създавал метателният експлозив. При малките оръдия зарядът дава на изстрелваното тяло един-единствен мощен тласък, като за една микросекунда се разширява от твърдо до газообразно състояние. Газът се стреми да се разширява и тъй като това няма къде другаде да стане, освен извън цевта, той избутва снаряда напред. Но за да не се разцепи цевта, ако е дълга, а тази на Бул била много дълга, е необходим по-бавно горящ експлозив. Имал нужда от нещо, което би изстреляло неговия снаряд нагоре по огромната цев с продължително, непрекъснато ускоряващо се свистене. И го разработил.

Знаел също така, че нито една апаратура няма да издържи гравитационно натоварване от 10 000 g, каквото създава експлозията дори на по-бавно горящ заряд, затова разработил система за поемане на натоварването, която го свеждала до 200 g. Третият проблем бил откатът. Не ставало дума за тапешник и откатът щял да стане страхотен с нарастването на цевите, зарядите и полезния товар. Затова разработил система от пружини и клапани, които да го сведат до приемливи граници.

През 1966-а старите противници на Бул сред бюрократите от Канадското министерство на отбраната му видели сметката, като убедили своя министър да спре финансирането. Бул настоявал, че може да изпрати в Космоса апаратура с нищожни разходи, само за частица от онова, което биха изразходили в Кейп Канаверал. Напразно. За да защити своите интереси, армията на САЩ преместила Бул от Барбадос в Юма, Аризона. Там, през ноември същата година, той изпратил полезен товар на височина 180 километра — рекорд, който останал непокътнат в продължение на 25 години. Но през 1967-ма Канада се изтеглила изцяло — както правителството, така и университетът „Макгил“. Армията на САЩ последвала примера им. Проектът приключил. Бул останал само консултант и се настанил да живее със семейството си в Хайуотър, в един имот, разположен от двете страни на границата между Северен Върмонт и родната му Канада, който бил закупил.

За случая с проекта на Бул трябва да се добавят две неща. Към 1990-а всеки килограм апаратура, изстрелян от Кейп Канаверал в рамките на програмата Космическа совалка, е струвал 10 000 долара. До деня на смъртта си Бул е знаел, че може да го направи за 600 долара на килограм. А през 1988-ма федералната лаборатория „Лорънс Ливърмор“ в Калифорния започва работа по един нов проект. Той предвижда огромно оръдие, но засега с калибър само 102 мм. Надявали са се евентуално да създадат много, много по-голямо оръдие, което би могло да изстреля полезен товар в Космоса, но това би им струвало стотици милиони долара. Начинанието носи названието Изследователски проект за свръхголеми височини.

В продължение на десет години Джери Бул живял и работил в своя имот на границата. През това време изоставил неосъществената си мечта за оръдие, изстрелващо полезен товар в Космоса, и съсредоточил вниманието си върху втората и по-доходна специалност — конвенционалната артилерия.

Започнал с основния проблем — почти всички армии по света базират своята артилерийска част на универсалната 155-милиметрова полска гаубица. Знаел, че при артилерийски двубой който има по-голяма далекобойност, е господар. Той може да си седи изтеглен назад и да пердаши по врага, а сам да остава недосегаем. Бул решил да увеличи обсега и точността на 155-милиметровата полска гаубица. Започнал с боеприпасите. Мнозина преди него напразно били опитвали. За четири години Бул решил проблема.

При контролните изпитания снарядът на Бул прелетял един и половина пъти разстоянието, достигано от същата 155-милиметрова гаубица, бил по-точен и се взривил със същата сила на 4700 шрапнела, за разлика от снаряда на НАТО, който се пръскал на 1350. НАТО не проявила интерес. Слава Богу и Съветският съюз.

Несломимият Бул продължил да работи, създавайки нов снаряд с увеличен обхват. НАТО пак не проявила интерес, предпочитайки да не се разделя с традиционните си доставчици на снаряди с по-малка далекобойност.

Но ако великите сили не проявявали интерес, останалият свят проявявал. В Хайуотър пристигали непрекъснато военни делегации, за да се консултират с Джери Бул. Те включвали Израел (още тогава Бул затвърдил приятелството си с израелците, датиращо още от времето, когато присъствали като наблюдатели в Барбадос), Египет, Венецуела, Чили и Иран. Освен това давал консултации по други артилерийски въпроси на Великобритания, Холандия, Италия, Канада и Америка, чиито учени във военната област (без Пентагона) продължавали да следят със страхопочитание неговите постижения.

През 1972-ра без много шум Бул станал американски поданик. На следващата година започнал да работи върху самата 155-милиметрова полска гаубица. В рамките на две години постигнал друг пробив, откривайки, че идеалната дължина на дулото не е ни повече, ни по-малко от калибъра му, умножен по 45. Той проектирал нова усъвършенствана конструкция за стандартната 155-милиметрова полска гаубица и я нарекъл КО-45 (калибровано оръдие 45). Новото оръдие, с неговите снаряди с увеличена далекобойност, било по-добро от всяка артилерийска единица в целия комунистически арсенал. Но ако се е надявал на поръчки, трябвало да се разочарова. Пентагонът останал верен на оръдейното лоби и на неговата нова идея за ракетни снаряди при осем пъти по-голяма цена. Двата снаряда имали еднакви възможности.

Бул изпаднал в немилост заради нещо, започнало съвсем невинно. Със съдействието на ЦРУ бил поканен да усъвършенства артилерията и снарядите на Южна Африка, която по онова време се сражаваше в Ангола с подкрепяните от Москва кубинци.

По всяка вероятност Бул е бил невероятен политически наивник. Заминал и скоро установил, че южноафриканците му допадат и добре се разбира с тях. Това, че международната общественост е загърбила Южна Африка заради политиката и на апартейд, не го тревожело. Той им помогнал да преоборудват артилерийския си парк на основата на неговото все по-търсено КО-45 — дългоцевна, далекобойна гаубица. По-късно южноафриканците започнали да произвеждат свой вариант и точно тези оръдия смазаха съветската артилерия, отблъсквайки руснаците и кубинците.

Връщайки се в САЩ, Бул продължил да изпраща своите снаряди. Но на власт идва президентът Джими Картър и политическата коректност става новата заповед по гарнизона. Бул е арестуван и обвинен в незаконен износ за забранен режим. ЦРУ си измива ръцете. Убедили го да мълчи и да се признае за виновен. Казали му, че става въпрос за формалност и бързо ще се отърве.

На 16 юни 1980-а американският съдия го осъжда на една година затвор, шест месеца условно и глоба от сто и пет хиляди долара. Той действително излежава четири месеца и седемнайсет дни в затвора Алънуд, Пенсилвания. Но за Бул не там бил въпросът.

Най-много се засегнал от срама и позора, както и от усещането, че е предаден. Питал се: „Как можаха да постъпят така? Помагах на Америка според силите си, станах американски поданик, изпълних молбата на ЦРУ през 1976-а.“ Докато стоял в Алънуд, неговата компания изпаднала в несъстоятелност и фалирала. Бил разорен.

След като излязъл от затвора, напуснал завинаги САЩ и Канада и се преселил в Брюксел, започвайки отначало в гарсониера в сграда без асансьор. Негови приятели разправяли по-късно, че след процеса се променил и станал неузнаваем. Така и не простил нито на ЦРУ, нито на САЩ; и въпреки това в продължение на години се борел за повторен процес и помилване.

Върнал се към консултантската си дейност и приел предложение, което му било направено още преди процеса — да работи за усъвършенстването на китайската артилерия. В началото и средата на осемдесетте Бул работил главно за Пекин и реконструирал неговата артилерия на основата на своето КО-45, сега вече продавано по лиценз от австрийската компания „Фьост-Алпин“, която закупила патентите от Бул срещу еднократно възнаграждение от два милиона долара. Бул, изглежда, не го е бивало за бизнесмен, иначе е могъл да стане мултимилионер.

Докато бил на топло обаче, се случили разни неща. Южноафриканците възприели разработките му и значително ги усъвършенствали, създавайки самоходна гаубица, наречена О-5, по неговото КО-45, и самоходно оръдие — О-6. И двете използвали снаряди с увеличена далекобойност и достигали обхват от 40 километра, Южна Африка ги продавала по-цял свят. Поради зле сключената сделка Бул не получавал от това нито цент.

Сред клиентите, желаещи да получат въпросните оръдия, бил и иракският Саддам Хюсейн. Тъкмо тези оръдия прекършили гръбнака на човешките вълни от ирански фанатици през осемгодишната война между Иран и Ирак, а най-накрая ги разгромили в блатата Фао. Но Саддам Хюсейн добавил и още нещо, особено за битката при Фао. Той сложил в снарядите боен газ.

По онова време Бул работел за Испания и Югославия, преустройвайки старите, произвеждани в Съветския съюз 130-милиметрови оръдия, в 155-милиметрови, използващи снаряди с увеличена далекобойност. Макар че не доживя да го види, точно тези оръдия, наследени от сърбите при разпадането на Югославия, превърнаха в прах и пепел градовете на хървати и мюсюлмани по време на гражданската война. През 1987-ма Джери Бул научил, че в края на краищата Америка се готви да работи върху оръдия за изстрелване на полезен товар в Космоса, но не си и помислил, че може да участва в това начинание.

През зимата на същата година ненадейно му се обадили от посолството на Ирак. Д-р Бул би ли желал да посети Багдад като гост на страната?

Той, разбира се, нямал представа, че в средата на осемдесетте години Ирак станал свидетел на операция „Херметизация“ — енергично усилие от страна на САЩ да прекъснат всички доставки на оръжие за Иран. Тя бе проведена, след като подкрепяни от Иран фанатици от Хизбула нападнаха казармата на американските морски пехотинци в Бейрут и ги избиха.

Иракчаните извлекли полза от операция „Херметизация“ във войната си с Иран, но си направили извода, че един ден същото може да се случи и с тях. Оттогава Ирак взема решение да внася не оръжията, а когато това е възможно — технологии за тяхното производство. Бул бил преди всичко конструктор и затова се интересували от него.

Задачата за неговото привличане била възложена на Амир Саади — втория човек в Министерството на гражданската и военната промишленост, известно като МИМИ. Амир Саади, изискан космополит, дипломат и учен, който владеел английски, френски и немски, изработил великолепно Бул, когато през януари 1988-ма той пристигнал в Багдад.

Ирак, рекъл му той, се нуждаел от помощта на Бул, за да осъществи мечтата си да изпрати мирни спътници в Космоса. Египетските и бразилските учени, които работели по проекта, предложили първата степен да се състои от пет ракети Скъд, свързани в едно. Ирак бил закупил от Съветския съюз 900 бройки от въпросните ракети, но възникнали технически проблеми. Липсвал им достъп до суперкомпютър. Би ли могъл Бул да им помогне?

Бул обичал проблемите, те били смисълът на съществуването му. Нямал достъп до суперкомпютър, но самият той бил нещо като суперкомпютър на два крака. Освен това, ако Ирак действително държал да бъде първата арабска държава със спътник в Космоса, съществувал и друг начин… по-евтин и по-бърз от разработването на ракети от самото начало. Как по-точно, попитал го тогава иракчанинът и Бул му казал.

Само за три милиона долара той можел да създаде огромно оръдие, което да свърши същата работа. Програмата щяла да отнеме пет години. Можел да изпревари американците в Ливърмор. Истински триумф за арабите. Д-р Саади засиял. Щял да запознае своето правителство с идеята и най-горещо да я препоръча. А дали междувременно д-р Бул не би се занимал с иракската артилерия?

В края на едноседмичния си престой Бул вече приел да се занимае със свързването на петте ракети Скъд, образуващи първата степен на междуконтинентална или космическа ракета, да разработи две нови артилерийски единици за армията и да направи официално предложение за супероръдие, способно да изстреля полезен товар в околоземна орбита.

Както и в случая с Южна Африка, той не се и замислил за естеството на режима, на който ще служи. Негови приятели си направили труда да му кажат, че Саддам Хюсейн е човекът с най-окървавените ръце в Близкия изток. Но през 1988-ма хиляди реномирани компании и десетки правителства са се надпреварвали да работят с Ирак.

Бул се поддал на изкушението заради оръдието, неговото любимо оръдие, мечтата на живота му — най-сетне се намерил кой да го финансира, за да влезе и той в пантеона на учените.

През март 1988-ма Амир Саади изпратил в Брюксел един дипломат да разговаря с Бул. Да, казал конструкторът на оръдия, постигнал е напредък по техническите проблеми, свързани с първата степен на иракската ракета. Бил готов да им предостави решението, стига те да подпишат договор с неговата компания, отново наречена Корпорация за космически изследвания. Сделката била сключена. В Ирак разбирали, че неговото предложение да построи оръдие за три милиона долара е глупаво и повишили сумата на десет милиона, но поискали нещата да се ускорят.

Хванел ли се на работа, Бул работел със смайваща скорост. За един месец събрал екип от най-добрите специалисти на свободна практика, които били на разположение. Екипът, работещ по Супероръдието в Ирак, бил оглавен от британски конструктор на име Кристофър Коули. Бул нарекъл ракетната програма, която се базирала на Саад 16 в Северен Ирак, проект „Бърд“ (Птица). Работата по Супероръдието била наречена проект „Вавилон“.

През май били готови точните спецификации по проекта „Вавилон“. Това щяло да бъде невероятна машина. Калибър един метър, дуло, дълго 156 метра и тежащо 1665 тона — това е два пъти повече от височината на Нелсъновата колона в Лондон и на паметника на Вашингтон. Четири откатни цилиндъра, всеки с тегло по 60 тона и два буферни с тегло по 7 тона. Затворът щял да тежи 182 тона.

За целта била нужна специална стомана, за да издържи вътрешно налягане от 5000 килограма на квадратен сантиметър и да има якост 1250 мегапаскала.

Бул заявил на Багдад, че ще бъде необходим един по-малък прототип, един Минивавилон, с калибър 350 милиметра и тегло само 113 тона, за да извърши изпитанията с носовата част на снарядите, което щяло да помогне и за ракетния проект. Това допаднало на иракчаните — те имали нужда и от такава технология.

Изглежда, по онова време Джери Бул не съзнавал на какво всъщност се дължи неутолимият апетит на Ирак за такава технология. А може би просто не желаел да се замисля, за да не охлади безграничния си ентусиазъм — да види най-сетне осъществена мечтата на своя живот. Такива носови части, с най-съвременна конструкция, са необходими, за да не изгори съответният полезен товар от температурата, предизвикана от триенето при повторното влизане в атмосферата. Но изпратеният в космическа орбита полезен товар не се връща, а си остава там.

В края на май 1988-ма Кристофър Коули вече давал първите си заявки за тръбни секции при „Уолтър Съмърс“ в Бирмингам. Те щели да образуват дулото на Минивавилон. Секциите за големите Вавилон едно, две, три и четири щели да дойдат по-късно. Други необикновени поръчки за стоманени детайли били направени из цяла Европа.

Темпото, с което напредвал Бул, смайвало всички. За два месеца отхвърлил работа, която би отнела на държавно предприятие поне две години. Към края на 1988-ма вече разработил две нови оръдия за Ирак — самоходни, за разлика от прицелните, доставяни от Южна Африка. И двете били толкова мощни, че можели да смажат артилериите на съседите на Ирак — Иран, Турция, Йордания и Саудитска Арабия, които се оборудвали от НАТО и Америка.

Освен това Бул успял да реши проблемите със свързването на петте ракети Скъд в едно цяло, за да образуват първата степен на ракетата Бърд, която щяла да бъде наречена Ал-Абеид, Вярващия. Той открил, че иракчаните и бразилците, работещи над Саад 16, използват погрешни данни от аеродинамичен тунел, който сам по себе си не действал както трябва. Той предал новите си изчисления и оставил бразилците да продължат работата по-нататък.

През май 1989-а на голямата оръжейна изложба в Багдад присъствали представители на повечето световни производители на оръжие, на печата, както и правителствени наблюдатели и служители на разузнаването. Значителен интерес възбудили прототипните макети на двете големи оръдия. През декември опитното изстрелване на Ал-Абеид вдига голям шум в средствата за масово осведомяване и сериозно стряска западните специалисти.

Детайлно заснета от иракските телевизионни камери, голямата тристепенна ракета излетяла с рев от базата за космически изследвания Ал-Анбар, издигнала се над земята и изчезнала. Три дни по-късно Вашингтон призна, че тя изглежда наистина е в състояние да изведе спътник в космоса.

Но специалистите си направили и други изводи, а именно че Ал-Абеид можела да служи и за междуконтинентална балистична ракета. Шокираните западни разузнавателни централи побързали да се откажат от становището си, че Саддам Хюсейн не представлява реална опасност и че трябва да изминат много години, преди това да стане.

Трите основни централи, ЦРУ в Америка, СИС във Великобритания и Мосад в Израел, стигнали до заключението, че от двата проекта оръдието Вавилон е просто забавна играчка, докато ракетата Бърд представлява истинска заплаха. И трите сбъркали. Точно Ал-Абеид не се осъществява.

Бул знаел защо и казал на израелците какво се е случило. Ал-Абеид се издигнал на 12 000 метра и се загубил от погледа. Втората степен отказала да се отдели от първата. Трета степен нямало. Тя била просто макет. Той го знаел, защото бил натоварен да убеди Китай да отпусне трета степен и трябвало да отиде в Пекин през февруари.

Наистина отишъл, но китайците категорично му отказали. Докато бил там, се срещнал и разговарял със стария си приятел Джордж Уонг. Нещо се било объркало с Ирак, нещо, което страшно притеснявало Джери Бул, и причината не били израелците. На няколко пъти заявил, че иска да се измъкне от Ирак, при това колкото се може по-скоро. Нещо се било случило вътре в главата му, за да иска така настоятелно да се махне от Ирак. Решението му било съвсем правилно, но идвало твърде късно.

На 15 февруари 1990-а президентът Саддам Хюсейн свика най-близките си съветници в двореца си в Сарсенг, високо в планините на Кюрдистан.

Той обичаше Сарсенг, защото бе разположен на висок връх и от тройните му стъкла можеше да съзерцава околността, където кюрдските селяни зъзнеха в своите колиби и коптори. Тук той се намираше близо до сплашения до смърт град Халабджа, чиито седемдесет хиляди жители бяха обстрелвани от неговата артилерия в продължение на два дни — 17 и 18 март 1988-ма, — защото ги набедили в сътрудничество с Иран. Когато стрелбата секнала, се оказало, че 5000 кюрди са мъртви, а 7000 — осакатени за цял живот. Самият той бил силно впечатлен от пораженията на водородния цианид, разпръснат от артилерийските снаряди. Немските компании, които му бяха помогнали с технологията за получаване на този газ, заедно с нервнопаралитичните табун и зарин, можеха да разчитат на неговата признателност. Въпросният газ наподобявал злополучния Циклон-Б, използван навремето доста щедро върху евреите, който би могъл отново да послужи за същата цел.

Онази сутрин той стоеше и гледаше през прозорците в гардеробната си. Вече шестнайсет години беше на власт, неоспорвана от никого власт, и за това време му се бе налагало да наказва не един и двама. Но пък и постигнатото беше много.

От Ниневия се бе възправил един нов Синахериб, а от Вавилон — един нов Навуходоносор. Едни го бяха разбрали по лесния начин, чрез подчинение. Други се научиха много, много по-трудно и повечето бяха мъртви. Но имаше още много, които предстоеше да се научат. Щяха да се научат, без друго щяха да се научат.

Докато гардеробиерът се суетеше около него, донагласяйки зеления шарф, който обичаше да носи в деколтето на бойния мундир, за да скрива двойната му брадичка, той се заслуша във високото бръмчене на идващите от юг хеликоптери. Взе личното си оръжие — Берета иракско производство със златни капаци на дръжката, мушна го в кобура и закопча колана на кръста си. Веднъж го бе използвал, за да застреля един министър, а можеше отново да му дотрябва. Винаги го носеше със себе си.

Един прислужник почука на вратата и уведоми президента, че вече го очакват в заседателната зала. Всичка станаха на крака като един, когато влезе в продълговатото помещение с шлифовани стъкла, от които се разкриваше снежна панорама. Само тук, в Сарсенг не се боеше, че може да го убият. Знаеше, че палатът е обграден с три реда бойци, най-добрите в Амн-ал-Хас, президентската му охрана, командвана от сина му Кусай, и никой не би могъл да припари до огромните прозорци. На покрива бяха разположени френски противосамолетни ракети Кротал, а изтребители кръстосваха небесата над планините.

Той зае своето място върху подобен на трон стол начело на Т-образната маса. От двете му страни седяха по двама от най-доверените му помощници. Саддам Хюсейн изискваше от своите приближени само едно качество: преданост, абсолютна, пълна, робска преданост. От опит знаеше, че в това качество има различни степени. На върха стоеше семейството му, следваха роднините, после племето. Има една арабска поговорка, която гласи: „Аз и брат ми срещу нашия братовчед; аз и братовчед ми срещу света.“ Вярваше в нея. И тя му вършеше работа.

Произлизаше от низините на малкия градец Тикрит и беше от племето ал-тикрити. Невероятно много членове на семейството му и племето ал-тикрити заемаха високи постове в Ирак и на тях се прощаваше всяка жестокост, всеки провал, всяко прегрешение, стига да са му предани. Та нали вторият му син, психопатът Удай, преби до смърт един слуга и му простиха.

От дясната му страна седеше Изат Ибрахим, първият му заместник, а до него — зет му Хюсейн Камел, ръководител на МИМИ, човекът, натоварен със задачата да осигурява оръжие. От ляво беше Садун Хамади, заместник министър-председател и набожен шиит. Саддам Хюсейн беше сунит, но единствената област, в която проявяваше търпимост, бяха религиозните въпроси. Тъй като не беше набожен (освен когато това му отърваше), това не го засягаше. Неговият външен министър, Тарик Азиз, беше християнин. И какво от това? Той вършеше каквото му наредят.

Армейските началници седяха в непосредствена близост до него: генералите, командващи Републиканската гвардия, пехотата, бронираните войски, артилерията и сапьорите. По-нататък бяха четиримата специалисти, чийто доклади и експертни оценки го бяха накарали да свика заседанието.

Двама седяха от дясната страна на масата: д-р Амир Саади, инженер и заместник на зет му, а до него бригадният генерал Хасан Рахмани, началник на контраразузнавателното управление на Мухабарат. Срещу тях бяха д-р Исмаил Убайди, ръководител на задграничното управление на Мухабарат, т.е. Разузнавателната служба, и бригадният генерал Омар Хатиб, шеф на страховитата тайна полиция — Амн-ал-Ам.

Тримата ръководители на тайните служби имаха ясно определени задачи. Д-р Убайди провеждаше шпионажа извън страната, Рахмани контраатакуваше чуждестранния шпионаж в Ирак; Хатиб държеше в послушание иракското население, смазвайки всякаква вътрешна съпротива, благодарение на едно съчетание от огромна агентурна и информаторска мрежа и чистия, неподправен ужас, подклаждан от слуховете за онова, което вършеше с противниците, арестувани и завлечени в затвора Абу Граиб, западно от Багдад, или в личния си център за разследвания, известен на шега като Гимнастическия салон, разположен под главната квартира на АМАМ.

До Саддам Хюсейн стигаха много оплаквания от жестокостта на шефа на неговата тайна полиция, но той винаги се подсмихваше и махваше с ръка. Разправяха, че самият той му е дал прякора Ал-Муаззиб, Мъчителя. Хатиб, разбира се, беше тикрит и верен до смърт.

Някои диктатори предпочитат да обсъждат деликатните, въпроси в тесен кръг. Саддам беше на противното мнение; ако имаше да се върши мръсна работа, всички трябваше да са забъркани в нея. И никой да не може да каже: ръцете ми са чисти, нищо не знам. Така всички около него разбираха какво има предвид — падна ли аз, падате и вие.

Когато всички места бяха вече заети, президентът кимна на зет си Хюсейн Камел, който даде думата на д-р Саади. Технократът прочете доклада си, без да вдига очи. Че кой ли беше луд да гледа Саддам в лицето. Президентът твърдеше, че по очите на човека познавал какво става в душата му, и всички му вярваха. Да го погледнеш в очите, би могло да се възприеме като дързост, предизвикателство, или липса на преданост. А заподозреше ли президентът някого в измяна, провиненият обикновено умираше по най-ужасен начин.

Когато д-р Саади свърши, Саддам помисли известно време.

— Този човек, този канадец, какво знае?

— Не всичко, но според мен достатъчно, за да се досети скоро за останалото, сайди.

Саади използва почетното арабско обръщение, нещо като западното „уважаеми господине“, но по-почтително. Друга също така приемлива титла е „сайд раис“, или „господин президент“.

— Колко скоро?

— Много скоро, ако вече не се е и досетил, сайди.

— И разговаря с израелците, така ли?

— Непрекъснато, сайд раис — отвърна д-р Убайди. — Приятел е с тях от години. Посещавал е Тел Авив и е изнасял лекции по балистика пред щабните офицери от артилерията. Има много приятели, нищо чудно някои от тях да са от Мосад, без той да знае.

— Можем ли да довършим проекта без него? — попита Саддам Хюсейн. В този миг се намеси зет му Хюсейн Камел.

— Странен човек е. Носи всички най-поверителни научни документи в голям брезентов сак винаги със себе си. Наредих на хората от нашето контраразузнаване да прегледат тези документи и да ги снимат.

— И това е направено, така ли? — Президентът спря очи на Хасан Рахмани, ръководителя на контраразузнаването.

— Тъй вярно, сайд раис. Още миналия месец, по време на посещението му. Пие много уиски. Сложихме вътре приспивателно и той заспа дълбоко за дълго време. Взехме сака и фотокопирахме всяка страница. Освен това сме записали всички негови разговори на технически теми. Всички документи и дешифровки бяха предадени на нашия другар, доктор Саади.

Погледът на президента отново се премести върху учения.

— И така, отново питам, можете ли да довършите проекта без него?

— Да, сайд раис, смятам, че можем. Вероятно единствен той знае какво означават някои от изчисленията му, но нашите най-добри математици работиха върху тях един месец и ги проумяха. Останалото ще свършат инженерите.

Хюсейн Камел хвърли на заместника си предупредителен поглед.

— Дано излезеш прав, приятелю.

— Къде се намира сега той? — попита президентът.

— Замина за Китай, сайди — отвърна Убайди, ръководителят на задграничното разузнаване. — Опитва се да ни намери трета степен за ракетата Ал-Абеид. За съжаление няма да успее. Очакваме в средата на март да се върне в Брюксел.

— Имате ли хора там, добри хора?

— Да, сайди. От десет месеца го държа под наблюдение в Брюксел. Затова знаем, че приема израелски делегации в тамошния си офис. Освен това разполагаме и с всички ключове за жилището му.

— Тогава го направете. Когато се върне.

— Незабавно, сайд раис. — Убайди имаше предвид четиримата агенти, които държеше в Брюксел, за да следят отдалеч Бул. Единият беше изпълнявал такива задачи и преди. Абделрахман Мойедин. Ще възложи задачата на него.

Тримата представители на тайните служби и д-р Саади бяха освободени. Другите останаха. Тогава Саддам Хюсейн се обърна към зет си:

— А по другия въпрос? Кога ще го имам?

— Уверяват ме, че до края на годината, Абу Кусай.

Бидейки член на семейството, Камел можеше да използва по-интимната титла „баща на Кусай“. Освен това, по този начин даваше на останалите присъстващи да разберат кой е член на семейството и кой не е. Президентът му се сопна.

— Ще ни трябва място, ново място, крепост, не такава, която вече съществува, колкото и секретна да е. Ново, тайно място, за което никой не знае. Никой, освен шепа хора. По-малко, отколкото сме тук сега. Не граждански строеж, а военен. Можеш ли да го направиш?

Генерал Али Мусули, командващ инженерните войски, изправи гръбнак, загледан в средата на президентския гръден кош.

— Разбира се.

— Ръководител да бъде най-добрият ти човек, възможно най-добрият.

— Зная такъв човек, сайди. Един полковник. Блестящ в областта на строителството и маскировката. Руснакът Степанов ми каза, че бил най-добрият му ученик по маскировка.

— Тогава ми го доведи. Не тук, а след два дни в Багдад. Ще му възложа лично задачата. Този полковник, добър баасист ли е? Верен ли е на партията и на мен?

— Изцяло, сайди. Би дал живота си за вас.

— Както и всички вие, предполагам. — Направи пауза, сетне добави тихо. — Да се надяваме, че няма да се стигне дотам.

Думите му се оказаха добър начин да накара всички да млъкнат. За щастие, съвещанието и без това бе към края си.

Д-р Джери Бул се върна в Брюксел на 17 март, изтощен и депресиран. Колегите му предположиха, че депресията му се дължи на отказа, получен в Китай. Но имаше и още нещо.

Откак преди повече от две години посети Багдад, все вярваше, защото така му се искаше, че ракетната програма и оръдието Вавилон са предназначени да изпратят малки спътници с апаратура в околоземна орбита. Даваше си сметка, че ако Ирак успее да го направи, ще повиши самочувствието и гордостта на целия арабски свят. Нещо повече, щеше бързо да се изплати, когато Ирак започнеше да извежда в орбита комуникационни и метеорологични спътници на други страни.

Вавилон трябваше да изстреля своята ракета, носеща спътник, на югоизток, така че да прелети над Ирак, сетне над Саудитска Арабия и южната част на Индийски океан и да се завърти в орбита. С такава цел го бе конструирал.

Но колегите му бяха прави, че нито една западна страна няма да схване нещата по този начин. Щяха да приемат, че става дума за бойно оръдие. Оттам идваше и хитростта да се разпръснат поръчките за секциите на дулото, затвора и откатния механизъм.

Само той, Джералд Винсънт Бул, знаеше истината, а тя бе много проста — то не би могло да се използва за изстрелването на конвенционални експлозивни снаряди, колкото и грамадни да са те.

Преди всичко оръдието Вавилон, със своето 156-метрово дуло не би могло да остане право, без подпори, защото би се огънало. То имаше нужда от подпора на всяка втора от 26-те секции на дулото, дори при положение, както предвиждаше той, да бъде инсталирано на планински склон с наклон 45 градуса. Без тези подпори дулото щеше да се огъне като сварен макарон и да се разпадне, защото съединенията му нямаше да издържат.

Следователно то не можеше да застава под по-остър или по-тъп ъгъл, нито пък да се върти встрани. Така че не можеше да подбира различни цели. За да застане под друг ъгъл, трябваше да се разглоби, а това би отнело седмици. Дори само да се почисти и зареди отново между два изстрела, щяха да са необходими няколко дни. Освен това многократните изстрели щяха бързо да износят скъпото дуло.

И най-сетне, Вавилон не можеше да се скрие от контранападение. Всеки път при стрелба дулото му щеше да избълва огнена фуния с дължина 90 метра, която би забелязал всеки спътник и самолет. Американците щяха да разполагат с координатите му за броени секунди. Освен това всеки добър сеизмограф от Ирак, та чак до Калифорния щеше да регистрира предизвиканото от него сътресение. Затова повтарял на всеки, готов да го изслуша: „То не може да се използва като оръжие.“

Проблемът на Джери Бул се състоял в друго. След две години работа с Ирак той осъзнал, че за Саддам Хюсейн науката има само едно приложение; тя трябва да се използва единствено за военни цели, а оттам и за придобиване на власт. И за нищо друго. Тогава защо му е да финансира Вавилон? Той би могъл да стреля само веднъж, преди изтребителите да го направят на пух и прах, т.е. можеше да изстреля само един спътник или конвенционален снаряд.

Тъкмо в Китай, в компанията на отзивчивия Джордж Уонг, той стигнал до решението на задачата. Последното уравнение, което някога щеше да реши.

Глава 2

Големият джип „Додж“ се носеше по главния път от Катар към Абу Даби в Обединените арабски емирства. Климатикът работеше, шофьорът бе пуснал любимите си касети и те изпълваха колата с кънтри музика, която му напомняше за дома.

Отвъд Руейс се озоваха в открита местност. Морето, което се намираше отляво, се виждаше само от време на време между дюните, докато от дясната страна се простираше огромната пустиня — стотици километри неприветлив пясък, чак до Дофар и Индийския океан.

Седнала до съпруга си, госпожа Мейбел Уокър гледаше с интерес охренокафявата пустиня, блеснала на обедното слънце. Съпругът й Рей следеше пътя. Тъй като цял живот бе работил в петролодобивната промишленост, пустини бе виждал и преди. „Всички си приличат“, промърморваше той при всяко възклицание на жена си.

Но за Мейбел Уокър всичко беше ново и макар на тръгване от Оклахома да бе заредила багажа си с лекарства колкото за една аптека, тя бе извлякла наслада от всяка минутка на двуседмичната си обиколка из Персийския залив.

Тръгнаха от Северен Кувейт, сетне взеха джипа, предоставен им от компанията, и поеха на юг в Саудитска Арабия през Хафджи и Ал-Хобар, оттам отидоха в Бахрейн, сетне отново надолу през Катар и в ОАР. При всеки престой Рей уж правеше проверка на представителствата на компанията си — това беше привидният повод за пътуването, — докато тя разглеждаше местните забележителности в компанията на придружител. Чувстваше се много горда, вървейки по тесните улички, съпровождана само от един бял мъж, без да знае, че в най-малко петдесет американски града би била в по-голяма опасност, отколкото сред арабите от Залива.

Онова, което видя по време на първото и, може би, последно пътуване извън Съединените щати, я плени. Възхищаваше се на дворците и минаретата, дивеше се на изобилието от необработено злато и изпитваше страхопочитание пред потока мургави лица и многоцветни одежди, които се ветрееха край нея в старите квартали.

Снимаше всичко и всекиго, за да покаже в Дамския клуб у дома къде е била и какво е видяла. Беше запомнила предупреждението на представителя на компанията в Катар: не снимай арабин от пустинята без негово разрешение, тъй като някои от тях все още вярват, че когато ги снимаш, вземаш със себе си част от душата им.

Тя беше, както често сама си напомняше, щастлива жена с много неща, на които да се радва. Омъжи се почти веднага след гимназията за момчето, с което ходеше, а то се оказа свестен солиден съпруг, с работа в местната петролна компания, който с разрастването й непрекъснато растеше в службата, докато накрая се пенсионира като един от нейните вицепрезиденти.

Имаха хубава къща извън Тълса и вила в Северна Каролина, на брега на нос Хатерас, между Атлантика и залива Памлико, където прекарваха летните си отпуски. Трийсет и две годишният им добър брак бе възнаграден с чудесен син. А сега и тази двуседмична обиколка, за да се наслади на разноски на компанията, на всички екзотични гледки, звуци, аромати и изживявания в един непознат свят, света на Персийския залив.

— Пътят е добър — отбеляза тя, когато превалиха едно възвишение и асфалтираната лента затрептя далеч пред тях. След като в колата температурата беше над двайсет градуса, в пустинята сигурно стигаше до петдесет.

— Би трябвало — рече съпругът й, — ние сме го строили.

— Компанията ли?

— Не, Чичо Сам, дявол да го вземе.

Рей Уокър имаше навик да добавя по едно „дявол да го вземе“ всеки път, когато даваше някаква информация. Възцари се дружелюбно мълчание, а касетата на Тами Уинет я съветваше да стои до мъжа си, както винаги бе правила и щеше да прави и след неговото пенсиониране.

Почти шейсетгодишен, Рей Уокър се оттегляше с добра пенсия и възможност да придобие солидни акции, а благодарната компания му бе предложила двуседмична обиколка първа класа на нейни разноски в Персийския залив, за да „провери“ различните й представителства по брега. Той не бе идвал тук преди и за разлика от съпругата си не бе очарован от всичко видяно, но се преструваше заради нея. С нетърпение очакваше да приключи с Абу Даби и Катар и да се настани в първа класа на самолета за САЩ през Лондон. Тогава най-накрая щеше да си поръча голяма студена бира, без да тича до офиса на компанията за да я получи. На други ислямът можеше и да харесва, но след като преспа в най-луксозните хотели на Кувейт, Саудитска Арабия и Катар, където не можеше да близне и капка алкохол, започна да се пита що за религия е тази, която не разрешава и една студена бира в горещ ден.

Беше облечен така, както според него трябваше да бъде облечен човек, зает с добив на петрол — ботуши, дънки, колан, риза и каубойска шапка, макар това да не се налагаше, защото всъщност беше химик и се занимаваше с качествения контрол.

Погледна към километража — оставаха му 130 километра до отклонението за Абу Даби.

— Ще пусна една вода, скъпа — промърмори той.

— Добре, но внимавай — предупреди го Мейбел. — Тук има скорпиони.

— Но те не могат да скачат на повече от половин метър от земята — отвърна Рей и гръмко се разсмя на собствената си шега. Да те ухапе по пишката скачащ скорпион — чудесна смешка за апапите у дома.

— Рей, ужасен си! — отвърна Мейбел и също се засмя. Уокър отклони джипа встрани от пътя, изключи двигателя и отвори вратата. Отвън нахлу горещ въздух, сякаш бе отворил вратата на пещ. Слезе от колата и затръшна вратата след себе си, за да не избяга хладният въздух.

Мейбел остана вътре, докато съпругът й отиде до най-близката дюна и свали ципа на дюкяна си. Сетне погледна през предното стъкло и промърмори:

— О, мили Боже, какво виждам!

Посегна към фотоапарата, отвори вратата и излезе.

— Рей, смяташ ли, че той ще има нещо против да го снимам?

Рей гледаше на другата страна, погълнат от едно от най-големите мъжки удоволствия.

— Ей сега ще дойда, скъпа.

Бедуинът стоеше от другата страна на платното. Очевидно преди миг бе прекосил двете дюни, защото изникна съвсем ненадейно. Мейбел Уокър продължаваше да се колебае, застанала до десния преден калник с фотоапарат в ръка. Съпругът й се обърна и вдигна ципа си. Загледа се в мъжа от другата страна на пътя.

— Знам ли? — рече той. — Сигурно не. Но не го приближавай. Може да има бълхи. Ще запаля двигателя. Снимай го бързо и ако нещо се разсърди, скачай в колата.

Върна се на мястото си и запали двигателя, при което автоматично се включи и климатичната инсталация.

Мейбел Уокър направи няколко крачки напред и вдигна фотоапарата.

— Може ли да ви снимам? — попита тя. — Фотоапарат? Снимка? Щрак-щрак? За албума ми у дома?

Мъжът продължи да стои и да я гледа. Бялата му джалаба бе изцапана и прашна; спускаше се от раменете му до земята. Куфията в червено и бяло беше привързана на главата с две преплетени върви, а един от увисналите краища беше подпъхнат от другата страна на слепоочието му, така че платът покриваше лицето му от горния край на носа надолу. Очите му се взираха в нея над шарения плат. Малкото кожа на челото и в орбитите на очите бе потъмняла от слънцето на пустинята. Мейбел разполагаше с много снимки за албума си, но нито една на бедуин, и то на фона на ширналата се саудитска пустиня.

Вдигна фотоапарата. Мъжът не помръдна. Присви очи и погледна през визьора, питайки се мислено дали ще успее да избяга до колата навреме, ако арабинът хукне да я гони. Щрак.

— Много ви благодаря — рече тя. Но той продължаваше да стои като вкаменен. Широко усмихната, тя тръгна заднешком към колата. Спомни си съветите на „Рийдърс дайджест“ към американците, изправени пред хора, които не говорят английски: винаги се усмихвайте!

— Скъпа, скачай в колата! — викна съпругът й.

— Всичко е наред, мисля, че не се обиди — рече тя и отвори вратата.

Докато снимаше, касетата бе свършила и радиото се бе включило. Рей Уокър протегна ръка, издърпа я в колата и потегли почти с летящ старт.

Арабинът изгледа отдалечаващата се кола, сви рамене и изчезна зад пясъчната дюна, където бе паркирал собствения си, боядисан в цвета на пустинята ландроувър. След няколко секунди и той потегли по посока на Абу Даби.

— Какво си се разбързал? — попита Мейбъл Уокър. — Той нямаше да ме нападне.

— Не е там работата, скъпа. — Рой Уокър имаше стиснатите устни на човек, който контролира положението и е в състояние да се справи с всякакво международно усложнение. — Отиваме в Абу Даби и взимаме първия самолет за дома. Както изглежда, тази сутрин Ирак е навлязъл в Кувейт, дявол да го вземе. Всеки момент може да се озоват и тук.

Беше десет часът сутринта местно време на 2 август 1990-а.

Дванайсет часа преди това, напрегнат и превъзбуден, полковник Осман Бадри чакаше, застанал до веригите на един неподвижен танк Т-72, близо до малкото летище, наречено Сафуан. Макар и да не го знаеше тогава, за Кувейт войната щеше да започне и завърши именно там, при Сафуан.

Непосредствено до летището, което разполагаше с писти, но не и със сгради, на север и на юг, минаваше главният път. От мястото, където бе застанал с лице на юг, Бадри виждаше мъждивото сияние на Джара, а по-нататък и по на изток, отвъд залива, блясъка на осветения Кувейт Сити.

Беше възбуден, защото бе настъпило времето на неговата страна. Времето да бъде наказана кувейтската паплач заради онова, което бяха сторили на страната му, за необявената икономическа война, за финансовите поражения и за надменната им арогантност.

Нима Ирак не беше задържал в продължение на осем кървави години персийските орди, за да не се спуснат към северната част на залива и да сложат край на луксозния им живот? А сега за отплата страната му трябваше да мълчи, докато кувейтците крадяха и тяхната част от петрола на общото находище Румала? Може би трябваше да живеят като просяци, а Кувейт с неговото свръхпроизводство да сваля цените? Може би трябваше да преклонят глава, докато кучетата на Ал Сабах настояваха да си получат обратно жалките милиард и половина долара заем, отпуснат на Ирак по време на войната?

Не, както обикновено президентът бе взел правилното решение. Исторически погледнато, Кувейт беше деветнайсетата провинция на Ирак; винаги е било така, докато през 1913-а англичаните не теглиха своята проклета черта и не създадоха най-богатия емират в света. Още тази нощ обаче те щяха да си върнат Кувейт и Осман Бадри щеше да участва във великото историческо събитие.

Като армейски инженер, той нямаше да е на първата линия, но щеше да я следва с мостоваците си, земекопната техника, булдозерите и сапьорите, за да отваря пътя, ако кувейтците се опитат да го блокират. Засега въздушното наблюдение не беше дало данни за преграждения. Нямаше насипи, пясъчни берми, противотанкови окопи, бетонни капани. Но за всеки случай инженерните войски щяха да бъдат там, под командването на Осман Бадри, за да проправят пътя на танковете и моторизираната пехота на Републиканската гвардия.

На няколко метра от мястото, където бе застанал, в полевата командна палатка старшите офицери мъдруваха над картите си и правеха последни промени в плана за нападение, докато часовете и минутите отлитаха и всички стояха в очакване на последната заповед от президента в Багдад: Напред!

Вече се бе срещал и разговарял със собствения си началник, генерал Али Мусули, който отговаряше за всички инженерни войски в Ирак и на когото дължеше пълна преданост, задето през февруари го бе препоръчал за „специалната задача“. Увери началника си, че хората му са добре екипирани и напълно подготвени.

Докато стоеше и разговаряше с Мусули, в палатката влезе друг генерал и така го представиха на Абдуллах Кадири, командващ бронетанковите войски. В отсрещния край на палатката бе зърнал генерал Саади Тумах Аббас, командващ елитната Републиканска гвардия. Като предан партиен член и поклонник на Саддам Хюсейн, той се смути, когато чу Кадири, от бронетанковите войски, да промърморва под нос: „Политически плъх!“ Как бе възможно това? Не беше ли Тумах Аббас приближен на Саддам Хюсейн и не беше ли награден, задето спечели последната битка при Фао, която най-накрая доведе до разгрома на иранците? Полковник Бадри беше изхвърлил от главата си слуховете, че всъщност битката при Фао била спечелена от генерал Махер Рашид, който сякаш изчезна вдън земя.

В тъмнината край него прииждаха войници и офицери от дивизиите на Тауакулна и Медина. В мислите си неволно се върна към онази паметна нощ през февруари, когато генерал Мусули го бе освободил от задачата да довършва обекта при Ал-Кубай и му бе заповядал да се яви в главната квартира в Багдад. Предполагаше, че ще го изпратят другаде.

— Президентът иска да те види — му заяви тогава Мусули.

— Ще изпрати да те повикат. Настани се в офицерското общежитие и стой на разположение денем и нощем.

Бадри прехапа устни. Какво ли е сторил? Какво ли е казал? Нещо нелоялно? Та това беше невъзможно. Дали не бяха направили клеветнически донос срещу него? Не, президентът не би изпратил да доведат такъв човек при него. Провинилият се щеше да бъде хванат от някой екип убийци от Амн-ал-Ам на бригадния генерал Хатиб и отведен да получи своя урок. Като видя физиономията му, Мусули избухна в смях и зъбите му лъснаха под големите черни мустаци, които мнозина от старшите офицери носеха, за да приличат на Саддам Хюсейн.

— Не се тревожи, има задача за теб, специална задача.

Така и стана. След двайсет и четири часа Бадри беше повикан във фоайето на офицерското общежитие, пред което го очакваше дълга щабна кола, с двама души от Амн-ал-Хас, охраната на президента. Отведоха го право в президентския дворец, където се състоя най-важната и вълнуваща среща в живота му.

Дворецът беше разположен на ъгъла на улиците „Кинди“ и „14 юли“, близо до моста със същото име — наречени така в чест на първия от двата преврата от юли 1968-а, довели на власт партията Баас, с което се слага край на управлението на генералите. Въведоха Бадри в една чакалня, където прекара цели два часа. Обискираха го два пъти много внимателно, преди да го въведат при величието.

Спря в мига, в който хората от охраната застанаха на място, сетне се изпъна, отдаде трепетно чест и задържа ръката си три секунди, преди да свали баретата от главата си и да я постави под лявата мишница. След това остана в положение „мирно“.

— Значи ти си геният на маскировката?

Бяха го предупредили да не гледа президента право в очите, но когато той го заговори, не можа да сдържи погледа си. Саддам Хюсейн беше в добро настроение. Очите на младия офицер, застанал пред него, излъчваха обич и преклонение. Добре, няма от какво да се бои. Със спокоен тон каза на инженера какво иска от него. Бадри щеше да се пръсне от гордост и благодарност.

В продължение на пет месеца работи денонощно, за да спази невъзможно краткия срок, и успя да изпълни възложената му задача предсрочно. Разполагаше с всичко, което му обеща президентът. Ако имаше нужда от още бетон или стомана, трябваше само да позвъни на Камел на частния му телефон и зетят на президента веднага му доставяше всичко от ресурсите на Министерството на индустрията. Ако имаше нужда от работна ръка, веднага пристигаха стотици работници, и то винаги осигурени по договор корейци и виетнамци. Това лято те сякоха и копаха, живееха в жалки паянтови бараки в долината, а сетне ги отведоха в неизвестна посока.

Ако не се броят кулитата, никой не идваше по пътя, защото черният път, широк колкото да мине един автомобил, беше предназначен само за поверените камиони и бетоновозите. Всички други, с изключение на шофьорите, идваха с руски хеликоптери МИЛ и едва тогава им сваляха превръзките от очите, за да им ги сложат отново на тръгване. Това важеше с еднаква сила за най-обикновения и най-високопоставения иракчанин.

Бадри бе избрал сам мястото, след като дни наред бе оглеждал планината от хеликоптер. Спря се на място, разположено високо в Джебал Хамрин, северно и по-навътре в планината от Кифри, където хълмовете на веригата Хамрин се издигаха по пътя за Сулаймания.

Работеше по двайсет часа на денонощие, спеше на обекта, ругаеше, заплашваше, умоляваше и подкупваше, за да извлече смайващи резултати от своите хора, докато най-сетне беше готов преди края на юли. Районът бе разчистен от всички следи на строителството — всяка тухла и буца цимент, всяко парче желязо, което би могло да блесне на слънцето, всяка диря и драскотина по скалите.

Трите села, които трябваше да пазят обекта, бяха завършени и населени с кози и овце. Най-накрая една земекопна машина, движеща се на заден ход, заличи пътя, затрупа го с камъни, превърна го в сипей по склона. Така трите долини и осквернената планина придобиха предишния си вид. Почти.

Защото той, Осман Бадри, полковник от инженерните войски, наследник на строителния талант, изградил Ниневия и Тир, ученик на великия руснак Степанов, майстор на — маскировката — изкуството да направиш нещо да прилича на друго нещо, или, по-добре, на нищо, — беше построил за Саддам Хюсейн Каала, Крепостта. Никой не можеше да я види и никой не знаеше къде се намира.

Преди да бъде покрита отгоре, Бадри бе наблюдавал как останалите — монтажници и учени — събират страховития топ, чиято цев щеше да стигне чак до звездите. Когато всичко беше готово, те си отидоха и на мястото остана само гарнизонът. Той щеше да живее тук. Никой нямаше да си тръгне пеш оттам. Пристигащите и заминаващите щяха да идват с хеликоптери. Никой от тях нямаше да каца, а щеше да стои надвиснал над малко затревено пространство извън планината. Пристигащи и заминаващи щяха да бъдат със завързани очи. Пилотите и екипажите щяха да бъдат откъснати от света в една-едничка въздушна база, където нямаше да идват посетители, нито пък щеше да има телефони. Последните семена от дива трева бяха пръснати, последните храсти засадени, и Крепостта беше оставена в своето усамотение.

Макар Бадри да не знаеше, работниците, които пристигаха и си отиваха с камиони, сетне биваха прехвърляни в автобуси с боядисани в черно прозорци. Веднъж в една клисура автобусите, превозващи 3000 азиатски работници, спрели, а охраната — побягнала. Взривове предизвикали свличане на склона и всички автобуси били завинаги погребани. Сетне охраната била избита от други. Всички те били видели Каала.

Съзерцанието на Бадри беше прекъснато от внезапно гръмналите викове от командната палатка и сред струпаните в очакване войници се разнесе вестта, че е дошла заповедта за атака.

Инженерът изтича към своя камион, метна се на седалката, а шофьорът форсира двигателя. Останаха по места, докато танковите екипажи на двете гвардейски дивизии, които щяха да бъдат в острието на настъплението, изпълниха въздуха с оглушителен шум, а руските Т-72 загромоляха и, оставяйки зад гърба си летището, поеха по пътя за Кувейт.

Както разказа по-късно на брат си Абделкарим, пилот на изтребител и полковник от военновъздушните сили, всичко било като да стреляш по вързан дивеч. Жалкият полицейски пост на границата бил буквално премазан. Към два часа след полунощ колоната вече прекосила границата и поела на юг. Ако кувейтците са се заблуждавали, че тази армия, четвърта по големина в света, ще напредне до хребета Мутла и там ще дрънка саби, докато Кувейт приеме исканията на президента, просто не са познали. Ако Западът е смятал, че те само ще завземат островите Уарба и Бубиян, за да получи Ирак отдавна желания достъп до Персийския залив, и те са си направили погрешно сметките. Заповедта от Багдад беше: всичко да се превземе.

Малко преди разсъмване се завърза танково сражение северно от Кувейт Сити, недалеч от малкия кувейтски петролодобивен град Джара. Единствената кувейтска бронирана бригада бе хвърлена бързо на север, след като седмица преди това бе задържана назад, за да не провокира иракчаните.

Битката беше неравна. Кувейтците, за които се предполагаше, че са само търговци и живеят от петрола, се биха геройски. Те успяха да задържат елита на Републиканската гвардия в продължение на дял час и така дадоха възможност на част от своите изтребители Скайхок и Мираж да излетят от базата Ахмади, малко по на юг. Огромните съветски Т-72 направиха на парчета по-малките китайски Т-55, с които разполагаха кувейтците. Защитниците загубиха двайсет танка, а оцелелите побързаха да се изтеглят.

Осман Бадри, който наблюдаваше от километър и половина как мастодонтите се въртят и стрелят сред облаци прах и дим, не можеше и да предположи, че един ден същите тези Т-72 ще се пръскат на парчета пред танковете Чалънджър и Абрам на британците и американците.

На разсъмване първите подразделения от острието на атаката навлязоха в северозападните предградия на Кувейт Сити, разделяйки силите си, за да обхванат четирите шосета, които осигуряваха достъп до града от тази посока: шосето за Абу Даби покрай брега, шосето за Джара между предградията Гранада и Андалус, както Пета и Шеста околовръстни магистрали, по на юг. След като се разделиха, четирите колони се насочиха към центъра на града.

Полковник Бадри едва ли беше нужен. Нямаше ровове, които сапьорите му да запълват, нямаше прегради, които да взривяват с динамит, нито бетонни кнехти, които да бъдат отмествани с булдозери. Само веднъж му се наложи да спасява живота си, като се хвърли на земята.

Прелитайки над Сулайбихат, съвсем близо до християнското гробище (макар той да не го знаеше) един Скайхок се спусна откъм слънцето, взе на мушка танка пред Бадри и му изпрати четири ракети въздух-земя. Машината се разтърси, изгуби една верига и пламна. Изпадналият в паника екипаж се изсипа от кулата. После Скайхокът се върна и се залови с камионите зад танка, като от носа му заблестяха пламъци. Бадри видя как пред него изригна асфалт и скочи през вратата в мига, в който шофьорът изпищя от ужас, изви рязко кормилото, камионът падна в канавката и се преобърна.

Нямаше пострадали, но Бадри се вбеси. Кучето му нагло! Завърши пътуването си в друг камион.

През целия ден се чуваха откъслечни престрелки, докато двете дивизии с танковете, артилерията и моторизираната си пехота преминаха с грохот през разпрострелия се нашироко Кувейт Сити. Група кувейтски офицери се затвориха в Министерството на отбраната и храбро се сражаваха с помощта на намерените вътре пистолети и пушки.

Но един иракски офицер, в добро разположение на духа, им даде да разберат, че ако започне да стреля с оръдието си, всички ще загинат. Неколцина от кувейтските бранители се захванаха да спорят с него, ала останалите свалиха униформите си, навлякоха диш-даш и гутра, и се измъкнаха от задния вход. Един от тях по-късно щеше да организира кувейтската съпротива.

По-сериозен отпор беше даден при резиденцията на емир Ал Сабах, макар той и семейството му отдавна да бяха избягали на юг да търсят убежище в Саудитска Арабия. Но съпротивата и там беше смазана.

По залез-слънце полковник Осман Бадри стоеше с гръб към морето в най-северната точка на Кувейт Сити, на улица „Персийски залив“ и гледаше към фасадата на резиденцията, двореца Дасман. Неколцина иракски войници бяха вече вътре и от време на време някой от тях излизаше, понесъл изтръгнат от стената безценен предмет, прескачайки телата по стъпалата и поляната, за да сложи плячката в близкия камион.

Самият той се изкушаваше да вземе някакъв подарък за баща си, но нещо го спираше. Може би възпитанието, което бе получил в онова проклето английско училище, което бе посещавал преди много години в Багдад благодарение на приятелството на баща му с англичанина Мартин и възхищението му от всичко британско.

— Който плячкосва, той краде, а да крадеш не е хубаво. Библията и Коранът го забраняват. Така че не го правете.

И до ден-днешен си спомняше как господин Хартли, директорът на първоначалното училище, спонсорирано от Британския съвет, наставляваше своите ученици — английски и иракски деца.

След като влезе в партията Баас, неведнъж се бе мъчил да убеждава баща си, че англичаните винаги са били империалистически агресори, държали в продължение на векове арабите под свое иго, за да трупат печалби.

А баща му, който бе вече над седемдесет, се усмихваше и казваше:

— Може да са чужденци и неверници, но са възпитани и имат принципи, сине мой. А би ли ми казал какви са принципите на твоя Саддам Хюсейн?

Оказа се невъзможно да набие в дебелата глава на стареца колко важна е партията за Ирак и как нейният ръководител ще изведе страната до победа и слава. После престана с тези разговори от страх баща му да не изтърси нещо за президента, някой съсед да го чуе и да ги вкара всички в беля. Много обичаше баща си и разногласията им бяха само по този въпрос.

И така, заради някакъв си англичанин отпреди двайсет и пет години, той остана настрана от плячкосването на двореца Дасман, макар то да отговаряше на традициите на неговите прадеди.

През онези години в първоначалното училище на фондация Тасисия поне го бяха научили да говори свободно английски и това се оказа полезно, защото на този език можеше да се разбира с полковник Степанов, който в продължение на дълги години служеше като старши офицер от инженерните войски в съветската група военни съветници. Замина си чак след края на студената война.

Осман Бадри беше на трийсет и пет години, а 1990-а се оказа най-важната година в живота му. След време бе споделил с по-големия си брат:

— Стоях си там с гръб към Залива и с лице към двореца Дасман и си мислех: „В името на Пророка, успяхме. Най-сетне превзехме Кувейт, и то за един ден.“ И с това се свърши.

Но се оказа, че е сбъркал.

Докато Рей Уокър „си мъкнеше гъза“, както се изрази самият той, из летището на Абу Даби, тропаше с юмрук по гишето и настояваше на своето конституционно американско право незабавно да получи билет, много негови съотечественици прекарваха една безсънна нощ.

Във Вашингтон, на разстояние седем часови пояса от него, Съветът за национална сигурност остана на крак цяла нощ. Преди членовете му трябваше да се срещат лично в Ситуационната зала в сутерена на Белия дом, но сега вече новите технологии позволяваха да се съвещават, намирайки се на различни места, с помощта на поверителна видеовръзка.

Предишната вечер, все още първи август във Вашингтон, дойдоха първите съобщения за стрелба по северната граница на Кувейт. Това се очакваше. Вече дни наред, оглеждайки този сектор, огромните спътници КХ-11 подаваха данни за струпване на иракски сили. По този начин Вашингтон знаеше повече, отколкото посланикът на САЩ в Кувейт. Проблемът се състоеше в това: какви всъщност бяха намеренията на Саддам Хюсейн? Само да сплашва, или да нахлува?

Към ЦРУ, в Лангли, бяха отправени настойчиви искания, но Управлението не можа да помогне с нищо, изпращайки анализи в стил „може би“, на основата на спътниковите снимки, подавани от Националното управление за разузнаване, и на политически данни, които отдавна бяха известни в Близкоизточния отдел на Държавния департамент.

— Такава информация може да осигури всеки малоумник, — изръмжа Брент Скоукрофт, председателят на Съвета за национална сигурност. — Нямаме ли някой наш човек в иракското правителство?

Полученият отговор бе: „За съжаление, не.“ Този проблем щеше да възниква още месеци наред.

Отговорът на гатанката дойде преди десет часа вечерта, когато президентът Джордж Буш си лягаше и не приемаше повече обаждания от Скоукрофт. Това бе след разсъмване в Персийския залив и иракските танкове бяха отвъд Джара, навлизайки в северозападните предградия на Кувейт Сити.

Както щяха да си спомнят по-късно участниците, нощта се оказа страхотна. Във видеовръзката участваха осем души, представящи Съвета за национална сигурност, Министерството на финансите, Държавния департамент, ЦРУ, Съвета на обединените началник-щабове и Министерството на отбраната. Следваха заповед след заповед и всички се изпълняваха. Тези поредици от заповеди излизаха от набързо свикания комитет КОБРА в Лондон, който беше пет часа по-напред от Вашингтон, но само два назад от Персийския залив.

И двете правителства замразиха всички иракски финансови авоари в чужбина, както и (с разрешението на кувейтските посланици и в двете столици) всички кувейтски авоари, така че на тях да не може да сложи ръка някакво марионетно правителство, поставено от Багдад. С тези решения бяха замразени милиарди и милиарди петродолари.

Президентът Буш беше събуден в 4.45 часа сутринта на 2 август, за да подпише документите. В Лондон госпожа Маргарет Тачър, отдавна будна и повече от бясна, вече бе сторила същото, преди да се качи на самолета си за САЩ.

Друга важна стъпка представляваше спешното свикване на Съвета за сигурност към Обединените нации в Ню Йорк, който да осъди нахлуването и да поиска незабавното изтегляне на Ирак. Това бе постигнато с резолюция 660, подписана в 4.30 часа същата сутрин.

На разсъмване видеоконференцията приключи, участниците имаха два часа да се приберат у дома, да се окъпят, преоблекат, обръснат и да се върнат в осем сутринта в Белия дом за заседание на Съвета за национална сигурност в пълен състав и под личното председателство на президента Джордж Буш.

Новоприсъединилите се за заседанието в пълен състав включваха министъра на отбраната Ричард Чейни, министъра на финансите Никълъс Брейди и министъра на правосъдието Ричард Торнбъроу. Боб Кимит продължаваше да представя Държавния департамент, защото държавният секретар Джеймс Бейкър и неговият заместник Лорънс Игълбъргър отсъстваха от града.

Председателят на Съвета на обединените началник-щабове Колин Пауъл се бе върнал от Флорида, водейки със себе си генерала, стоящ начело на Централното командване — висок, плещест мъж, за когото щеше да се говори повече след време. Когато генерал Колин Пауъл влезе в залата, Норман Шварцкопф крачеше редом с него.

Джордж Буш напусна заседанието в 9.15 сутринта, когато Рей и Мейбел Уокър, преизпълнени с благодарност, вече летяха в посока северозапад към сигурността на родния си дом. На южната поляна президентът се качи на един хеликоптер, за да отиде във военновъздушната база Ендрюс, откъдето се прехвърли на своя самолет и отлетя за Аспен, Колорадо.

По програма трябваше да говори там за „Отбранителните нужди на Съединените щати“. Темата се оказа повече от подходяща, но денят щеше да е доста по-натоварен от предвиденото.

Докато летеше, по телефона му се обади йорданският крал Хюсейн, монархът начело на по-малкия, но зле притиснат от Ирак съсед. Хашемитският крал се намираше в Кайро за разговори с египетския президент Хосни Мубарак.

Крал Хюсейн отчаяно настояваше Америка да даде на арабските държави няколко дни да се опитат да се оправят без война. Самият той предлагаше четиристранна конференция с участието на президента Мубарак, на него самия и на Саддам Хюсейн под председателството на Негово величество саудитския крал Фахд. Беше уверен, че подобна конференция ще убеди иракския диктатор да се изтегли от Кувейт без война. За целта обаче бяха необходими три, може би четири дни. Освен това Ирак не биваше да се осъжда публично от нито една от страните участнички в конфедерацията.

Президентът Буш му заяви: „Имате ги. Ще се съобразя с вас.“ Злощастният Джордж все още не се бе срещнал с дамата от Лондон, която го очакваше в Аспен. Само за два часа тя успя така да го обработи, че той беше готов да изпълни всяко нейно желание.

— Не бива, Джордж, не бива да му се размине. — Застанал срещу искрящите сини очи и отсечените й като с диамант думи, които прерязваха дори шума на климатичната инсталация, Джордж Буш призна, че и Америка няма такова намерение. Приближените му споделиха по-късно, че според тях той се страхувал по-малко от артилерията и танковете на Саддам Хюсейн, отколкото от всяващата ужас дама.

На 3 август Америка подшушна няколко думи на Египет. На президента Мубарак бе напомнено; че неговите въоръжени сили зависят от американските оръжия, че Египет е длъжник на Световната банка и Международния валутен фонд и че получава огромна американска помощ. На 4 август египетското правителство огласи декларация, осъждаща без заобикалки нахлуването на Саддам Хюсейн в Кувейт.

За голямо огорчение, но не и за изненада на йорданския крал, иракският деспот категорично отказа да отиде на конференцията в Джеда и да седне до Хосни Мубарак под председателството на крал Фахд.

За краля на Саудитска Арабия това беше недопустима грубост, демонстрирана в рамките на една култура, която се гордее с изисканата си любезност. Крал Фахд, който зад неизменната си любезност криеше голяма политическа проницателност, не остана доволен.

Това беше единият от двата фактора, които предотвратиха конференцията в Джеда. Другият бяха американските спътникови снимки, показани на саудитския монарх, които доказваха, че иракската армия съвсем не е спряла настъплението си, а продължава да напредва в пълен боен ред на юг към саудитската граница.

Щяха ли наистина да нахлуят в самата Саудитска Арабия? Изглежда да. Саудитска Арабия се слави с най-големите петролни запаси в света. След нея е Кувейт с резерви за повече от сто години при сегашното равнище на производство. На трето място е Ирак. Завладявайки Кувейт, Саддам Хюсейн бе променил реда. Нещо повече, 90 процента от саудитските петролни кладенци и резерви са затворени в далечния североизточен ъгъл на кралството, близо до Дахран, Ал-Кобар, Дамам и Джубаил и още по-навътре в сушата. Триъгълникът се изпречваше на пътя на настъпващите дивизии на Републиканската гвардия, а снимките показваха как в Кувейт навлизат и нови дивизии.

За щастие, Негово величество така и не разбра, че снимките са подправени. Дивизиите близо до границата се окопаваха, но булдозерите бяха изтрити от снимките.

На 6 август Кралство Саудитска Арабия официално поиска от Съединените щати да изпратят сили, за да го защитят.

Първите ескадрили от изтребители-бомбардировачи излетяха още същия ден за Близкия изток. Започваше операция „Пустинен щит“.

Бригадният генерал Хасан Рахмани скочи от щабната си кола и изтича по стълбите на хотел „Хилтън“, който бе набързо превърнат в главна квартира на иракските служби за сигурност в окупиран Кувейт. Докато прекосяваше фоайето, го досмеша, защото хотелът се намираше до самото американско посолство. И двете сгради бяха разположени на брега с чудесен изглед към блестящите сини води на Персийския залив.

Изгледът беше всичко, с което персоналът на посолството щеше да разполага известно време — по негово нареждане сградата беше незабавно обградена от републикански гвардейци. Не можеше да попречи на чуждите дипломати да предават от собствената си суверенна територия съобщения до своите правителства, освен това знаеше, че не разполага със суперкомпютри, които да дешифрират сложните кодове, използвани от англичани и американци.

Но като началник на контраразузнаването на Мухабарат, можеше да се погрижи да не разполагат с много материал за съобщения, като ограничи наблюденията им до онова, което виждат от прозорците.

При това положение, разбира се, оставаше възможността да получават информация по телефона от своите сънародници, които все още се намираха на свобода в Кувейт. Ето друга приоритетна задача — да се погрижи всички външни телефонни линии да бъдат прекъснати или подслушвани; подслушването беше за предпочитане, но повечето от най-добрите му хора бяха заети в Багдад.

Трийсет и седем годишният Рахмани беше строен красив мъж с гладко обръснато лице — не си даваше труд да пуска мустаци ала Саддам Хюсейн. Добре знаеше, че заема своя пост заради високата си квалификация, а не поради политически връзки. Беше типичен технократ в свят от издигнали се по политическа линия кретени.

Защо служиш на този режим? — питаха го приятели от чужбина. Въпросът обикновено задаваха, след като се бяха напили в бара на хотел „Рашид“, или на друго, по-усамотено място. Разрешено му беше да се среща с тях, защото това беше и част от работата му. Но всеки път той оставаше съвършено трезвен. Не че имаше нещо против алкохола по религиозни съображения — просто поръчваше джин и тоник, но имаше грижата да предупреди бармана да налива в неговата чаша само тоник.

Затова на въпроса отговаряше с усмивка:

— Аз съм иракчанин и се гордея с това — на кое правителство трябва да служа според вас?

Дълбоко в себе си знаеше прекрасно защо служи на режим, чийто величия презираше. Ако у него имаше някакво чувство — нещо, на което твърдеше, че не е способен, — то бе истинска обич към неговата страна и народ, към обикновените хора, които партията Баас отдавна бе престанала да представя.

Но основната причина беше, че иска да се издигне в живота. Иракчанин от неговото поколение имаше ограничени възможности да го постигне. Можеше да се противопостави на режима, да напусне страната и едва да свързва двата края в чужбина, като превежда за стотинки от арабски на английски и непрекъснато да се крие от убийците, изпратени да го търсят, или да остане в Ирак.

Оставането в Ирак предлагаше три възможности. Отново да се противопостави на режима и да намери смъртта си в някоя от стаите за изтезания на онова животно Омар Хатиб — същество, което ненавиждаше, съзнавайки добре, че чувствата им са взаимни; да се опита да оцелее като независим бизнесмен в една икономика, която биваше систематично разорявана; или пък да се усмихва на идиоти и да се издига в редовете им благодарение на ума и таланта си.

Не виждаше нищо лошо в последното. Подобно на Райнхард Гелен, служил първо на Хитлер, сетне на американците и накрая на западногерманците; подобно на Маркус Волф, служил на източногерманските комунисти, без да вярва и на една дума от приказките им, той беше като играч на шах. Живееше заради играта, заради сложните ходове на шпионажа и контрашпионажа. Ирак беше личната му шахматна дъска. Знаеше, че други професионалисти по цял свят щяха да го разберат.

Хасан Рахмани се махна от прозореца, седна на стола зад бюрото и започна да пише. Предстоеше ужасно много работа, за да стане Кувейт относително сигурен като деветнайсета провинция на Ирак.

Първият му проблем беше, че не знаеше докога Саддам Хюсейн възнамерява да остане в Кувейт. Съмняваше се, че и самият президент знае. Ако Ирак щеше да се изтегля, нямаше смисъл да пуска в ход огромна контраразузнавателна операция, запушвайки всички процепи в сигурността, които свари.

Самият Рахмани смяташе, че на Саддам би могло и да му се размине. Но това би означавало да прояви хитрост, да предприема точни и безгрешни ходове и да говори онова, което трябва. Първата хитрост би била да присъства на онази конференция утре в Джеда, да не спира да ласкае крал Фахд, да твърди, че Ирак иска единствено справедлив договор за петрола, достъп до Залива и опрощаване на заема, който дължи, за да се прибере в Багдад. По този начин, като остави всичко в ръцете на арабските страни и на всяка цена държи американците и британците настрана, Саддам можеше да разчита, че арабите ще говорят и преговарят до края на света.

На Запада, чието внимание никога не се задържа повече от няколко седмици, ще му омръзне да се занимава с този въпрос и ще го остави на четиримата араби — двама крале и двама президенти. Така и англосаксонците ще са доволни, стига петролът да не секва. Ако в Кувейт не се стигне до зверства, средствата за масово осведомяване ще изоставят темата, режимът в изгнание на Ал Сабах ще бъде забравен, кувейтците ще свикнат с новото управление, а конференцията за изтегляне от Кувейт ще предъвква едно и също в продължение на десетилетие, докато изгуби смисъл.

Всичко това беше напълно осъществимо, но при точно определен подход. Подходът на Хитлер — искам да постигна единствено мирно уреждане на справедливите си искания, това е наистина последната ми териториална претенция. Крал Фахд щеше да се хване на въдицата — и без това никой не обичаше кувейтците, още по-малко лентяите от династията Ал Сабах. Крал Фахд и крал Хюсейн щяха да ги изоставят, също както Чембърлейн бе изоставил чехите през 1938-ма.

Бедата беше там, че Саддам бе дяволски добър в мръсните ходове — инак нямаше да е още жив, — но по отношение на стратегията и дипломацията беше същински палячо. Президентът все някъде щеше да сбърка, мислеше си Хасан Рахмани; нито ще се изтегли, нито ще продължи, за да завладее саудитското петролно поле и да постави Западния свят пред свършен факт, та да не могат да направят нищо, без да унищожат петрола и собственото си благополучие за цяло поколение.

Западът означаваше Америка с британците до нея, а те всички си бяха англосаксонци. Познаваше великолепно англосаксонците. Петте години, прекарани в началното училище на господин Хартли, го бяха научили не само на безгрешен английски, но и да разбира англичаните и никога да не забравя проклетия им навик да ти стоварват юмрук без предупреждение.

Потри брадичка при спомена за такъв един юмрук и високо се разсмя. Адютантът му, седнал в ъгъла, подскочи високо. Майк Мартин, дяволите да те вземат, къде ли си сега?

Умният, културен, образован и изтънчен Хасан Рахмани, космополит от висшето общество, който служеше на режим от главорези, се приведе над бележките си. От 1 800 000 души, живеещи в Кувейт, само 600 000 бяха кувейтци. Към тях трябваше да се добавят 600 000 палестинци, някои от които щяха да останат верни на Кувейт, а други — да застанат на страната на Ирак по примера на ООП, а останалите по всяка вероятност щяха да държат главите си наведени и да се опитват да оцелеят. Имаше 300 000 египтяни и някои от тях без съмнение работеха за Кайро, което в момента беше равнозначно на това, да работят за Вашингтон или Лондон; 250 000 пакистанци, индийци, бангладешци й филипинци, повечето физически работници или домашни прислужници. Като иракчанин той вярваше, че ако ги ухапе комар, кувейтците няма да се почешат по задника, а ще извикат някой слуга чужденец да го направи вместо тях.

И накрая 50 000 поданици на развития свят: англичани, американци, французи, германци, испанци, шведи, датчани — каквито щеш. А от него се очакваше да сложи край на чуждия шпионаж. Въздъхна с копнеж по времето, когато вестите се предаваха с пратеници или по телефона. Като началник на контрашпионажа можеше да затвори плътно границите и да прекъсне телефонните линии. Но в наши дни всеки глупак, който има сателитна връзка, би могъл да натиска бутоните на клетъчния си телефон или клавиатурата на снабдения си с модем компютър и да разговаря с Калифорния. Щеше да е много трудно да овладее подобно нещо, освен с най-съвременна апаратура, с каквато не разполагаше.

Знаеше, че не може да спре изтичането на информация, нито потока бегълци през границата. Не можеше да повлияе и на летящите американски сателити, които, както предполагаше (и не се лъжеше) бяха до един препрограмирани да изменят наблюдението си така, че всеки няколко минути да наглеждат Кувейт и Ирак.

Нямаше смисъл да се опитва да постигне невъзможното, макар и да се преструваше, че го прави. Трябваше да съсредоточи усилията си в предотвратяване на активния саботаж, избиването на иракчани, разрушаването на техниката им и създаването на истинска съпротивително движение. А също така да попречи на такова едно евентуално съпротивително движение да получава помощ отвън под формата на хора, ноу-хау или оръжие.

В това отношение щеше да се натъкне на съперници от АМАМ, тайната полиция, настанена два етажа под него. Както научи тази сутрин, Хатиб бе сложил за началник на АМАМ в Кувейт главореза Сабауи — същия брутален тъпанар като него самия. Ако кувейтци от съпротивата попаднеха в техни ръце, щяха да се разкрещят така високо, както и родните дисиденти. Затова Рахмани ще се занимава само с чужденците. Така му беше възложено.

Д-р Тери Мартин завърши малко преди пладне лекцията си във факултета по ориенталистика и африканистика на Лондонския университет, който се помещаваше в една пресечка на Гоувър Стрийт, и се оттегли в стаята за старши преподаватели. Пред вратата срещна секретарката Мейбъл, която работеше за него и още двама старши преподаватели по арабистика.

— О, доктор Мартин, има съобщение за вас.

Тя започна да рови в куфарчето си, което подпря на облеченото си в туид коляно, и измъкна оттам листче хартия.

— Този господин ви търси по телефона. Помоли да му се обадите, било много спешно.

Той влезе в стаята, остави си лекцията за Абасидския халифат и отиде до автомата на стената. На второто иззвъняване бодър женски глас просто повтори номера. Без името на компанията, само номера.

— Там ли е господин Стивън Ланг? — попита Мартин.

— За кого да предам?

— Ами, доктор Мартин. Тери Мартин. Търсил ме е.

— А, да, доктор Мартин, бихте ли изчакали?

Мартин сви вежди. Тя знаеше, че са го търсили, знаеше името му. За нищо на света не можеше да си спомни за някакъв Стивън Ланг. Обади се мъжки глас.

— Аз съм Стив Ланг. Страшно мило от ваша страна, че се обадихте веднага. Преди време се срещнахме в Института за стратегически проучвания. Непосредствено след като прочетохте великолепния си доклад върху системата за снабдяване на Ирак с оръжие. Свободен ли сте за един обяд?

Ланг, който и да беше той, прибягна до онзи начин на изразяване, едновременно неуверен и убедителен, на който трудно се отказва.

— Днес ли? Сега?

— Стига да не сте зает. Какво щяхте да ядете?

— Сандвичи в стола — отвърна Мартин.

— Не бих ли могъл все пак да ви предложа паниран морски език с лимонов сок и ситно нарязан магданоз в ресторант „Скот“? Знаете го, разбира се. На Маунт Стрийт.

Мартин го знаеше — един от най-добрите и най-скъпи рибни ресторанти в Лондон. На двайсет минути път с такси. Беше дванайсет и половина. Освен това много обичаше риба. „Скот“ беше далеч над възможностите на преподавателската му заплата. Дали Ланг знаеше всички тези неща?

— А вие от ИСП ли сте? — попита го той.

— Ще ви обясня, докато обядваме, докторе. Да речем в един. Очаквам ви с нетърпение — рече Ланг и затвори телефона.

Когато Мартин влезе в ресторанта, метр д’отелът излезе лично да го посрещне.

— Доктор Мартин? Господин Ланг ви очаква. Моля, последвайте ме.

Масата беше настрана, в един ъгъл, много дискретна. На нея човек можеше да разговаря, без да го чуват. Ланг, когото той вече беше съвсем сигурен, че никога не е срещал, стана да го посрещне. Беше слаб кокалест мъж с оредяваща сива коса, в тъмен костюм и дискретна вратовръзка. Той настани гостенина си и вдигна вежда към бутилката чудесно изстудено вино „Мьорсо“, която се подаваше от кофичката с лед. Мартин кимна.

— Вие не работите в Института, нали, господин Ланг?

Ланг изобщо не се смути. Изчака келнера да налее свежата хладна течност, да остави по едно меню на двамата и да се отдалечи. После вдигна чаша към госта си.

— Всъщност работя в Сенчъри Хаус. Това смущава ли ви?

Британската тайна разузнавателна служба се помещава в Сенчъри Хаус — една доста неугледна сграда южно от Темза. Къщата не е нова и вътре прилича на лабиринт, така че посетителите нямат нужда от пропуск; щом влязат, след броени секунди се загубват и започват да викат за помощ.

— Не, просто се интересувах — отвърна Мартин.

— Всъщност ние сме онези, които се интересуваме. Аз съм много голям ваш почитател. Опитвам се да бъда в течение, но не съм така осведомен като вас.

— Трудно ми е да го повярвам — рече Мартин, но беше поласкан. Когато кажеш на един учен, че се възхищаваш от него, той се ласкае.

— Така е — настоя Ланг. — Морски език за двамата, така ли? Чудесно. Смятам, че съм прочел всички ваши доклади, изнесени в Института пред хората от Обединените служби и в Чатъм. Плюс, разбира се, онези две статии в „Сървайвъл“.

През изминалите пет години, въпреки че беше млад, само трийсет и пет годишен, непрекъснато търсеха д-р Мартин да изнася доклади на такива места като Института за стратегически проучвания, Института на обединените служби и онова заведение в Чатъм Хаус, което се занимаваше с интензивно изучаване на международното положение. „Сървайвъл“ е списанието на Института за стратегически проучвания и по двайсет и пет екземпляра от всеки негов брой отиват автоматично във Форин офис на Кинг Чарлс Стрийт, а оттам пет екземпляра заминават за Сенчъри Хаус.

Всички тези хора не се интересуваха от Тери Мартин, защото беше блестящ учен в областта на Средновековна Месопотамия, а заради втората му специалност. Воден от чисто личен интерес, още преди години той бе започнал да изучава въоръжените сили в Близкия изток, посещавайки изложби на военна техника, завързвайки приятелство с производители й техните арабски клиенти, сред които свободното владеене на арабския език му осигуряваше много контакти. След десет години се бе превърнал в подвижна енциклопедия по предмета на собственото си хоби и в него се вслушваха най-добрите професионалисти — също като американския писател Том Кланси, когото смятат за капацитет от световна величина по военната техника на НАТО и Варшавския договор.

Сервираха им двете порции паниран морски език и те започнаха с удоволствие да се хранят.

Два месеца преди това Ланг, който по това време беше оперативен директор на Отдела за Близкия изток в Сенчъри Хаус, поиска от Отдела за проучвания да му дадат пълни сведения за Тери Мартин. Онова, което прочете, му направи силно впечатление.

Роден в Багдад, израсъл в Ирак, а сетне получил образование в Англия, Мартин напуснал Хейлибъри с три специалности — английски, история и френски. В Хейлибъри го смятали за блестящ учен, предопределен за стипендия в Оксфорд или Кеймбридж.

Но момчето, което вече говорело съвършено свободно арабски, искало да продължи да учи в тази област, затова подало молба да постъпи във факултета по ориенталистика и африканистика в Лондон. След интервюто бил незабавно приет, той започнал да следва през есенния семестър на 1973-а, специалност История на Близкия изток.

Завършил без никакви усилия с отлична диплома за три години, а сетне прекарал там още толкова, за да вземе доктората си, като специализирал история на Ирак от осми до петнайсети век, с тясна специализация Абасидския халифат от 750 до 1258-ма. Защитил докторат през 1979-а, сетне взел полагащия му се платен едногодишен отпуск. Така се оказал в Ирак през 1980-а, когато Ирак нахлува в Иран, поставяйки началото на осемгодишната война, и това породило интереса му към въоръжените сили в Близкия изток.

Като се върнал, бил само на двайсет и шест години, но получил предложение да чете лекции във факултета — изключителна чест, защото това е един от най-добрите факултети по ориенталистика и африканистка в света, в които трудно се прониква. На трийсет и четири години, благодарение на блестящите си изследвания, станал доцент и му възложили да чете История на Близкия изток. Очевидно го гласели да стане професор на четирийсет години.

Това бе прочел Ланг в биографията му. Но интересът му бе повече привлечен от втората специалност на Мартин, а именно енциклопедичните му познания по военните арсенали в Близкия изток. В продължение, на много години една периферна област, останала в сянката на студената война, но сега…

— Във връзка с Кувейт е — рече най-сетне той. Бяха разчистили остатъка от рибата. И двамата бяха отклонили предложението за десерт. Бутилката „Мьорсо“ им се услади и Ланг се бе погрижил Мартин да изпие повечето от нея. А сега се появиха, сякаш неканени, две чаши отлежало порто.

— Както можете да си представите, през последните няколко дни цари голяма суматоха.

Ланг омаловажаваше онова, което ставаше. Желязната лейди се бе върнала в отвратително настроение от Колорадо, или, както се изразяваха приближените й, в ролята на Бодичея, древната британска кралица, която с мечовете, стърчащи от бойната й колесница, отсичала от коленете краката на римляните, които заставали на пътя й. Говореше се, че министърът на външните работи Дъглас Хърд възнамерявал да си навлече стоманен шлем. В резултат на всичко това върху призрачните фигури, обитаващи Сенчъри Хаус, завалели искания за незабавни разяснения.

— Работата е в това, че бихме желали да внедрим някого в Кувейт, за да разбере какво всъщност става там.

— Така както е окупиран от Ирак ли?

— Боя се, че няма как иначе, след като те владеят положението.

— А защо аз?

— Искам да съм откровен — рече Ланг, който нямаше никакво намерение да бъде такъв. — Наистина трябва да разберем какво става там вътре. Иракската окупационна армия — какъв брой, колко е подготвена, как е въоръжена. Как се оправят нашите поданици там, застрашени ли са, могат ли да бъдат измъкнати от страната. Имаме нужда от човек на място. Информацията е жизненоважна. Така че ни трябва човек, който говори арабски като арабин, кувейтец или иракчанин. А вие прекарвате живота си сред араби, нали така?

— Но положително тук, във Великобритания, има стотици кувейтци, които биха могли да се вмъкнат обратно — рече Мартин.

Ланг пое въздух, без да бърза, за да изсмуче заклещилото се между два зъба парченце морски език.

— Всъщност бихме предпочели да работим с някой от собствените си хора.

— Англичанин ли? Който може да мине за арабин сред арабите?

— Тъкмо от такова нещо имаме нужда, но то едва ли съществува.

Сигурно се дължеше на виното. Тери Мартин не беше свикнал да пие на обяд. Ако би могъл да върне часовника с няколко секунди назад, би си отхапал езика. Но го изтърси, а сетне беше прекалено късно.

— Познавам такъв. Брат ми Майк. Майор е в САС. Той може да мине за арабин.

Ланг скри радостната възбуда, която прониза тялото му, докато изваждаше клечката за зъби от устата си заедно с дразнещото го късче морски език.

— Може, така ли? — промърмори той. — Може, значи?

Глава 3

Стив Ланг се върна с такси в Сенчъри Хаус. Беше едновременно изненадан и окрилен. Беше уредил обяда с учения арабист с надеждата да го привлече за друга задача, която продължаваше да има наум, а въпроса за Кувейт повдигна само за да подхване разговор.

Многогодишният му опит го бе научил да започва с въпрос или искане, което човекът срещу него не би могъл да изпълни, и едва тогава да премине по същество. На теория, неудовлетворен от неспособността си да изпълни първото искане, експертът ще се подаде по-лесно на второто, за да запази собственото си самочувствие.

Изненадващото разкритие на д-р Мартин всъщност даваше отговор на въпроса, който вече се повдигна в Сенчъри Хаус предишния ден на заседание на ръководството. Тогава погледнаха на него като на неудовлетворимо желание. Но ако младият д-р Мартин беше прав… Брат, който говори арабски, дори по-добър арабски от него… И който е вече в състава на Авиационния Полк за специални задачи и, следователно, е свикнал да живее в условията на нелегалност… Интересно, много интересно.

Веднъж пристигнал в Сенчъри Хаус, Ланг се запъти право към непосредствения си ръководител, началника на Близкоизточния отдел. След като прекараха един час заедно, те се качиха на горния етаж да се срещнат с един от двамата заместник-началници на службата.

Тайната разузнавателна служба, или СИС, също така широко, макар и неправилно известна като МИ-6, си остава неясна организация, която пази тайните си, дори и в днешно време на „прозрачно управление“. Едва в последните години британското правителство най-сетне призна официално, че тя съществува. А чак през 1991 г. същото правителство обяви публично името на нейния шеф — ход, който повечето посветени смятаха за глупав и недалновиден, защото не постигна нищо, освен дето принуди нещастният господин да си осигури телохранители на държавна сметка — нещо съвсем нежелано. До такива безсмислици води коректността в политиката.

Служителите на СИС не са посочени по списък в никакъв справочник и ако въобще фигурират някъде, то това е като чиновници в списъците на различни министерства, главно на Форин офис, под чиято егида е поставена службата. Бюджетът й не фигурира в нито едно перо, защото е прикрит в бюджетите на дузина различни министерства.

Дори неугледната й сграда се смяташе в продължение на години за държавна тайна, докато не стана ясно, че всеки шофьор на такси в Лондон, помолен да отведе клиент до Сенчъри Хаус, би отговорил: „О, Бърлогата на привиденията ли, дадено.“ Това ги накара да приемат, че щом като всички лондонски таксиджии знаят къде се намира, вероятно и КГБ я е открил.

Макар и далеч не така прочута както ЦРУ, безкрайно по-малка и по-зле финансирана, „фирмата“ си бе спечелила солидна репутация сред приятели и врагове поради качеството на своя „продукт“ (тайно събирана разузнавателна информация). Единствено Мосад измежду главните разузнавателни централи по света е по-малък и дори още по-потаен.

Мъжът, който оглавява СИС, е официално известен като неин началник и никога не е бил генерален директор, нищо че в печата безкрайно често и съвсем неправилно го титулуват по този начин. Генерален директор има другата подобна организация, МИ-5, или Службата за сигурност, която отговаря за контраразузнаването в границите на Обединеното кралство.

За вътрешна употреба началникът е известен под инициала „К“, което, изглежда, ще да произлиза от думичката, назоваваща длъжността му на английски. Но не бе така. „К“-то идваше от фамилното име на един отдавна покоен господин — първият началник на СИС, адмирал сър Мансфийлд Къмингс.

Непосредствено след началника следват двама заместник-началници, а под тях има петима помощник-началници. Тези хора управляват пет отдела. Оперативен (който събира тайната информация); разузнавателен (който я анализира с надеждата, че в нея се крие някаква смислена картина); технически (който се занимава с фалшивите документи, минифотоапаратите, тайнописа, свръхмалките средства за свръзка и всички други миниатюрности, необходими, за да се свърши, и то безнаказано, нещо незаконно в този наш недружелюбен свят); административен (където са заплатите, пенсиите, списъците на служителите, счетоводната отчетност, юридическата кантора, централната картотека, и т.н.); и контраразузнавателен (който се опитва да пази службата чиста от враждебно инфилтриране, като щателно проучва и проверява служителите).

В Оперативния отдел влизат ръководителите, които отговарят за различните части на земното кълбо — Западното полукълбо, Съветския блок, Африка, Европа, Близкия изток, Австралия и Азия — плюс допълнителната Служба за свръзка, която има деликатната задача да се опитва да координира работата с „дружески“ централи.

Честно казано, нещата не са чак толкова прегледни (при англичаните нещата никога не са съвсем прегледни), но, както изглежда, въпреки това се справят.

През август 1990-а в центъра на вниманието беше Близкият изток и най-вече секторът за Ирак, в който всички политици и бюрократи от Уестминстър и Уайтхол се бяха скупчили като същински фенове.

Заместник-началникът изслуша внимателно ръководителя за Близкия изток и оперативния директор за района и умислено кимна няколко пъти. „Интересна възможност, мислеше той, или поне може да се окаже такава.“

Не че не идваше информация от Кувейт. През първите четирийсет и осем часа, преди иракчаните да прекъснат международните телефонни връзки, всички британски компании с представителства в страната се бяха свързали по телефона, телекса или факса със своите хора на място. Кувейтското посолство беше продънило ушите на Форин офис с първите ужасяващи новини с искания за незабавна намеса.

Проблемът се състоеше в това, че на практика нищичко от тази информация не можеше да се представи на кабинета като напълно достоверно. В резултат на нахлуването Кувейт се бе превърнал в гигантска „лайняна каша“, както саркастично се бе изразил преди шест часа министърът на външните работи.

Изплашените до смърт търговци, инженери и техници повтаряха само, че чуват спорадичен огън. „Кажи нещо ново“, беше реакцията в Сенчъри на въпросните разузнавателни бисери.

Но виж, човек на място, при това подготвен за дълбоко внедряване и нелегални действия, който може да мине за арабин… ето това е вече нещо различно. Да не говорим, че така биха получили напълно достоверна, истинска информация за онова, което, по дяволите, ставаше там. Очертаваше се и възможност да покажат на политиците, че не си клатят краката и така да накарат Уилям Уебстър, директорът на ЦРУ отвъд океана, да се задави от яд, докато си пие уискито.

Заместник-началникът не си правеше илюзии за едва ли не кокетливото уважение (взаимно при това), което Маргарет Тачър започна да проявява към САС от онзи следобед през май 1980-а, когато гръмнаха терористите в Иранското посолство в Лондон и тя прекара вечерта с екипа в щаба на Олбъни Стрийт, пи уиски с тях и до късно слуша разказите им за храбри подвизи.

Официално Авиационният полк за специални задачи няма нищо общо със СИС, защото са на различно подчинение. Двайсет и втори САС, съставен от военнослужещи на редовна служба (за разлика от Двайсет и трети САС, който е съставен от военнослужещи на повикване) е базиран в Западна Англия, в казарма край провинциалния град Херефорд, наречена просто Стърлинг Лайне. Неговият командир се подчинява на директора на специалните сили, чиято служба е настанена в Западен Лондон, в няколко отделни сгради. Кабинетът му се намира на последния етаж на стара къща с колони, сякаш вечно покрита със скеле, и е част от редица тесни помещения, където липсата на блясък прикрива значението на операциите, които се планират там.

Директорът на специалните сили се подчинява на директора на военните операции (генерал), който пък се подчинява на началника на Генералния щаб (по-висшестоящ генерал), а Генералният щаб е подчинен на Министерството на отбраната.

Но думата „специален“ в названието на САС си има основание. Още откакто е създаден от Дейвид Стърлинг през 1941-а в Западната пустиня, той е изпълнявал тайни задачи. Те винаги са включвали дълбоко проникване с оглед да се наблюдава движението на противника от прикритие; дълбоко проникване с оглед саботаж, убийства и въобще най-различни поразии; премахване на терористи; освобождаване на заложници; плътна охрана — евфемизъм, означаващ охрана на високопоставени лица; а също и подготовка на военен персонал в чужбина.

Както става с офицерите и военнослужещите от всяка елитна част, и тези от САС обикновено живеят без много шум, в затворен кръг, не разговарят за работата си с външни лица, не позволяват да бъдат снимани и много рядко излизат от сянката, в която живеят.

Тъй като в начина на живот на членовете на двете тайни общества има много общо, СИС и САС се познават най-малкото по физиономия и в миналото често са си сътрудничили в съвместни операции, а и често са си разменяли кадри във връзка с конкретни задачи. Нещо подобно имаше предвид и заместник-началникът на СИС същата вечер след залез-слънце, когато взе чаша малцово уиски от ръката на бригадния генерал Дж. П. Лъват, в тайния му щаб в Лондон (след като, разбира се, получи разрешение за това от сър Колин, Шефа).

В същото време нищо неподозиращият обект на разговорите в Лондон се взираше в една карта в съвсем друга казарма на километри разстояние от там. През последните осем седмици той, заедно с екипа си от дванайсет инструктори, живееше в част от жилищата, отделени за хората от личната охрана на шейха на Абу Даби Зайед бин Султан. Полкът беше получавал тази задача много пъти преди това. Навсякъде по западния бряг на Персийския залив, като се започне със Султаната Оман на юг, до Бахрейн на север, е разположена верига от султанати, емирати и шейхства, където от векове се навъртат англичаните. Договорните държави, сега Обединени арабски емирства, са били наречени така, защото някога Великобритания е подписала с техните владетели договор да ги защищава с Кралската флота от безчинстващите пирати в замяна на търговски привилегии. Тези отношения продължават да са в сила и охраната на въпросните владетели се подготвя от инструктори на САС. Разбира се, изплащат се хонорари, но на Министерството на отбраната в Лондон.

Майор Майк Мартин беше проснал върху масата в трапезарията карта на Персийския залив и Близкия изток и я изучаваше в компанията на няколко свои подчинени. На трийсет и седем години той съвсем не беше най-възрастният от присъстващите мъже; двама от сержантите му бяха прехвърлили четирийсетте, но бяха опитни, жилави военни в отлична форма, които с лекота можеха да насметат всеки двайсетгодишен младок.

— Нещо за нас, шефе? — попита един от сержантите.

В малките поделения широко се използват личните имена, но към офицерите обикновено се обръщат с „шефе“.

— Не зная — отвърна Мартин. — Саддам Хюсейн се намести в Кувейт. Въпросът е: ще се изтегли ли оттам доброволно, или Обединените нации ще упълномощят някого да го изхвърли? Ако стане така, сигурно ще има и за нас работа там.

— Добре — рече сержантът доволен и останалите шестима около масата кимнаха утвърдително. Що се отнася до тях, отдавна не бяха участвали в акция, която да им вдигне адреналина.

В полка имаше четири основни дисциплини и всеки трябваше да овладее една от тях. Това са свободнопадащите — специалисти по скокове с парашут от голяма височина, планинарите, чийто предпочитан терен са скалите и високите върхове, хората от бронираните разузнавателни коли, които действат на открито, и земноводните, които са майстори на кануто, надуваемите съдове и действията под вода.

В своя екип от дванайсет души Мартин разполагаше с четирима свободнопадащи, в които влизаше и той, четирима оператори на разузнавателни коли, които обучаваха хората от Абу Даби, и четирима инструктори за работа под вода.

Независимо от собствената си специалност военнослужещите от САС трябваше да познават добре и останалите дисциплини, за да бъдат взаимно заменяеми. От тях се изискваше да владеят и много други неща — радио, първа помощ езици.

Основната бойна единица се състои само от четирима души. Ако единият от тях излезе от строя, задачите му незабавно се преразпределят между останалите трима оцелели, независимо дали става дума за работа с радио или за оказване на медицинска помощ.

Хората от САС се гордеят с далеч по-високото си образователно равнище от която и да е друга част в армията и тъй като пътуват, владеенето на чужди езици е задължително. Всеки войник трябва да знае поне още един извън английския. В продължение на години това най-често беше руският, но сега, след края на студената война, той излизаше от мода. Малайският е много полезен в Далечния изток, където сраженията в Борнео продължават от години. Откакто започнаха тайните операции срещу наркобароните от Меделин и Кали в Колумбия, мнозина се пренасочват към испанския. Учи се и френски — за всеки случай.

И тъй като в продължение на много години полкът бе съдействал на султан Кабус от Оман във войната му срещу комунистическите агенти, проникващи във вътрешността на Дофар от Южен Йемен, плюс други мисии за обучаване по протежение на залива и в Саудитска Арабия, мнозина от хората на САС говореха приемлив арабски. Сержантът, който изяви желание да се посражава, беше един от тях, но дори той призна: „Шефът е направо невероятен. Истинска находка. Той дори прилича на арабин.“

Майк Мартин се изправи и прокара мургави пръсти през катраненочерната си коса.

— Време е да си лягаме.

Беше малко след десет. Трябваше да станат преди изгрев-слънце за всекидневния си петнайсеткилометров крос с питомците, преди да е станало прекалено горещо. Хората от Абу Даби ненавиждаха кроса, но шейхът настояваше. Щом тези странни военни от Англия твърдят, че така трябва, значи трябва. За това се плащаше и той искаше да получи всичко, за което е дал пари.

Майк Мартин се оттегли в стаята си и бързо заспа дълбок сън. Сержантът беше прав — той наистина приличаше на арабин. Хората му често се питаха дали е наследил мургавата си кожа, тъмните очи и катраненочерната си коса от далечни средиземноморски прадеди. Не им бе казал, че бъркат.

Дядото по майчина линия и на двамата мартиновци бил английски чаен плантатор в Дарджилинг, Индия. Като деца бяха виждали негови снимки — висок, с розови страни и руси мустаци, лула в устата и пушка в ръка, стъпил върху застрелян тигър. Съвсем типичен бял сахиб, англичанин от времето на британското господство в Индия.

По-късно, през 1928-ма Терънс Грейнджър направил немислимото; влюбил се в индийско момиче и решил да се ожени за него. Какво от това, че била изискана и красива, просто така не се правело. Чаената компания не го уволнила — това би било твърде грубо, — но го изпратили на вътрешно заточение (така действително го определили) в една напълно откъсната от света плантация в далечен Асам.

Смятали да го накажат по този начин, но Грейнджър и младата му съпруга, бившата госпожица Индира Бохсе, били много щастливи там. Радвали се на дивата, прорязана от урви местност, гъмжаща от дивеч и тигри, на тъмнозелените, засадени с чай склонове, на климата и хората. Пак там, през 1930-а, се родила Сюзън. Там я отгледали — момиче от смесен англо-индийски брак, което играело с индийските деца. През 1943-а войната стигнала до Индия — японците напредвали през Бирма към границата. Грейнджър бил достатъчно възрастен и спокойно можел да не се запише доброволец, но настоял, и след първоначалната подготовка в Делхи го назначили майор в асамските стрелци. Всички британски кадети били произведени направо в чин майор, за да не служат под командването на индийски офицери, които можели да стигнат до лейтенант и капитан.

Загинал при преминаването на река Иравади през 1945-а. Тялото му така и не било върнато; то изчезнало в прогизналите бирмански джунгли. Бил един от десетките хиляди, участвали в една от най-ожесточените ръкопашни битки през войната.

С малката си пенсия от компанията вдовицата му се върнала към родния си бит. Две години по-късно дошли нови неприятности. През 1945-а Индия била разделена. Англичаните напуснали. Али Джина държал на своя мюсюлмански Пакистан на север, а Пандит Неру се съгласил на южната част, населена предимно с индуисти. Избухнали ожесточени сражения, докато вълните бежанци от двете религии се стичали на север и на юг. Повече от един милион загинали. Госпожа Грейнджър, която се бояла за дъщеря си, я изпратила да завърши образованието си при по-младия брат на покойния си съпруг, благоприличен архитект от Хейзълмиър, графство Съри. Шест месеца по-късно майка й загинала в безредиците.

Седемнайсетгодишната Сюзън Грейнджър пристигнала в Англия — родината на баща си, която виждала за пръв път. Прекарала една година в девическо училище близо до Хейзълмиър, сетне две години като стажант-сестра в болницата във Фарнам и още една като секретарка на един адвокат от града.

На двайсет и една години подала молба за работа като стюардеса в Британската международна въздушна корпорация. Обучението се провеждало в стария, преустроен метох „Дева Мария“ в Хестън, недалеч от Лондон. Дипломата й за медицинска сестра била добра препоръка, а външният й вид и обноски — още един плюс.

На двайсет и една години била красива, с буйна кестенява коса, лешникови очи и кожа на европейка с траен златист слънчев загар. След завършването си била назначена в Първа линия, Лондон — Индия, съвсем естествен избор за момиче, владеещо говорим хинди.

По онова време пътуването с четиримоторните Аргонавти било много, много дълго. Маршрутът от Лондон минавал през Рим, Кайро, Басра, Бахрейн, Карачи и Бомбай. После до Делхи, Калкута, Коломбо, Рангун, Банкок и най-сетне Сингапур, Хонконг и Токио. Разбира се, полетът не можел да се изпълни от, един екипаж и първата почивка за летците и стюардесите била в Басра, Южен Ирак, където ги сменяли други.

Именно там, през 1951-ва в Порт клуб се запознала с един доста срамежлив млад счетоводител на работа в Иракската петролна компания, тогава собственост на англичаните. Името му било Найджъл Мартин и той я поканил на вечеря. Била предупредена да се пази от женкари — сред пътниците, екипажа и по време на почивките. Но той изглеждал приличен, затова приела. Когато я изпратил обратно в базата на корпорацията, където, били настанени стюардесите, на сбогуване й подал ръка. Толкова се изненадала, че я стиснала.

Сетне, докато лежала будна в ужасната горещина, се питала какво ли ще е да се целува с Найджъл Мартин.

При следващия й престой в Басра той отново цъфнал на същото място. Едва след като се оженили, си признал колко усилия хвърлил, за да научи от местния представител на корпорацията Алекс Рейд кога отново тя ще бъде там. През есента на 1951-ва играли тенис, плували в Порт клуба и се разхождали из базарите на Басра. По негово предложение тя си взела отпуск и заминала с него за Багдад, където бил настанен на нова работа.

Скоро осъзнала, че на това място може да живее. Гъмжащите тълпи в ярко оцветени одежди, гледките и миризмите по улиците, храната, която готвели по брега на Тигър, безбройните дюкянчета, където се продавали билки и подправки, злато и диаманти — всичко това й напомняло за родната Индия. Когато Найджъл й направил предложение, веднага приела.

Оженили се през 1952-ра в катедралата „Сейнт Джордж“ — англикански храм в една от пресечките на ул. „Хайфа“. Наистина от нейна страна нямало кой да седне в черквата, но служителите от Иракската петролна компания и посолството били толкова много, че запълнили местата.

По онова време се живеело хубаво в Багдад — мудно и безгрижно. На трона било детето-крал Фейсал, страната се управлявала от Нури-ас-Саид, а преобладаващото чуждо влияние било английското. Това се дължало, от една страна, на огромния принос на Иракската петролна компания за стопанството, от друга — на факта, че повечето офицери от армията били готвени от англичаните, но най-вече на това, че всички членове на висшата класа били обучени от английски гувернантки с колосани дрехи, а следите от това възпитание остават за цял живот. С течение на времето съпрузите Мартин се сдобили с двама сина, родени през 1953-а и 1955-а. Кръстили ги Майкъл и Тери, защото били различни като маслото и водата; Гените на госпожица Индира Бохсе се проявили в Майкъл — бил чернокос, тъмноок и с маслинена кожа; местните английски шегаджии казвали, че прилича повече на арабин. Тери, роден две години по-късно, приличал на баща си — нисък, набит, с розова кожа и рижа коса.

В три часа сутринта един ординарец събуди майор Мартин.

— Има съобщение за вас, сайди.

Кодът означаваше „спешно“, а подписът показваше, че идва лично от директора на Силите със специално предназначение. Отговор не се искаше. Просто му нареждаха да се върне в Лондон с първия възможен полет. Той предаде задълженията си на един капитан, който беше за първа година в полка и негов заместник по конкретната задача, и се втурна към летището в цивилно облекло.

Самолетът от 2.55 часа за Лондон би трябвало да е излетял, но докато стотината пътници хъркаха или мърмореха на борда, стюардесата бодро съобщи, че „техническите причини“ за деветдесетминутното закъснение скоро щели да бъдат преодолени.

Когато вратата отново се отвори, за да влезе строен мъж в дънки, ботуши, риза и късо яке, преметнал малък сак през рамо, мнозина от будните го изгледаха гневно. Мъжът зае едно празно място в първа класа, настани се удобно и броени минути след излитането свали облегалката и бързо заспа.

Бизнесменът до него, който беше хапнал и пийнал предоволно, взе поредната таблетка антиацид и изгледа яростно спящата фигура до себе си.

— Проклет арабин — промърмори той и напразно се опита да заспи.

В Персийския залив се разсъмваше два часа по-късно, но реактивният самолет на Британските авиолинии се носеше на северозапад, за да кацне на Хийтроу в десет часа местно време. Майк Мартин беше сред първите излезли пътници, защото нямаше никакъв багаж. Както и очакваше, никой не го посрещна. Той обаче знаеше къде да отиде. Взе такси.

Във Вашингтон дори не се зазоряваше, но първото просветляване бе вече оцветило в розово далечните планини в околия Принс Джордж. На шестия и последен етаж на голямата елипсовидна сграда, разположена сред постройките, образуващи главната квартира на ЦРУ, известна просто като Лангли, продължаваше да свети.

Съдията Уилям Уебстър, директор на Централното разузнавателно управление, разтърка уморените си очи, изправи се и отиде до панорамните прозорци. Разлистените сребърни брези, които скриваха от погледа река Потомак, оставаха обвити в мрак. След час изгряващото слънце щеше да им върне светлозеления цвят. Беше отминала още една безсънна нощ. От момента на нахлуването в Кувейт той успяваше да подремне само между повикванията от президента, Съвета за национална сигурност, Държавния департамент и едва ли не всеки, който знаеше номера му.

Зад него, не по-малко уморени, седяха заместник-директорът по оперативните въпроси Бил Стюарт и ръководителят на отдела за Близкия изток Чип Барбър.

— Значи с това разполагаме? — попита директорът на ЦРУ, сякаш задавайки въпроса повторно, можеше да предизвика по-добър отговор.

Но промяна нямаше. Работата бе там, че президентът, Съветът за национална сигурност и Държавният департамент надаваха вой и не спираха да им вадят душата за всевъзможни извлечения, свръхсекретни разузнавателни сведения от самото сърце на Багдад, дори за най-интимните мисли на самия Саддам Хюсейн. Дали възнамерява да остане в Кувейт, или ще се изтегли под напора на заплахите, съдържащи се в резолюциите на Обединените нации, които се сипеха от Съвета за сигурност? Дали ще се огъне пред петролното ембарго и търговската блокада? Какви планове кроеше. Какви бяха намеренията му и най-вече къде се намираше самият той.

А Управлението не знаеше. Разбира се, имаха завеждащ бюрото в Багдад, но той стоеше съвсем изолиран от седмици насам. Човекът на Управлението беше известен на Рахмани, който ръководеше иракското контраразузнаване, и сега изведнъж стана ясно, че от много време са му подхвърляли само боклуци и нищо друго. Най-добрите му „източници“, очевидно работещи за Рахмани, са му поверявали врели-некипели.

Разбира се, разполагаха със снимки и то предостатъчно. Сателитите КХ-11 и КХ-12 преминаваха над Ирак на всеки няколко минути и заснемаха всичко в цялата страна. Аналитиците работеха денонощно, за да открият онова, което би могло да се окаже фабрика за бойни газове или ядрен обект, докато в същото време прилича на… да речем работилница за велосипеди.

Чудесно! Аналитиците от Националната разузнавателна служба — институция на съвместно подчинение на ЦРУ и военновъздушните сили — заедно с учените глави от Националния център за разчитане на фотоматериали, работеха по съставянето на картина, която някой ден можеше и да се окаже достоверна. Това е голям команден център, онова е площадка за ракети САМ, база за изтребители и т.н. Хубаво, защото снимките го показват. И някой ден, може би, бомбите ще ги върнат в каменната ера. Но с какво друго разполагаше Саддам? Скрито и дълбоко заровено под земята?

Сега сърбаха попарата на всички онези години, през който бяха пренебрегвали Ирак. Мъжете, отпуснати на столовете зад него, бяха стари шпиони, проходили в занаята под сянката на Берлинската стена, още преди бетона дори не е бил изсъхнал. Бяха в занаята отдавна, преди електронните чудесии да поемат работата по събирането на разузнавателни данни.

И те му казаха, че камерите на Националната разузнавателна служба и прослушването на Националната агенция за сигурност във форт Мийд не са в състояние да разкриват планове, не могат да долавят намерения, не могат да предават директно от главата на диктатора.

Следователно Националната разузнавателна служба си снимаше, а ушите на форт Мийд чуваха и записваха всяка дума от всеки телефонен разговор и всяка радиовръзка, насочена към, навън и вътре в Ирак. И въпреки това безбройните въпроси оставаха без отговор.

Същата администрация и Конгрес, които бяха така хипнотизирани от електронните чудеса, че прахосаха милиарди долари да разработват и изстрелват в орбита всяка хрумнала на човека щуротия, сега вдигаха врява и настояваха за отговори, каквито въпросните щуротии не можеха да им предоставят.

А хората зад него твърдяха, че елразът, т.е. електронното разузнаване, било в подкрепа на човраза, т.е. човешкото разузнаване, а не нещо, което може да го замени. Това, само по себе си, беше хубаво да се знае, но не представляваше решение на проблема.

А проблемът се състоеше в това, че Белият дом искаше отговори, които можеше да даде със сигурност само източник, агент, шпионин или предател, заемащ високо място в иракската йерархия. С какъвто той не разполагаше!

— Питахте ли Сенчъри Хаус?

— Да, господин директор. В същото положение са.

— След два дни заминавам за Тел Авив — обади се Чип Барбър. — Ще се срещам с Яков Дрор. Да го питам ли?

Директорът на ЦРУ кимна утвърдително. Генерал Яков „Коби“ Дрор беше началникът на Мосад — най-малко готовата на сътрудничество „приятелска“ централа. Директорът на ЦРУ още не можеше да забрави случая с Джонатан Полард, използван от Мосад в самата Америка срещу Съединените щати. И това ако са приятели… Не му се щеше да иска услуги от Мосад.

— Притисни го, Чип. Тук няма място за игрички. Ако разполага с източник в Багдад, държим да го имаме. Искаме го и толкоз. Междувременно ще трябва да се върна в Белия дом и отново да се изправя пред Скоукрофт.

Заседанието завърши в този бодър дух.

Четиримата мъже, които чакаха сутринта на 5 август в щаба на САС в Лондон, не бяха мигнали цялата нощ.

Директорът на Силите със специално предназначение, бригадният генерал Лъват, беше прекарал на телефона по-голямата част от нея, разрешавайки си само два часа сън в креслото — между два и четири сутринта. Подобно на много бойци, и той отдавна се бе научил да открадва по някой и друг час дрямка, винаги когато ситуацията позволява. Човек никога не знае след колко време ще има отново шанс да презареди батериите си. Преди разсъмване се изми и обръсна и сега бе вече готов да започне новия ден с работа на пълни обороти.

Пътническият самолет беше задържан на пистата в Абу Даби, защото той се бе обадил на свой човек във висшето ръководство на Британските авиолинии. Когато британските управници искат да действат бързо, заобикаляйки формалностите, те винаги използуват „свой човек“. Въпросният висш чиновник от Британските авиолинии, събуден посред нощ, въобще не попита защо трябва да задържи пътническия самолет, който се намира на 5000 километра от Лондон, докато на него се качи още един допълнителен пътник. Познаваше Лъват, защото и двамата членуваха в Клуба на силите със специално предназначение в Хърбърт Кресънт. Знаеше в общи линии с какво се занимава и направи услугата, без да пита защо.

Когато дойде време за закуска, дежурният сержант се бе обадил в Хийтроу и бе разбрал, че самолетът от Абу Даби е наваксал една трета от деветдесетминутното закъснение и ще кацне към десет. Значи майорът би трябвало да се яви в щаба около единайсет.

Куриер бе доставил спешно едно лично досие от казармата „Браунинг“, където се намираше щабът на Парашутния полк в Олдършот. Адютантът на полка го бе извадил от архива малко след полунощ. Досието обхващаше цялата кариера на Майк Мартин при парашутистите от деня, в който се бе явил там като осемнайсетгодишен ученик, и включваше всичките деветнайсет години живот като професионален военен, ако не се смятат двата продължителни периода, през които е бил командирован в полка на САС.

Командващият 22-ри полк на САС, полковник Брус Крейг — още един шотландец, беше шофирал цяла нощ от Херефорд, за да донесе досието за тези два периода. Той влезе с широка крачка малко преди разсъмване.

— Добро утро, Джей Пи. Каква е тази суматоха?

Познаваха се добре. Лъват, известен с инициалите Джей Пи, бе командвал отряда, превзел окупираното от терористи иранско посолство преди десет години, а Крейг беше един от взводните му командири. Отдавна се знаеха.

— Сенчъри Хаус държат да изпратят човек в Кувейт — рече той и млъкна. Стори му се, че това е достатъчно. Не си падаше по многото приказки.

— Един от нашите ли? Мартин? — Полковникът хвърли на масата папката, която носеше.

— Така изглежда. Отзовах го от Абу Даби.

— По дяволите! Ти ще се съгласиш ли?

Майк Мартин беше един от офицерите на Крейг и те двамата също се знаеха отдавна. Той не обичаше онези от Сенчъри Хаус да му задигат готовите кадри. Директорът на силите със специално предназначение сви рамене.

— Може да трябва. Стига да става за тази работа. Ако решат, ще стигнат и най-високо, за да го отнемат.

Крейг изръмжа и взе чаша силно кафе от дежурния сержант, който се казваше Сид — двамата се бяха сражавали заедно в Дофар. Полковникът знаеше какво се случва, когато нещата опрат до политика. СИС обичаше да скромничи, но пожелаеха ли, можеха да дърпат конците от най-високо. И двамата офицери познаваха, госпожа Маргарет Тачър добре и бяха нейни големи почитатели; те знаеха също така, че подобно на Чърчил, тя никога не оставяше днешната работа за утре. Стига да пожелаеше, Сенчъри Хаус щеше да спечели. И тогава полкът щеше съдейства, макар че под прикритието на „съвместна операция“ Сенчъри Хаус щеше да контролира всичко.

Двамата мъже от Сенчъри Хаус пристигнаха веднага след полковника и се представиха. Старшият беше Стив Ланг. Придружаваше го ръководителят на сектора за Ирак Саймън Паксман. Поканиха ги в една стая, поднесоха им кафе и им предоставиха двете досиета. И двамата се заровиха в миналото на Майк Мартин след неговата осемнайсета година. Предишната вечер Паксман бе прекарал четири часа в компанията на по-младия брат, изучавайки семейната среда и възпитание в Багдад и Хейлибъри.

Мартин писал лично до Парашутния полк още като ученик през лятото на 1971-ва и му предложили среща през септември същата година в щаба на полка в Олдършот, близо до старата Дакота, от която навремето са се хвърлили британските парашутисти, за да превземат моста при Арнхем.

От училището ги осведомили, че не бил отличник, но се славел като първокласен спортист. Това изнасяло на парашутистите. Приели момчето и то започнало подготовка още същия месец — петдесет и две седмици на изтощителни тренировки.

От тях четири седмици били посветени на строева подготовка, боравене с оръжие, основни полеви умения и физическа подготовка; следвали още две седмици същото плюс първа помощ, сигнализиране и изучаване на предпазни мерки срещу ядрени, бактериологични и химически оръжия — ЯБХ.

После пак физическа подготовка, която ставала все по-тежка, но нищо не можело да се мери с осмата и деветата седмица — походи за издръжливост в планините на Уелс, където яки здравеняци припадали от напрежение, преумора и хипотермия.

Десетата седмица минала в стрелба на полигон в Хайд, Кент, където Мартин, току-що навършил деветнайсет, бил оценен като първокласен стрелец. Единайсетата и дванайсетата седмици били за изпитания на открито близо до Олдършот — просто тичане нагоре-надолу по пясъчни възвишения с дървесни трупи на рамо в кал, дъжд и смразяваща суграшица посред зима.

— Изпитания ли? — промърмори Паксман и прелисти страницата. — А какво, по дяволите, са правили през останалото време?

След изпитанията младежите получили лелеяните червени барети и комбинезони, преди да прекарат още три седмици в планините на Уелс и да се подготвят за защита, патрулиране и стрелба на живо. По това време (края на януари 1972-ра) в Уелс било ужасен студ. Хората спели на открито, мокри до кости, без да палят огън. Шестнайсетата и седемнайсетата седмици били отделени за начинаещ курс по скачане с парашут в базата на Кралските военновъздушни сили в Абингдън, където отпаднали още няколко души. И така стигнали до „парада на крилете“, когато им прикачили разпознавателните знаци за парашутисти. Макар че в доклада не го пишеше, през онази нощ в Клуб 101 бяха изпити огромен брой бири.

След още две седмици, посветени на полевите учения и наречени „последна ограда“ за известно доизкусуряване на строевите умения, през двайсет и втората седмица се състоял Парад на завършващите пред изпълнените с гордост родители, получили най-сетне възможност да видят пъпчивите младежи, които напуснали домовете си преди шест месеца.

Редник Майк Мартин отдавна бил определен като ПОМ — потенциален офицерски материал, и през май 1972-ра отишъл в Кралската военна академия Сандхърст за първия от новите едногодишни Стандартни военни курсове, които заменяли предишното двугодишно обучение.

Поради това парадът на завършващите през пролетта на 1973-а бил най-големият в историята на Сандхърст, с участието на четиристотин и деветдесет офицерски кандидати от двата стари курса, плюс абитуриентите на едногодишния. Парадът бил приет от генерал сър Майкъл Карвър, който щял по-късно да стане фелдмаршал лорд Карвър, началник-щаб на отбраната.

Младият лейтенант Мартин отишъл право в Хайд, за да поеме взвод, заминаващ за Северна Ирландия. Командвал го в продължение на три ужасни месеца, прекарани в наблюдателния пост Флакс Мил, който държал на мушка републиканския анклав в Ардойн, Белфаст. Но през онова лято животът във Флакс бил спокоен, защото след Кървавата неделя през януари 1972-ра ИРА се пазели от парашутисти като от чума.

Мартин бил назначен в Трети батальон, известен като десантници-3 или Пара-3 и след Белфаст се върнал в щаба на полка в Олдършот, за да командва новобранците, тоест да ги прекарва през чистилището, което сам бил преживял. През лятото на 1977-ма се върнал в Пара-3, който по онова време бил базиран (от предишния февруари) в Оснабрюк, в състава на Британската рейнска армия.

Там всичко било отвратително. Пара-3 били настанени в казармата „Квебек“ — разнебитен стар лагер за депортиране. Парашутистите служели по системата „пингвин“, което означавало, че три на всеки девет години не се занимавали с парашутизъм, а били използвани като най-обикновена моторизирана пехота. Нито един парашутист не обича системата „пингвин“. Духът бил нисък, между парашутистите и пехотинците често ставали сбивания и Мартин трябвало да наказва хора, на които изцяло съчувствал. Така издържал близо година, а през ноември 1977-ма кандидатствал за преместване в САС.

Значителен брой хора от състава на САС идват именно от парашутистите, може би защото са близки по подготовка, макар САС да твърдят, че тяхната е далеч по-тежка. Документите на Мартин минали през архива на полка в Херефорд, където отбелязали свободното владеене на арабски, и той бил поканен за селекционен курс през лятото на 1978-ма.

САС твърдят, че приемат всеки човек във форма и започват да работят с него. Мартин преминал стандартния „начален“ селекционен курс от месец и половина заедно с останалите парашутисти, морски пехотинци и доброволци от пехотата, бронетанковите войски, артилерията и дори инженерните войски. Курсът се основавал на един прост принцип.

Още на първия ден инструкторът им заявил с усмивка:

— Ние не се опитваме да ви обучаваме. Опитваме се да ви убием.

И било точно така. Само десет процента издържат началния курс за постъпване в САС. Това спестява време по-късно. Мартин го издържал. Сетне дошла следващата степен на обучението, в джунглите на Белиз и един допълнителен месец в Англия, специално посветен на това, как да издържаш при разпит. „Да издържаш“ означава да не проговориш, докато с теб се гаврят. Хубавото е, че както полкът, така и доброволецът имат право всеки момент да поискат връщане в частта.

— Те са луди — заяви Паксман, хвърли папката и си наля още едно кафе. — Всичките са напълно откачени.

Ланг изръмжа. Беше забил нос във втората папка, а в нея ставаше дума за опита на Мартин в Арабия, така необходим за евентуалната му мисия.

При първото си назначение прекарал три години в САС, с чин капитан и в ролята на ротен командир. Избрал Ескадрон A — свободнопадащите; има ескадрони A, B, C, D — съвсем естествен избор за човек, скачал заедно с Червените дяволи, техния елитен отбор за свободно падане от голяма височина.

Парашутистите, разбира се, не можели да използват неговия арабски, но САС можели. През трите години — от 1979-а до 1982-ра включително — той служел рамо до рамо със силите на султана на Оман в Западен Дофар, обучавал охраната на високопоставени лица в два емирата от района на Персийския залив, обучавал Саудитската национална гвардия в Рияд и изнасял лекции на личните телохранители на шейх Иза от Бахрейн. В досието му от САС, след вписването на назначенията, имало бележки, сочещи, че отново е развил силната връзка с арабската култура от момчешките си години, че говори езика по-добре от всеки друг офицер в полка и има навика, когато трябва да премисли някакъв проблем, да ходи на дълги разходки из пустинята, без да обръща внимание на горещината и мухите.

Досието показваше, че през зимата на 1981-ва се е върнал при парашутистите след тригодишното си командироване в САС и установил за своя радост, че полкът ще участва в операция „Каменно копие“, през януари и февруари 1982-ра, не другаде, а в Оман. И така той се върнал за този период в Джебел Акдар, преди да си вземе отпуска през март. През април набързо му прекратили отпуската — Аржентина окупирала на Фолкландските острови.

Пара-1 останал в Обединеното кралство, а Две и Три заминали за Южния Атлантически океан. Отплавали с кораба „Канбера“, набързо преустроен за транспортиране на войски, и слезли на сушата при Сан Карлос. Докато Пара-2 измели аржентинците от Гус Грийн, за което техният командир полковник Джоунс получил посмъртно кръста „Виктория“, Пара-3 потеглили направо в лапавицата и дъжда към Порт Станли през Източния фолкландски остров.

— Мислех, че го наричате джапане — Ланг се обърна към сержант Сид, който отново пълнеше чашата му с кафе. Сержантът сви устни. Скапани цивилни!

— Морските пехотинци му викат джапане, господине. Парашутистите и нашите хора му викат шляпане.

И в двата случая думите означават усилен поход в отвратителни условия с по петдесет и пет килограма екипировка на гърба.

Пара-3 се настанили в усамотена ферма, наречена Естансия Хаус и се подготвили за последната атака срещу Порт Станли, което означавало първо да се завземе силно укрепения връх Лонгдън. Тъкмо в онази зловеща нощ на 11 срещу 12 юни капитан Майк Мартин получил първия си куршум.

Започнало се като безшумна нощна атака срещу аржентинските позиции, която станала много шумна, когато ефрейтор Милн стъпил на мина и тя му отнесла крака. Картечниците на аржентинците веднага се обадили, ракета осветили планината като ден и тогава Пара-3 трябвало да избират между две възможности — да побегнат към прикритието назад, или да се хвърлят срещу огъня и да превземат Лонгдън. Превзели Лонгдън с двайсет и трима убити и над четирийсет ранени. Един от тях бил Майк Мартин — куршумът пронизал крака му и той дал воля на поток от гнусни псувни, за щастие на арабски.

След като прекарал почти целия ден в планината, за да охранява осем треперещи аржентински пленници, и стискал зъби да не припадне, най-накрая го завели в превързочния пост в Ейджакс Бей, където го закърпили, а оттам го пренесли с хеликоптер на кораба-болница „Уганда“. Там лежал заедно с един аржентински лейтенант. По време на плаването до Монтевидео станали близки приятели и все още си пишели.

„Уганда“ спрял в столицата на Уругвай, за да свали аржентинците, а Майк Мартин бил сред онези, които се чувствали достатъчно добре, за да се върнат с цивилен пътнически самолет в Брайс Нортън. Парашутистите му дали три седмици отпуск за възстановяване в Хедли Корт, Ледърхед. Там срещнал сестра Лусинда, която, след кратко ухажване, му станала съпруга. Може би е харесвала ореола на славата, но сбъркала. Взели си къща близо до Чобам, откъдето й било удобно да ходи на работа в Ледърхед, а на него — в Олдършот. Но след три години, от които прекарала с него само четири месеца и половина, Лусинда съвсем правилно му казала да избира: „Или парашутистите и скапаната ти пустиня, или аз.“ Той премислил и избрал пустинята.

И тя имала пълно право да си отиде. През есента на 1982-ра той се захванал да учи в Щабния колеж, което му отваряло пътя към по-висок чин и удобно бюро, може би в министерството. През февруари 1983-а обаче се провалил на изпита.

— Нарочно го е направил — рече Паксман, — в бележката на неговия командир тук се казва, че ако е искал, би могъл да го вземе без никакви усилия.

— Зная — отвърна Ланг. — Прочетох го. Този човек е… доста странен.

През лятото на 1983-а Мартин бил командирован като британски щабен офицер в щаба на Сухопътните сили при султана на Оман в Мускат, след което удължил командировката си с още две години, запазвайки значката си на парашутист, но вече като командир на Северния граничен полк, Мускат. През лятото на 1983-а бил повишен в чин майор и това станало в Оман.

Офицерите, прослужили един мандат при САС, могат да се върнат за втори, но само ако бъдат поканени. Едва завърнал се в Англия през зимата на 1987-ма, когато официално се развел с жена си, и веднага получил покана от Херефорд. Върнал се там като ескадронен командир през януари 1988-ма и служил в Северния фланг на НАТО, Норвегия, а сетне при султана на Бруней и още шест месеца с екипа си за вътрешна сигурност в Лайне, Херефорд. През юни 1990-а го изпратили с екипа инструктори в Абу Даби.

Сержант Сид почука на вратата и надникна вътре.

— Бригадният генерал ви очаква. Майор Мартин е вече по стълбите.

Когато Мартин влезе, Ланг изгледа загорялото му лице, косата, очите и после хвърли поглед към Паксман. Точно това ни трябва, мислено си каза той. Сега остава да се съгласи и да се види дали наистина говори арабски както твърдят.

Джей Пи излезе напред и взе ръката на Мартин в здравата си лапа.

— Радвам се да те видя у дома, Майк.

— Благодаря, господин генерал — отвърна Майк и стисна ръката на полковник Крейг.

— Позволи ми да ти представя тези господа — рече началникът на Силите със специално предназначение. Господин Ланг и господин Паксман — и двамата от Сенчъри Хаус. Те искат… ъъъ… да ти направят едно предложение. Господа, може да започнете. Или предпочитате сами да разговаряте с майор Мартин?

— О, не, моля ви — отвърна бързо Ланг. — Шефът се надява, че ако тази среща даде резултат, това непременно ще бъде съвместна операция.

Споменаването на сър Колин е тънък намек, помисли си Джей Пи. Просто дават да се разбере, че са готови да упражнят натиск.

Петимата седнаха. Ланг взе да обяснява политическата обстановка. Не било сигурно дали Саддам Хюсейн ще се изтегли от Кувейт — бързо, бавно или въобще и дали няма да се наложи да го изхвърлят. Но политическият анализ говорел, че Ирак първо ще разграби Кувейт, а после ще се заинати и ще започне да иска отстъпки, които Обединените нации просто не са склонни да направят. И така можело да минат много месеци.

Великобритания трябвало да знае какво става в Кувейт. Интересували я не клюки, слухове и потресаващи истории, а поверителна информация. За британските граждани, които не са могли да заминат от страната, за окупационните сили и най-вече дали, ако се стигне до използването на сила, кувейтската съпротива ще може да ангажира вниманието на част от фронтовите части на Саддам.

Мартин кимаше и слушаше, зададе няколко уместни въпроси, но повече мълчеше. Двамата старши офицери гледаха през прозореца. Ланг свърши малко след дванайсет.

— Така стоят нещата горе-долу, господин майор. Не очаквам незабавен отговор, но времето е от съществено значение.

— Възразявате ли да си кажем няколко думи с нашия колега насаме? — попита Джей Пи.

— Разбира се, че не. Вижте какво, ние със Саймън ще се върнем в службата. Имате моя пряк телефон. Може би ще ме уведомите до следобеда?

Сержант Сид изпрати двамата цивилни до улицата и ги видя да махат на едно такси. Сетне се върна обратно в орловото си гнездо под гредите на покрива, зад скелето.

Джей Пи извади от един малък хладилник три студени бири.

— Виж какво, Майк, знаеш как стоят нещата. Това е, което искат. Ако смяташ, че е налудничаво, ще те подкрепим.

— Разбира се — обади се Крейг. — В полка няма да ти пишем черна точка, ако откажеш. Идеята е тяхна, а не наша.

— Но ако искаш да отидеш при тях — продължи Джей Пи, — тогава оставаш с тях, докато се върнеш. Ние, разбира се, ще бъдем замесени. Те вероятно не могат да го осъществят без нас, но ще бъдеш под тяхно ръководство. Те ще те командват. Когато всичко свърши, връщаш се при нас, все едно че си бил в отпуск.

Мартин знаеше много добре как стоят нещата. Беше чувал и за други хора от САС, работили за Сенчъри Хаус. Просто преставаш да съществуваш за полка, докато се върнеш. Тогава ти казват: „Радваме се, че отново си при нас“ и никой не те пита нито къде си бил, нито какво си правил.

— Ще приема — каза той. Полковник Крейг се изправи. Трябваше да се връща в Херефорд. Подаде му ръка.

— Късмет, Майк!

— Между другото — обади се бригадният генерал, — имаш среща за обяд. Малко по-долу на същата улица. Уредили са ти я от Сенчъри Хаус.

Подаде му листче хартия, каза му сбогом и Майк Мартин слезе обратно по стълбите на улицата. В листчето пишеше, че обядът ще се състои в малък ресторант, на около четиристотин метра по-надолу, и домакинът му бил господин Уафик Ал-Хури.

Освен МИ-5 и МИ-6, третият основен отдел на британското разузнаване е Правителственият щаб на съобщенията, комплекс от сгради в охраняван район извън спокойния град Челтнам, в Глостършър.

Тази институция е британската версия на американската Национална агенция за сигурност, с която си сътрудничи много тясно. Прослушвателите им при желание могат да подслушват почти всяко радиопредаване или телефонен разговор по света.

Благодарение на сътрудничеството си с Правителствения щаб на съобщенията, американската Агенция за национална сигурност разполага, извън другите си прослушвателни постове по целия свят, и с редица изнесени напред станции във Великобритания, а Правителственият щаб пък има свои станции в чужбина, най-вече една много голяма на суверенна британска територия в Акротири, на остров Кипър.

Тъй като се намира по-близо до този район, станцията в Акротири прослушва Близкия изток, но препредава всичко записано в Челтнам за анализ. Сред анализаторите има редица специалисти, които, независимо че са араби по рождение, са допуснати до много високи постове. Такъв беше и господин Ал-Хури, който отдавна бе решил да се засели във Великобритания, да стане англичанин и да се ожени за англичанка.

Този любезен бивш йордански дипломат сега работеше като старши анализатор в Арабската служба на Правителствения щаб и въпреки че имаше много британски специалисти по езика, той можеше да различи някакъв много тънък подтекст в записана реч на арабски ръководител. Именно той беше човекът, който, по молба на Сенчъри Хаус, чакаше Майк Мартин в ресторанта.

Прекараха обяда на сладки приказки — само на арабски. Когато се разделиха след два часа, Мартин тръгна бавно към сградата на САС. Щяха да минат часове в брифинги, преди да отпътува за Рияд с паспорт, какъвто сигурно вече му бяха приготвили в Сенчъри Хаус, заедно с виза на фалшиво име.

Преди да си тръгне от ресторанта, господин Ал-Хури се обади на някого от автомата на стената в мъжката тоалетна.

— Няма проблеми, Стив. Перфектен е. Всъщност не съм срещал нищо по-добро. Това не е академичен арабски, ако разбираш за какво говоря, а за щастие, говорим. Уличен арабски, всяка псувня, сланг, жаргон… не, няма и следа от акцент… да, може спокойно да мине… на всяка улица в Близкия изток. Не, няма нищо, друже. Радвам се, че успях да ти помогна.

Трийсет минути по-късно той беше в колата си и пътуваше по магистралата М4 обратно към Челтнам. Преди да влезе в щаба, Майк Мартин също се обади по телефона в една пресечка на Гауър Стрийт. Мъжът на когото звънна, се намираше в кабинета си във факултета по ориенталистика и африканистка, където се занимаваше с някаква писмена работа, тъй като този следобед нямаше лекции.

— Здрасти, брат ми. Това съм аз.

Войникът нямаше нужда да се представя. Откак бяха заедно в началното училище в Багдад, той винаги наричаше по-малкия си брат по този начин. Отсреща се чу възклицание.

— Майк? Къде, по дяволите се, намираш?

— В Лондон, в една телефонна кабина.

— Мислех, че си някъде из Персийския залив.

— Върнах се тази сутрин. Вероятно отново ще замина още тази нощ.

— Слушай Майк, не отивай! Всичко стана по моя вина… трябваше да си държа проклетата уста затворена.

Отсреща се чу сърдечният смях на брат му.

— Чудех се защо тези педали внезапно проявиха интерес към мен. Заведоха те на обяд, нали?

— Да, говорехме за друго. Просто случайно стана дума, някак ми се изплъзна от устата. Слушай, не е необходимо да отиваш. Кажи им, че съм сбъркал…

— Късно е. Аз вече приех.

— О, Боже мой… — Седнал в кабинета си, заобиколен от томове по Средновековна Месопотамия, по-малкият брат едва не се разплака.

— Майк, пази се. Ще се моля за теб.

Майк се замисли. Да, Тери винаги е бил малко религиозен. Сигурно щеше да се моли.

— Добре, брат ми. Ще се видим, като се върна.

Затвори телефона. Сам в кабинета си, рижавият учен, който обожаваше своя брат-герой, зарови глава в дланите си.

Когато самолетът на Британските авиолинии излетя от Хийтроу в 20.45 същата нощ, на борда му се намираше Майк Мартин с необходимата виза в паспорта си, издаден на друго име. Малко преди разсъмване щеше да го посрещне завеждащият бюрото на Сенчъри Хаус в Британското посолство в Рияд.

Глава 4

Дон Уокър натисна плавно спирачката на старата си „Корвет Стингрей“, спря за миг при главния вход на военновъздушната база Сиймор Джонсън за да даде път на няколко фургона, и излезе на магистралата.

Беше горещо. В Голдсбъро, Северна Каролина, августовското слънце така напичаше, че асфалтовата настилка пред него блестеше като течаща вода. Добре направи, че свали покрива и сега усещаше вятъра, макар и топъл, да струи през късата му руса коса.

Прекоси заспалия град с класическата си спортна кола, на която толкова държеше, излезе на магистрала 70, сетне се прехвърли на номер 13 в посока североизток.

В горещото лято на 1990-а Дон Уокър, по професия пилот на изтребител, беше на двайсет и девет години и току-що бе научил, че отива на война. Е, още не беше съвсем сигурно. Това щяло да зависи от някакъв чудат арабин на име Саддам Хюсейн.

Същата сутрин полковник (по-късно генерал) Хол Хорнбърг поясни недвусмислено — след три дни, на 9 август, неговите Ракети, 336-а ескадрила от 9-и военновъздушен полк на Тактическите въздушни сили, се изнася в района на Персийския залив. Заповедта беше дошла от командването на ТВС, във военновъздушната база Лангли, в Хамптън, щата Вирджиния. Значи се започваше. Пилотите изпаднаха в еуфория. Какъв е иначе смисълът на всички тези години, ако не можеш да се изпробваш в истинска война.

При положение че оставаха три дни до тръгването, предстоеше много работа, а пък неговата като оръжейник на ескадрилата беше най-много. Помоли да му дадат отпуск само за едно денонощие, за да се види със семейството си. Подполковник Стив Търнър, началник на въоръжението, му каза, че ако на 9 август, когато самолетите Ф-15 Игъл започнат да рулират, се окаже, че нещо липсва, той собственоръчно ще му откъсне главата. Сетне се усмихна и добави, че ще трябва да тръгва, ако иска да се върне навреме.

И така, в девет часа същата сутрин Уокър вече пътуваше към веригата от острови източно от залива Памлико. Имаше късмет, че родителите му не се бяха върнали в Тълса, Оклахома, инак нямаше да успее. Тъй като беше август, те прекарваха ваканцията си в семейната къща на брега на нос Хатерас, на пет часа път с кола от базата.

Дон Уокър знаеше, че е първокласен пилот и направо се опиваше от тази мисъл. Да си на двайсет и девет и да правиш онова, което най-много обичаш, при това да го вършиш отлично, е нещо прекрасно. Обичаше базата, обичаше момчетата и обожаваше чувството на възторг и мощ, което му даваше изтребителят-бомбардировач Макдоналд Дъглас Ф-15 Игъл, ударната версия на изтребителя 15С. Смяташе, че това е най-добрият самолет в целите военновъздушни сили на САЩ и по дяволите онова, което говорят момчетата, яхнали Файтинг Фолкънс. Само флотският Ф-18 Хорнет би могъл да се сравнява с него, или поне така разправяха, но тъй като никога не бе летял на Хорнет, Игъл съвсем му допадаше.

Като стигна Бетъл, зави на изток към Кълъмбия и Уейлбоун, където магистралата се насочваше към веригата от острови; когато Кити Хок остана зад него и не след дълго пътят към Хатерас свърши, от всички страни се показа морето. Като момче прекарваше чудесни ваканции на Хатерас. Рано сутрин излизаше с дядо си да лови лефер, но после старецът се разболя и това сложи край на риболова.

Сега баща му се пенсионираше и тъй като не беше свързан с работата си в петролната компания в Тълса, може би двамата с майка му щяха да прекарват повече време в лятната къща. Беше достатъчно млад, за да не му мине през ума, че може и да не се върне от войната в Залива.

На осемнайсет години Уокър бе завършил средното училище в Тълса с една огромна амбиция — искаше да лети. Откакто се помнеше, искаше да лети. Прекара четири години в Държавния университет на Оклахома и през юни 1983-а завърши селскостопанско машиностроене. Беше изкарал курса за обучение на офицери от запаса и същата есен постъпи във военновъздушните сили.

Подготовката му за пилот премина във военновъздушната база Уилямс, близо до Финикс, Аризона, където летеше с Т-33 и Т-38, и след единайсет месеца се дипломира с отличие, четвърти от четирийсет курсанти. За огромна негова радост първите петима бяха изпратени в Подготвителната школа за изтребители във военновъздушната база Холомън, близо до Аламагордо, в Ню Мексико. През останалата част от курса живееше с върховната самоувереност на млад мъж, предопределен от съдбата да лети на изтребители, а не на бомбардировачи или транспортни самолети.

В базата за подготовка на нови пилоти в Хоумстед, Флорида, най-сетне се отърва от Т-18 и премина на Ф-4 фантом — голям мощен звяр, истински изтребител.

Деветте месеца в Хоумстед завършиха с първото му назначение в Осан, Южна Корея, където летя на фантоми в продължение на година. Биваше го и той го знаеше, а очевидно го виждаха и шефовете. След Осан го изпратиха в Школата за изтребително въоръжение на военновъздушните сили на САЩ в базата Макконъл, в Уичита, Канзас.

Без съмнение това е най-тежкият курс на американските военновъздушни сили. Там изпращат само онези, които са предопределени да станат висши летци. От техническа гледна точка новите въоръжения вдъхват страхопочитание. Завършилите Макконъл трябва да познават всеки болт и всяка гайка, всеки силициев чип и интегрална схема в смайващото разнообразие от снаряди и ракети, което един съвременен изтребител може да изстреля срещу противниците си във въздуха или на земята. Уокър отново се представи достойно, което означаваше, че всяка ескадрила изтребители във военновъздушните сили би го приела с радост.

През лятото на 1987-ма постъпи в 336-а ескадрила в Голдсбъро, където летя на Фантоми в продължение на години, последвани от четири месеца във военновъздушната база Люк, във Финикс, Аризона, където премина на Страйк Игъл, с който се превъоръжаваха Ракетите. Когато Саддам Хюсейн нахлу в Кувейт, той вече цяла година бе летял на Игъл.

Малко преди пладне колата зави към веригата от острови; на няколко километра северно от нея се издигаше паметникът при Кити Хок, където Орвил и Уилбър Райт бяха вдигнали на няколко метра във въздуха своята направена с канап и тел машина, за да докажат, че човекът може наистина да лети на задвижван с двигател аероплан. Да бяха знаели само…

При Нагс Хед движението се сгъсти, но след нос Хатерас колоната оредя. Точно по обяд спря пред облицованата с дърво сглобяема къща. Родителите му бяха на терасата, която гледаше към морето.

Рей Уокър зърна пръв сина си и нададе радостен вик. Мейбел излезе от кухнята, където приготвяше обяд, и се втурна да го прегърне. Дядо му седеше в люлеещия се стол с лице към морето. Дон отиде да му се обади:

— Здрасти, дядо, аз съм, Дон.

Старецът вдигна поглед, кимна и се усмихна; сетне се загледа отново към океана.

— Не е много добре — каза Рей. — Веднъж ще те познае, друг път не. Е, сядай и казвай какво ново има. Мейбел, донеси по една студена бира на момчетата.

Докато отпиваха, Дон каза на родителите си, че заминава след пет дни за Залива. Ръката на Мейбел се стрелна към устата; баща му стана сериозен. След малко се обади:

— Е, нали за това беше всичко дотук.

Дон отпи. Не разбираше защо родителите му трябва да се тревожат толкова много. Дядо му се бе вторачил в него и за миг като че ли го позна.

— Дон отива на война, дядо — извика Рей Уокър. Очите на стареца блеснаха.

Цял живот бе прекарал като морски пехотинец, постъпвайки в тези части направо от училище преди много, много години. През 1941-ва остави жена си при родителите й в Тълса, заедно с новородената Мейбел, и замина за Тихоокеанския фронт. Беше служил с Макартър при Корехидор и го чул да казва: „Ще се върна“ — и той наистина се върна.

Междувременно се бе сражавал на една дузина отвратителни атоли от Марианските острови и бе оцелял след ада при Иво Джима. Носеше седемнайсет рани на тялото си, всичките получени в бой, придобивайки правото да кичи гърдите си с лентичките на една Сребърна звезда, две Бронзови звезди и седем Пурпурни сърца.

Винаги бе отказвал да стане офицер, защото много добре знаеше къде е истинската власт. Беше изгазил на брега при Инчон, в Корея, а когато накрая го изпратиха да довърши службата си като инструктор на остров Парис, на парадната му униформа имаше повече отличия, отколкото на всяко друго парче плат в базата. Когато най-сетне дойде време да се оттегли от активна служба, на последния му парад присъстваха четирима генерали, които по принцип не уважават по-нисшите по чин.

Старецът махна на внука си да се приближи. Дон стана от масата и се приведе.

— Пази се от японците, момче — прошепна старецът, — че иначе ще ти видят сметката.

Дон прегърна мършавите му ревматични рамене и го успокои.

— Не бой се, дядо, няма да им дам да припарят до мен.

Старецът кимна доволно. Беше на осемдесет. В последна сметка не японците или корейците видяха сметката на безсмъртния войник, а старият господин Алцхаймер. Напоследък прекарваше времето си в приятен сън, а дъщеря му и зет му се грижеха за него.

След като се наобядваха, родителите разказаха на Дон за пътуването си из Персийския залив, откъдето се бяха върнали преди четири дни. Мейбел отиде да донесе снимките, които току-що бяха пристигнали от студиото.

Дон седеше до майка си, а тя му ги показваше, разказвайки за дворците и джамиите, за крайбрежията и пазарите на емиратите и шейхствата, които беше посетила.

— Внимавай, когато отидеш там — наставляваше го тя. — Ето хората, с които ще си имаш работа. Опасни са, само им виж очите.

Дон Уокър погледна снимката в ръката й. Бедуинът стоеше между две пясъчни дюни на фона на пустинята — краят на куфията му бе подпъхнат така, че да скрива лицето му. Само тъмните очи гледаха подозрително в обектива.

— Ще се пазя от този тип — пошегува се той.

Към пет часа стана да си върви. Родителите му го изпратиха до колата. Мейбел го притисна към себе си и отново му каза да се пази, а Рей го прегърна и рече, че се гордеят с него. Дон се качи на колата, даде на заден ход и излезе на пътя. Погледна назад.

На верандата на къщата се появи дядо му. Подпираше се на два бастуна. Бавно ги остави настрана, вдигна ръка към върха на бейзболната си шапка и я задържа така — стар боец който отдаваше чест на внука си, тръгнал на война.

От колата Дон вдигна ръка в отговор. Сетне натисна педала на газта и се стрелна напред. Повече не видя своя дядо. Старецът умря в края на октомври, докато спеше.

По същото време в Лондон се бе свечерило. Тери Мартин остана до късно в кабинета си, макар че студентите ги нямаше. Беше дългата лятна ваканция и той трябваше да подготвя лекции и специализирани курсове, така че дори през летните месеци беше много зает. Но тази вечер се насилваше да прави нещо, за да не се връща към тревогата си.

Знаеше къде е заминал брат му и непрекъснато мислеше за опасностите, които го грозят в окупирания от Ирак Кувейт.

В десет часа, когато Дон Уокър пътуваше на север от нос Хатерас, той си тръгна от факултета, пожелавайки лека нощ на стария портиер, който заключи след него. Закрачи по Гауър Стрийт и Сейнт Мартинс Лейн към Трафалгар Скуеър. Може би, мислеше си той, ярките светлини ще го развеселят. Нощта беше топла и опияняваща.

Като минаваше покрай църквата „Сейнт Мартин-ин-дъ-фийлдс“, забеляза, че вратите са отворени. Влезе, седна отзад и се заслуша в репетициите на хора. Но чистите гласове на хористите само задълбочиха потиснатото му настроение. Замисли се за детството, когато двамата с Майк живееха в Багдад.

Найджъл и Сюзън Мартин живееха в изискана, просторна стара къща на два етажа в Садун, богаташки квартал в онази половина от града, която наричаха Рисафа. Майк беше роден през 1953-а, а той — две години по-късно. Първият му спомен беше, когато едва двегодишен изпращаше тъмнокосия си брат, официално облечен, в началното училище на госпожица Сейуел. А това означаваше риза й къси панталони, обувки и чорапи — униформата на едно английско момче, — а Майк ревеше, защото си искаше своя диш-даш, бялата памучна дреха, която позволяваше свобода на движенията и държеше хлад на тялото. През петдесетте години животът в Багдад беше лек и изискан. Не беше трудно да станеш член на Масур клуб и Алуия клуб с плувния басейн, тенис кортовете и корта за скуош, където чиновниците от Иракската петролна компания и посолството се събираха да играят, да плуват, да се излежават или да пият на бара. Помнеше Фатима, тяхната дада, т.е. бавачка — пълничко кротко селянче от дълбоката провинция, която пестеше заплатата си за чеиз, така че, когато се върне на село, да се ожени за заможен млад мъж. Той играеше на поляната с Фатима, докато дойде време да приберат Майк от училището на госпожица Сейуел.

Преди да навършат три години и двете момчета говореха еднакво добре английски и арабски. Последния бяха научили от Фатима, от градинаря и готвача. Майк особено бързо възприемаше езици и тъй като баща им дълбоко се възхищаваше от арабската култура, къщата често беше пълна с неговите иракски приятели.

Поначало арабите обичат малки деца и към тях проявяват далеч по-голямо търпение от европейците. Когато Майк се стрелкаше насам-натам по поляната с черната си коса и тъмни очи, облечен в белия диш-даш, като непрекъснато дърдореше нещо на арабски, приятелите на баща му доволни се смееха и викаха:

— А бе, Найджъл, той прилича повече на някой от нас.

В края на седмицата отиваха да гледат Кралската Харития, един вид английски лов на лисици, пренесен в Близкия изток, на който гонеха чакали под ръководството на градския архитект Филип Хърст, след което всички ядяха овнешко с кускус и зеленчуци. Уреждаха също така чудни пикници надолу по реката до Острова на прасетата, който се намираше по средата на бавно течащата през града река Тигър.

След две години и той постъпи в началното училище на госпожица Сейуел, но тъй като беше много умен, тръгнаха заедно в подготвителното училище на господин Хартли.

Когато се явиха за първия учебен ден в Тасисия, където имаше няколко английски момчета, но също иракчанчета от висшите среди, той беше на шест, а брат му на осем години.

Но един преврат бе вече станал. Момчето-крал и Нури ас-Саид бяха заклани и неокомунистът генерал Касем бе взел абсолютната власт. Макар двете английски момченца да не го знаеха, родителите им и английската общност бяха обезпокоени. Проявявайки предпочитание към Иракската комунистическа партия, Касем провеждаше зловещ погром сред членовете на националистическата партия Баас, които на свой ред се опитаха да убият генерала. Един от членовете на групата, която се опита да извърши покушение срещу диктатора, но не успя, беше буйният младеж Саддам Хюсейн.

Иракчанчетата в училището не спираха да се заяждат с Тери:

— Той е червей! — рече един от тях. Тери започна да плаче.

— Да, такъв си — рече най-високото от момчетата. — Ти си тлъст и бял, със смешна коса. Приличаш на червей. Червей, червей, червей!

Сетне всички започнаха да скандират. Зад него се появи Майк. Разбира се, всички говореха арабски.

— Само някой да е обидил брат ми — закани им се той.

— Брат ти ли? Не изглежда да ти е брат. Повече прилича на червей.

Използването на юмруци не е част от арабската култура. Всъщност не е част от никоя култура, с изключение на някои райони от Далечния изток. Дори на юг от Сахара свитият юмрук не е традиционно оръжие. Чернокожите африканци и техните потомци е трябвало да бъдат обучавани да свиват юмрук и да нанасят с него удар; сетне в това отношение те станали най-добрите в света. Ударът със свит юмрук е до голяма степен в традицията на Западното Средиземноморие и най-вече на англосаксонците.

Десният юмрук на Майк Мартин се стовари плътно върху брадичката на главния мъчител на Тери и го повали по гръб. Момчето повече се изненада, отколкото го заболя. Но никой повече не нарече Тери червей.

Колкото и да е странно, след тази случка Майк и иракчанчето станаха приятели. През цялото време в началното училище двамата бяха неразделни. Името на високото момче беше Хасан Рахмани. Третият член на бандата на Майк беше Абделкарим Бадри, който имаше по-млад брат, Осман, на същата възраст като Тери. Така че Тери и Осман станаха на свой ред приятели, което беше полезно, защото Бадри старши често гостуваше в дома на родителите им. Беше лекар и семейство Мартин имаха удоволствието да го приемат за свой семеен доктор.

Точно той се грижеше за Майк и Тери Мартин по време на обикновените детски болести — дребна шарка, заушка и лещенка.

По-големият от момчетата на Бадри, доколкото Тери си спомняше, обичаше поезията и непрекъснато четеше. Печелеше всички награди за рецитация и беше по-добър и от английските момчета. На Осман, по-малкия, се отдаваше математиката и той казваше, че иска един ден да стане инженер или архитект и да строи красиви неща. В тази топла вечер на 1990-а Тери седеше в църквата и се питаше какво ли е станало с всички тях.

Докато учеха в Тасисия, много неща в Ирак се променяха. Четири години след идването си на власт самият Касем бе свален и заклан от военните, които се разтревожиха от флиртуването му с комунизма. Последваха единайсет месеца, през които властта беше поделена между армията и партията Баас и през това време баасистите отмъстиха жестоко на бившите си потисници, комунистите.

Сетне армията свали Баас, като отново я прокуди и управлява сама до 1968-ма.

Но през 1966-а изпратиха Майк да довърши образованието си в едно частно училище в Англия, наречено Хейлибъри. Две години по-късно го последва и Тери. Замина заедно с родителите си в края на юни, за да прекарат всички дългата отпуска, преди Тери и Майк да отидат в Хейлибъри. По този начин случайно пропуснаха двата преврата — на 14 и 30 юли, — които свалиха армията и доведоха отново на власт партията Баас под ръководството на президента Бакар и един вицепрезидент на име Саддам Хюсейн.

Найджъл Мартин отдавна подозираше, че се задава нещо такова, и предвидливо бе променил плановете си. Напусна Иракската петролна компания, постъпи на работа в една петролна компания в Англия, наречена „Бурма Ойл“ и, след като приключи със семейните дела в Багдад, се засели със семейството си край Хартфорд, като всеки ден пътуваше до Лондон, където се намираше новата му служба.

Мартин старши стана запален играч на голф и в събота и неделя синовете често носеха стиковете му, докато играеше със свой колега от „Бурма Ойл“, някой си господин Денис Тачър, чиято съпруга живо се интересуваше от политика.

На Тери много му харесваше Хейлибъри, тогава ръководен от господин Уилям Стюарт; и двете момчета бяха настанени в Мелвил Хаус, чийто отговорник беше Ричард Роудс-Джеймс. Както можеше да се очаква, по-способният ученик се оказа Тери, докато Майк беше спортистът. Ако началото на покровителственото отношение към по-ниския и пълничък брат бе поставено в училището на господин Хартли в Багдад, то се утвърди в Хейлибъри, също както преклонението на по-малкото момче към по-големия си брат.

Отхвърляйки мисълта за университет, Майк обяви, че иска да направи кариера в армията. Господин Роудс-Джеймс се зарадва на това решение.

Когато репетицията на хора свърши, Тери Мартин излезе от тъмната църква, пресече Трафалгар Скуеър и се качи на автобус за Бейсуотър, където живееше с Хилари. Когато мина по Парк Лейн, той се върна в мислите си към онзи финален мач по ръгби срещу Тонбридж, с който Майк завърши петте си години в Хейлибъри.

Мачовете с Тонбридж бяха най-трудни, а през онази година те бяха и домакини. Майк играеше краен защитник. До края на играта оставаха пет минути и Хейлибъри изоставаше с две точки. Тери седеше на скамейките и гледаше брат си като вярно куче.

След едно меле овалната топка изхвърча в ръцете на полузащитника на Хейлибъри, който финтира противников играч, а сетне подаде на най-близкия до него. Майк се затича след тях. Само Тери го видя как тръгна. Набра скорост, премина през собствената си втора нападателна линия, пресичайки по пътя си подадената на крилото топка, проби защитата на Тонбридж и се понесе към линията. Тери скачаше и крещеше като луд. Би дал всичките си изпити и есета, за да бъде там, на игрището и да тича до брат си, макар да познаваше късите си бели крака, които не биха издържали и десет метра по терена.

Крясъците му секнаха за миг, когато крайният защитник на Тонбридж се хвърли да прегради с тялото си пътя на Майк. Двете осемнайсетгодишни момчета се сблъскаха с трясък, изпращяха кости, защитникът отхвръкна, останал без въздух, а Майк Мартин продължи, за да отбележи необходимите три точки.

Когато двата отбора напускаха терена, Тери стоеше до оградения с въжета коридор ухилен до уши. Майк протегна ръка и разроши косата му.

— Брат ми, видя ли, че победихме.

А сега, с глупавата си постъпка, защото би трябвало да си държи устата затворена, беше направил така, че да изпратят брат му в окупиран Кувейт. Плачеше му се от яд и безсилие.

Слезе от автобуса и се спусна по Чепстоу Гардънс. Хилари, който беше заминал за три дни по работа, би трябвало да се е върнал. Надяваше се да е така, защото имаше нужда от някой да го утеши. Отвори, влезе, извика и за своя радост чу гласа му от хола.

Влезе и на един дъх разказа каква глупост е свършил. Сетне почувства как потъва в топлата, успокоителна прегръдка на внимателния кротък борсов посредник, с когото живееше.

Майк Мартин беше прекарал два дни с резидента в Рияд, към когото вече се бяха присъединили още двама души от Сенчъри Хаус.

Риядското бюро обикновено работи от посолството и тъй като Саудитска Арабия се смята за най-приятелската страна на Великобритания, там никога не е имало нужда от многоброен персонал или модерни помощни средства. Но навлязлата в десетия си ден криза в Персийския залив беше променила нещата.

Новосъздадената коалиция от западни и арабски страни твърдо се противопоставяше на продължаващата окупация на Кувейт и вече беше назначила двама главнокомандващи — генерал Норман Шварцкопф от Съединените щати и принц Халед бин Султан бин Абдулазиз, четиридесет и четири годишен професионален военен, подготвян в Сандхърст в Англия и в Съединените щати, племенник на краля и син на министъра на отбраната, принц Султан.

Както обикновено принц Халед беше така добър да изпълни британската молба и една голяма, обособена вила в покрайнините на града беше дадена под наем на британското посолство.

Технически персонал от Лондон монтираше приемници и предаватели с неизбежните кодиращи машини за поверителни разговори, тъй като мястото щеше да се превърне в щаб на британските тайни служби за времето на кризата. Някъде на другия край на града американците правеха същото за ЦРУ, което очевидно имаше намерение да осъществи силно присъствие. Все още не беше започнала неприязънта, която по-късно щеше да се развие между големите началници от въоръжените сили на САЩ и цивилните от Управлението.

Междувременно Майк Мартин живееше в частния дом на резидента Джулиан Грей. И двамата стигнаха до заключението, че няма да е добре, ако някой от посолството види Мартин. На неговата домакиня, очарователната госпожа Грей, жена от кариерата, въобще не й хрумна да пита кой е той или какво прави в Саудитска Арабия. Мартин не проговори на арабски на саудитския персонал, просто приемаше предложеното му кафе с усмивка и „благодаря“ на английски.

Вечерта на втория ден Грей вече му даваше последни указания. Сякаш бяха обхванали всичко, доколкото можеха да го сторят в Рияд.

— Ще летиш за Дахран утре сутрин. Граждански полет на Саудия. Вече престанаха да летят директно до Хафджи. Фирмата е изпратила диспечер в Хафджи; той ще те посрещне и преведе на север. Всъщност струва ми се, че е служил в САС. Спарки Лоу — познаваш ли го?

— Познавам го — Отвърна Мартин.

— Той разполага с всичко, което си казал, че ще ти бъде необходимо. Освен това е открил млад кувейтски пилот, с когото може би ще искаш да говориш. От нас той ще получи най-новите снимки, направени от американските сателити, които показват граничната зона и основните съсредоточения на иракски войски, за да ги избягваш, както и всичко останало, с което разполагаме. И накрая, тези снимки пристигнаха току-що от Лондон.

Нареди на масата няколко големи лъскави снимки.

— Както изглежда, Саддам все още не е назначил иракски генерален губернатор; опитва се да скалъпи администрация от кувейтски колаборационисти, но не успява. Дори кувейтската опозиция не иска да се хване на този номер. Но пък изглежда вече има голямо присъствие на тайната полиция. Този тук може би е местният началник на АМАМ. Името му е Сабауи, страшен копелдак. Неговият шеф в Багдад, който може да дойде на посещение, е началникът на Амн-ал-Ам, Омар Хатиб. Ето го.

Мартин се загледа в лицето на снимката — нацупено, недоволно, смес от жестокост и селяндурско лукавство.

— Има много кървава слава. Също както и приятелчето му в Кувейт Сабауи. Хатиб е около четирийсет и пет годишен, произлиза от племето тикрит, от клана на самия Саддам и е отдавнашен негов гавазин. Не знаем много за Сабауи, но той ще стои на по-преден план.

Освен АМАМ Багдад е изпратил екип от контраразузнавателния отдел на Мухабарат, вероятно да се справи с чужденците и всеки идващ отвън опит за шпионаж или саботаж. Шефът на контраразузнаването е този тук — има славата на хитър и много умен. Може би от него ще трябва да се пазим.

Беше 8-ми август. Още един Галакси изрева над тях, насочвайки се за кацане на близкото военно летище, част от огромната американска логистична машина, която вече беше в ход и изсипваше своя безкраен материал в изнервеното, неразбиращо и крайно традиционно мюсюлманско кралство.

Майк Мартин сведе очи и се загледа в лицето на Хасан Рахмани.

На телефона отново звънеше Стив Ланг.

— Не искам да говоря — рече Тери Мартин.

— Смятам, че трябва, доктор Мартин. Вижте, тревожите се за брат си, нали?

— Много.

— Знаете ли, не е необходимо. Той е много опитен мъж, съвсем способен да се грижи за себе си. Сам пожела да отиде, в това няма никакво съмнение. Дадохме му възможност да ни откаже.

— Не трябваше да дрънкам толкова много.

— Опитайте се да погледнете на нещата по друг начин, докторе. Ако се стигне до най-лошото, може да се наложи да изпратим много други братя, съпрузи, синове, чичовци и любими в района на Персийския залив. Не смятате ли, че ако някой от нас може да ограничи бъдещите жертви, трябва да опита.

— Добре, какво искате?

— Ами още един обяд, според мен. По-лесно е да се разговаря непосредствено с човека. Познавате ли хотел „Монткалм“? Да речем в един часа.

— Въпреки своя първокласен мозък, бедничкият е много емоционален — бе забелязал Ланг по-рано същата сутрин пред Саймън Паксман.

— Боже мили — рече Паксман, подобно на ентомолог, на когото току-що са казали за забавен нов вид, открит под някаква скала.

Шпионинът и университетският преподавател седяха в едно дискретно сепаре — господин Коста се бе погрижил за това. След като сервираха навитата на фунийки пушена сьомга, Ланг заговори направо.

— Всъщност работата е там, че може би наистина сме изправени пред война в Персийския залив. Все още не, разбира се; ще трябва време да се струпат необходимите сили. Но американците са захапали юздечката. Те са абсолютно решени, при пълната подкрепа на нашата, добра дама от Даунинг Стрийт, да изхвърлят Саддам Хюсейн и неговите главорези от Кувейт.

— Ами ако той си отиде по своя воля? — подхвърли Мартин.

— Тогава чудесно, няма да има нужда от война — отвърна Ланг, макар самият той да беше на мнение, че тази възможност едва ли е чак толкова чудесна. Носеха се слухове, които даваха повод за голяма тревога, и тъкмо те станаха причина да предложи на арабиста да обядват заедно.

— Но ако не, ще трябва да воюваме под егидата на Обединените нации и да го изритаме оттам.

— Ние ли?

— Е, преди всичко американците. Ще изпратим сили, които да се присъединят към техните — сухопътни, военноморски и военновъздушни. В момента имаме кораби в Залива, ескадрили изтребители, а изтребители-бомбардировачи се отправят на юг. Такива неща. Госпожа Т. не иска да губим време. В момента се говори само за операция „Пустинен щит“, за да не вземе да му хрумне на копелето да тръгне на юг и да нахлуе в Саудитска Арабия. Но може да се стигне и до повече от това. Чували сте за ОМУ, нали?

— Оръжия за масово унищожение. Разбира се.

— Там е проблемът. Ядрени, бактериологични и химически. Между нас казано, нашите хора в Сенчъри Хаус вече от няколко години се опитват да предупредят политическите ни господари за възможността от такова развитие на събитията. Миналата година Шефа представи доклад — „Разузнаването през деветдесетте години“. Предупреди ги, че голямата заплаха сега, след края на студената война, ще бъде разпространението. Диктатори-парвенюта с крайно неуравновесен характер да се сдобият с наистина високотехнологично въоръжение, а след това евентуално да го използват. Отлично виждане, казаха те, наистина много добро, а сетне зарязаха всичко. Сега, разбира се, треперят от страх.

— Той, Саддам Хюсейн, разполага с такова оръжие — отбеляза Мартин.

— Точно в това е работата, мили ми приятелю. По наши изчисления през последното десетилетие Саддам е похарчил петдесет милиарда долара за оръжейни доставки. Затова е фалирал — дължи петнайсет милиарда на кувейтците, още петнайсет на Саудитска Арабия, и то само по заеми, отпуснати, докато траеше войната с Иран. Той затова и нахлу, защото отказаха да му ги опростят и да му отпуснат още трийсет милиарда, уж за да съживи икономиката.

Но същността на проблема е, че една трета от тези петдесет милиарда — невероятната сума от седемнайсет милиарда гущерчета, са похарчени за придобиване на ОМУ или средства за производството им.

— А, значи Западът най-сетне прогледна?

— И то как! Провежда се страхотна операция. На Лангли е наредено да хукне по света и да се опита да открие всяко едно правителство, което някога е продало нещо на Ирак, и да провери разрешителните за износ. Ние правим същото.

— Не би трябвало да отнеме много дълго време, ако всички те съдействат, а това вероятно ще стане — рече Мартин, докато му сервираха порцията скат.

— Не е така лесно — възрази Ланг. — Макар и да сме още в началото, вече е ясно, че зетят на Саддам Камел е изградил една адски хитра мрежа за доставки. Стотици малки фалшиви компании навсякъде из Европа, Северна, Централна и Южна Америка. Купуват туй-онуй, което не изглежда много сериозно. Подават фалшиви молби за разрешителни, като променят подробностите за вида на продукта, лъжат за крайното му потребление, отклоняват покупки от страните, които фигурират на разрешителните за износ, и мястото, за което са предназначени. Но ако събереш всички невинни на вид нещица, се получава нещо ужасно неприятно.

— Знаем, че разполага с газ — рече Мартин. — Използва го срещу кюрдите и срещу иранците при Фао. Фосген, иприт. Но съм чувал, че има и нервнопаралитични газове. Без мирис, без видими признаци. Смъртоносни и много краткотрайни.

— Човече божи, знаех си. Вие сте неизчерпаем извор на информация.

Ланг знаеше много добре за газа, но още по-добре познаваше изкуството да ласкаеш.

— Има и антракс. Той експериментира с него, а може би също и с белодробна чума. Но трябва да знаете, че такива неща не се правят с чифт кухненски ръкавици. Необходимо е много специално химическо оборудване. И това може да се види по разрешителните за износ — подхвърли Мартин.

Ланг кимна и въздъхна безпомощно.

— Да, би трябвало. Но онези, които проучват въпроса, се натъкват на два проблема. Стена от заблуди от страна на някои компании, преди всичко в Германия, и въпроса за двойното приложение. Някой изпраща товар пестициди — какво по-естествено в страна, която се опитва да развива селскостопанското си производство, или поне така твърди. Друга компания, в друга страна изпраща друг химикал — със същото привидно предназначение — като пестицид. Сетне някой умник химик ги събира и ето ти отровен газ. И двамата доставчици хленчат, че не са знаели.

— Ключът ще се намери в съоръженията за химическо смесване — рече Мартин. — Това е високотехнологична химия. Тези неща не се смесват в домашна вана. Намерете хората, които са доставили заводите „до ключ“, и хората, които са ги монтирали. Може да мърморят и да пуфтят, но те сигурно са знаели какво правят и въпреки това са го направили. Нека кажат и срещу какво са го направили.

— Какви са тези „заводи до ключ“?

— Цели заводи, построени изцяло от чужди компании по договор. Новият собственик просто отключва с ключа и влиза. Но нищо от казаното досега не обяснява нашия обяд. Сигурно имате достъп до химици и физици. Аз само съм чувал за тези неща от личен интерес. Защо аз?

Ланг разбърка замислено кафето си. Това трябваше внимателно да го изработи.

— Да, имаме химици и физици. Всевъзможни учени глави. И без съмнение те ще дадат някои отговори. Сетне ще преведем отговорите им на обикновен английски език. По този въпрос работим в пълен синхрон с Вашингтон. Американците ще направят същото и тогава ще сравним анализите си.

Ще получим някои, но не и всички отговори. Според нас вие можете да ни предложите нещо друго. Затова сме седнали тук. Трябва да знаете, че повечето от нашите висши военни все още са на мнение, че арабите не биха могли да сглобят детска тротинетка, камо ли да изобретят такава.

Беше докоснал болното място и го знаеше. Психологическият портрет на д-р Тери Мартин, който бе поръчал да му направят, щеше да докаже своята стойност. Ученият се изчерви до мораво, сетне се овладя и рече.

— Ужасно се ядосвам, когато собствените ми сънародници започнат да твърдят, че арабите не са нищо друго, освен тълпа камилари със салфетки на главите си. Точно така, с ушите си съм чувал да се изразяват по този начин. А истината е, че когато те са строили сложни дворци, джамии, пристанища, шосета и напоителни системи, нашите прадеди са ходели облечени в мечешки кожи. Имали са удивително мъдри владетели и законодатели, когато ние сме били в безпросветното Ранно Средновековие.

Приведе се напред и рязко насочи лъжичката си за кафе към човека от Сенчъри Хаус.

— Ще ви кажа, че иракчаните разполагат с неколцина блестящи учени, а като строители са несравними. В радиус от хиляда и петстотин километра около Багдад, а това включва и Израел, няма по-добри строителни инженери. Мнозина са подготвени в Съветския съюз или на Запад, но са попили нашите познания като гъби, а сетне са добавили и нови към тях…

Умълча се и Ланг веднага се хвана за казаното.

— Доктор Мартин, напълно съм съгласен с вас. Само от година съм в отдела за Близкия изток на Сенчъри Хаус, но вече съм стигнал до същото становище. Иракчаните са много талантливи хора. Но ги управлява човек, който извършва геноцид. Трябва ли всички тези пари и целият този талант да се използват за избиването на десетки, а може би и стотици хиляди хора? Дали Саддам ще донесе слава на народа на Ирак или ще го отведе на заколение?

Мартин въздъхна.

— Прав сте. Той е изключение от правилото. Навремето не беше такъв, но той направи така, че национализмът на старата партия Баас да се изроди в националсоциализъм, черпейки вдъхновение от Адолф Хитлер. Какво искате от мен?

Ланг се замисли. Беше стигнал прекалено, близо до жертвата си, за да си позволи да я изпусне сега.

— Джордж Буш и госпожа Т. са се споразумели нашите две страни да създадат съвместна група, която да проучи и анализира изцяло оръжията за масово унищожение на Саддам. Разследващите трябва да събират съществуващите факти, а учените глави трябва да ги разтълкуват. С какво по-точно разполага? Доколко то е разработено? В какво количество е? От какво имаме нужда, за да се защитим от него, ако се стигне до война? Противогази? Космически костюми? Спринцовки с противоотрова? Все още не знаем с какво точно разполага и от какво точно имаме нужда…

— Но аз не разбирам нищо от тези работи — прекъсна го Мартин.

— Да, но вие познавате нещо, което ние не познаваме. Арабския начин на мислене — начина, по който разсъждава Саддам. Ще използва ли онова, с което разполага; ще се запъне ли в Кувейт или ще се изтегли; какви са стимулите, които биха могли да го накарат да се изтегли; ще стигне ли докрай? Нашите хора просто не разбират тази арабска идея за мъченичеството.

Мартин се засмя.

— Президентът Буш и всички около него ще действат според възпитанието си, което почива върху юдейско-християнското разбиране за морал, съчетано с гръко-римското схващане за логика. Докато Саддам ще реагира въз основа на собствените си виждания.

— Като арабин и мюсюлманин — това ли искате да кажете?

— Вижте какво, ислямът няма нищо общо с това. Саддам не дава пукната пара за учението на Пророка. Моли се само пред камерите, защото това му изнася. Не го е грижа колко ще умрат, стига да успее да си осигури победата.

— Не може да победи, не може да победи Америка. Никой не може.

— Грешите! Използвате думата „побеждавам“ както я използват англичаните и американците. Начина, по който Буш, Скоукрофт и останалите я използват дори и сега. Той схваща нещата по различен начин. Ако се изтегли от Кувейт, защото му е платил крал Фахд, което можеше да стане, ако се бе провела конференцията в Джеда, той щеше да победи с чест. Да ти платят, за да си отидеш, е приемливо. Той печели. Но Америка няма да го позволи.

— В никакъв случай.

— Но ако се изтегли под напора на заплахи, губи. Никой арабин няма да одобри такова нещо. Ще загуби, а може и да загине. Така че няма да си отиде.

— А ако срещу него бъде хвърлена американската военна машина? Ще го накълца на парченца — каза Ланг.

— Това няма значение. Той си има своя бункер. Неговите, хора ще умрат. Това няма никакво значение. Но ако успее да уязви Америка, да я засегне тежко, тогава ще се покрие със, слава. Жив или мъртъв. Той ще победи.

— Дяволска работа! Струва ми се сложно — въздъхна Ланг.

— Не чак толкова. Когато пресечеш река Йордан, трябва да направиш количествен скок в схващането за морал. Нека обаче пак ви попитам, какво искате от мен?

— Комитетът се изгражда с цел да съветва нашите началници по въпроса за оръжията за масово унищожение. Оръдията, танковете, самолетите — с тях ще се занимават министерствата на отбраната. Не те са проблемът. Най-обикновена железария — можем да я унищожим от въздуха.

Всъщност има два комитета — един във Вашингтон и един тук, в Лондон. Британски наблюдатели в техния, американски — в нашия. Ще участват представители на Форин офис, Одлърмастън, Портън Даун. Сенчъри Хаус разполага с две места. Аз изпращам един колега, ръководителя на сектора за Ирак, Саймън Паксман. Бих искал да заседавате заедно с него, да следите дали няма някакъв чисто арабски, неуловим за нас аспект в тълкуванието. Там е силата ви — с това можете да ни помогнете.

— Добре, доколкото ми е по силите, но може и нищо да не излезе. Как се нарича това нещо, комитетът? Кога ще заседава?

— Саймън ще се обади да ви каже кога и къде. Всъщност има подходящо наименование — „Медуза“.

В късния следобед на 10-и август към военновъздушната — база Сиймор Джонсън се приближаваше мекият и топъл каролински здрач и предвещаваше една от онази вечери, които подканят за кана пунш и пържола на скара.

Момчетата от 334-а ескадрила тактически изтребители, които все още не бяха поставени в бойна готовност със своите Ф-15Е, и онези от 335 ТФС, които щяха да излетят за Персийския залив през декември, стояха отстрани и наблюдаваха. Заедно с 336-а ескадрила те образуваха четвъртото крило тактически изтребители от 9-а въздушна армия. Засега потегляше 336-а ескадрила.

Най-сетне настъпваше краят на двата дни трескава дейност; два дни, прекарани в подготовка на самолетите, планиране на маршрута, вземане на решения за оборудването, подреждане на секретните устави и компютъра на ескадрилата заедно с тактиката на боя, записани в банката с данни, в контейнери, които щяха да бъдат доставени с транспортни самолети. Преместването на ескадрила бойни самолети не е като преместването в ново жилище, въпреки че и то не е никак лесно. Все едно да преселиш един неголям град.

Строени на пистата, двайсет и четирите Игъла стояха приклекнали като мълчаливи, страховити зверове в очакване на паякоподобните дребни същества от оня животински вид, който ги бе конструирал и построил, да се качат на борда и да включат страхотната им мощ с мъничките си пръсти.

Бяха оборудвани да прелетят до Арабския полуостров наведнъж, без междинно кацане. Всеки един имаше вътрешни резервоари, пълни с по шест хиляди килограма авиационно гориво. Върху фюзелажите им бяха прикрепени по два допълнителни резервоара за гориво — всеки съдържащ по 1800 килограма и конструирани така, че да оказват минимално съпротивление на въздушния поток след излитане. Само теглото на горивото — 13.5 тона — е представлявал полезният товар на пет бомбардировача от Втората световна война. А Игълът все пак е изтребител.

Личният багаж на екипажите беше нареден в пътните отсеци, преди това съдържали напалм, а сега използвани за по-хуманни цели, в кутиите под крилата бяха подредени ризи, чорапи, шорти, сапун, прибори за бръснене, униформи, талисмани и списания с момичета. Знае ли човек, най-близкият бар може да се окаже много далеч от базата.

Огромните танкери КС-10, които щяха да зареждат изтребителите по целия път през Атлантическия океан, а оттам до Саудитския полуостров, вече бяха излетели, за да чакат над океана.

По-късно един въздушен керван от Старлифтъри и Галакси щеше да пренесе останалото: малката армия от монтьори и оръжейници, специалистите по електроника и поддържащия персонал, въоръжението и резервните части, крановете и работилниците, металорежещите машини и работните маси. Със сигурност се знаеше, че на новото място няма да намерят нищо; всичко необходимо, за да се поддържат две дузини от най-модерните изтребители-бомбардировачи на света и да се подготвят за бой, трябваше да се пренесе заедно с тях.

Всеки Страйк Игъл струваше четирийсет и четири милиона долара във вид на черни кутии, алуминий, фиброкарбон, компютри и хидравлика, плюс намерилите материален израз вдъхновение и конструкторски труд. Макар разработката да водеше началото си отпреди трийсет години, Игъл беше нов изтребител — толкова време отнема разработването и конструирането на такова нещо.

Начело на делегацията от цивилни в Голдсбъро стоеше кметът, Хол К. Плонк. Този наистина чудесен общински служител се радваше на прякора Клепацалото, с който го бяха кръстили двайсетте хиляди жители на града заради способността му с проточения си южняшки говор и запас от вицове да забавлява сериозни политици от Вашингтон. Помнят се случаи, когато след едночасов смях високите особи е трябвало да се върнат във Вашингтон, за да си лекуват травмите. Естествено след всеки свой мандат господин Плонк бива преизбиран с все по-голямо мнозинство.

Застанали до командира на крилото, Хол Хорнбърг, гражданите от делегацията гледаха с гордост как самолетите, теглени от трактори, бяха изведени от хангарите и екипажите се качиха на борда — пилотът на предната седалка на двойната кабина, а помощникът му, специалист по оръжейните системи, или „влъхвата“, както още го наричаха — на задната. Около всяка машина се бе струпала група от наземния персонал, който правеше предстартовите проверки.

— Казвал ли съм ви за генерала и проститутката? — Кметът се обърна към стоящия до него старши офицер от военновъздушните сили.

В този момент Дон Уокър запали двигателите си и воят на два турбореактивни двигателя „Прат-енд-Уитни“ заглуши подробностите за случката между дамата и генерала. Ф-100 превръща горивото си в страхотен шум и топлина и близо 11 000 килограма тяга. Точно това се готвеше да направи и сега.

Един след друг двайсет и четирите самолета Игъл потеглиха и започнаха да рулират в продължение на километър и половина до края на пистата. Под крилата плющяха малки флагчета, за да покажат къде са шплентовете, които придържат поставените там ракети Спароу и Сайдуиндър към носещите греди. Тези флагчета се свалят непосредствено преди излитане. Пътуването им до Арабския полуостров наистина нямаше военен характер, но е немислимо да се изпрати един Игъл без каквито и да е средства за самозащита.

Край страничната писта за рулиране до мястото за излитане бяха разположени групи от въоръжената охрана и полицията на военновъздушните сили. Точно пред пистата за излитане машините спряха отново; оръжейниците и наземният персонал ги прегледаха за последен път. Подпряха колелата с клинове, огледаха реактивните самолети един по един, проверявайки дали нещо не тече, дали нещо не се е развинтило — въобще всичко, което би могло да пострада по време на рулирането. Най-сетне бяха изтеглени шплентовете на ракетите.

Машините чакаха търпеливо — дълги деветнайсет, високи пет и половина и широки дванайсет метра от върха на едното крило до върха на другото, с 18 тона собствено тегло и максимално тегло при излитане от 36.5 тона — почти с толкова бяха натоварени в момента. Преди да се откъснат от земята, трябваше да направят много дълъг пробег.

Накрая машините излязоха на пистата за излитане, обърнаха се срещу лекия ветрец и набраха скорост по асфалта. Пилотите натиснаха рязко газта докрай, през дюзите непосредствено преди соплата започна да се впръсква гориво и от тях изхвърчаха пламъци по девет метра. Край пистата командирите на наземните екипажи на самолетите, с шлемофони на главата, отдадоха чест, изпращайки своите питомци на бойна мисия в Саудитска Арабия. Повече нямаше да ги видят до завръщането им.

Километър и половина надолу по пистата, при скорост 350 километра в час, колелата се отлепиха от асфалта и изтребителите се понесоха във въздуха. Колесникът прибран, елероните вдигнати, ръчката за газта върната на бойно ниво, с изключени ускорители. Двайсет и четири самолета Игъл обърнаха носовете си към небето, установиха скорост на изкачването от 1500 метра в минута и изчезнаха в здрача.

На височина 7500 метра те заеха хоризонтално положение и един час по-късно видяха позиционните светлини и навигационния стробоскоп на първия танкер. Време да се долее гориво. Двата двигателя на Ф-100 гълтат страшно много гориво. Когато са включени ускорителите, всеки един от тях изгаря по осемнайсет тона гориво на час, затова задните горелки или „дозагряването“ се използва само при излитане, в бой или при кризисни маневри от рода „я да се махаме оттук“. Дори при нормално равнище двигателите имат нужда да дозареждат на всеки час и половина. Не можеха да стигнат до Саудитска Арабия без своите „бензиностанции“ във въздуха.

Ескадрилата бе приела широк строй, всеки застанал до своя непосредствен водач в линия на около километър и половина от върха на едното до върха на другото крило. Дон Уокър, седнал пред своя „влъхва“ Тим погледна съседа си и видя, че е застанал точно в положението, което трябваше да заеме. Отправили се на изток, сега те летяха в тъмнината над Атлантическия океан, но радарът показваше положението на всеки самолет, а сигналните светлини ги открояваха.

В опашката на танкера операторът на шланга отмести панела, който прикриваше люка му отвън, и се загледа към морето от светлини зад себе си. Шлангът за горивото се протегна в очакване на първия клиент.

Всяка група от шест изтребителя беше разпознала определения й танкер и Уокър се приближи, когато му дойде редът. Едно докосване до газта, и машината изплава под танкера, в обхвата на шланга. От танкера операторът „метна“ шланга си на щуцера, който се подаваше от предния ръб на лявото крило на изтребителя. Когато го „засмука“, горивото потече — по деветстотин литра на минута. Изтребителят гълташе жадно.

Когато напълни резервоара си, Уокър се отдръпна и неговият партньор от двойката зае мястото му. По небето три други танкера правеха същото за всеки от поверените им самолети.

Летяха в нощта, която беше кратка, защото се движеха на изток със скорост 350 възела, около 800 километра в час. След шест часа слънцето отново изгря и те прелетяха над брега на Испания и продължиха упътени на север покрай африканския бряг, за да избегнат Либия. Когато се приближиха до Египет, една от страните в коалицията, 336-и зави на югоизток, понесе се над Червено море и зърна за първи път онзи огромен охренокафяв резен от пясък и ситен камък, който се нарича Арабска пустиня.

След петнайсет часа във въздуха, уморени и схванати, четирийсет и осемте млади американци кацнаха в Дахран, Саудитска Арабия. След няколко часа ги пренасочиха към крайната цел — военновъздушната база Тумраит в султаната Оман.

Тук, в продължение на четири месеца те щяха да живеят в условия, за които след това щяха да си спомнят с тъга — на повече от 1100 километра от границата на Ирак и опасната зона. Щяха да правят тренировъчни полети над вътрешността на Оман, след като пристигнеше оборудването им, щяха да плуват в сините води на Индийския океан и да очакват онова, което им готвеха добрият Господ и Норман Шварцкопф.

През декември щяха да се прехвърлят отново в Саудитска Арабия, а един от тях съвсем неволно щеше да промени хода на войната.

Глава 5

Аерогара Дахран беше задръстена. Пристигайки от Рияд, Майк Мартин имаше чувството, че всички от тази най-източна част от крайбрежието бяха тръгнали да пътуват. Разположен в сърцето на веригата от петролни полета, донесли на Саудитска Арабия приказното й богатство, Дахран, за разлика от Таиф, Рияд, Йенбо и другите градове от кралството, отдавна бе свикнал на американци и европейци.

Дори оживеното пристанище Джеда не бе виждало по улиците толкова много англосаксонски лица, но към втората седмица на август Дахран направо се слиса от прилива на чужденци.

Някои от тях се опитваха да се измъкнат; мнозина бяха изминали пътя до Бахрейн с кола, за да хванат оттам самолет. Други, предимно съпруги и деца на хора, свързани с добива на петрол, се намираха на аерогара Дахран на път за Рияд, а оттам съд свързващия ги полет — към дома.

Други — тълпи американци — пристигаха с въоръжението и запасите си. Гражданският самолет на Мартин едва се вмъкна между два тежки самолета Галакси — част от непрекъснатия конвой, идващ от Великобритания, Германия и САЩ. Все транспортни машини, пренасящи войски и оборудване, вследствие на което Североизточна Саудитска Арабия щеше да се превърне в огромен военен лагер.

Това все още не беше операция „Пустинна буря“, военната кампания, целяща да освободи Кувейт, а само операция „Пустинен щит“, целяща да спре настъплението на юг на иракската армия, която сега бе нараснала до четиринайсет дивизии, разгънати покрай границата и навсякъде из Кувейт.

За обикновения наблюдател на аерогара Дахран всичко това може би изглеждаше внушително, но едно по-внимателно вглеждане би разкрило, че защитната обвивка е тънка като цигарена хартия. Американските бронетанкови и артилерийски части все още не бяха пристигнали — първите кораби едва сега потегляха от бреговете на САЩ, а запасите, пренасяни от самолетите Галакси, Старлифтър и Херкулес, представляваха само малка част от онова, което можеше да достави един кораб.

Изтребителите-бомбардировачи Игъл, базирани в Дахран, и Хорнет на морската пехота — в Бахрейн, плюс британските Торнадо, току-що пристигнали в Дахран и все още не сварили да охладят двигателите си след пътуването от Германия, разполагаха с боеприпаси за не повече от половин дузина бойни полети.

За да бъде спряно едно решително, масирано настъпление на бронетанкови войски, е необходимо много повече. Въпреки внушителната демонстрация на бойна техника на няколко летища, Североизточна Саудитска Арабия лежеше съвсем незащитена под палещото слънце.

Мартин си пробиваше път през гъмжилото в залата за пристигащи пътници, преметнал брезентовия си сак през рамо, когато зърна познато лице сред тълпата при бариерата.

По време на първия си селекционен курс за САС, когато му бяха казали, че ще ги съсипят до смърт и почти бяха успели, един ден бе прекосил в поход 50 километра през планината Брекън — един от най-трудните терени във Великобритания — и то в леденостуден дъжд с 45 килограма багаж. Подобно на останалите и той отдавна бе преминал границата на изтощението и бе потънал в някакъв свой свят, където съществуването се свеждаше до мъчителна болка и само волята продължаваше да съществува.

Сетне видя камиона, който ги чакаше. Край на похода, значи край на всичко. Сто метра, осемдесет, петдесет; краят на ужасната агония се приближаваше бавно, но сигурно, докато изтръпналите му крака продължаваха да го носят през уж последните няколко метра.

В камиона седеше един мъж и гледаше изкривеното му от болка лице, по което се стичаха струйки дъжд, да се олюлява към него. Когато задният капак беше на педя от протегнатите пръсти, мъжът потропа на кабината зад себе си и камионът потегли напред. Така че той не измина още 100 метра, а цели 15 километра. Мъжът в камиона се казваше Спарки Лоу.

— Здрасти, Майк, радвам се да те видя.

Такова нещо много трудно можеш да простиш.

— Здрасти, Спарки, как е хавата?

— Щом искаш да знаеш — шибана.

Спарки измъкна от паркинга невзрачен джип с двойно предаване и след половин час вече бяха извън Дахран. Поеха на север. До Хафджи имаше повече от 300 километра с кола, но след като от дясната им страна се изниза пристанището Джубаил, останаха почти сами. Пътят беше пуст, никой не изпитваше желание да посети Хафджи — малко петролодобивно селище на границата с Кувейт, — превърнало се сега в изоставен град.

— Продължават ли да пристигат бежанци? — попита Мартин.

— По някой и друг — кимна Спарки. — Вече намаляват. Големият наплив мина. Сега идват главно жени и деца с пропуски — иракчаните ги пускат, за да се отърват от тях. Не постъпват глупаво. Ако аз управлявах Кувейт, щях да се отърва и от преселниците.

Преминават и индийци — иракчаните сякаш не им обръщат внимание. Не постъпват много умно. Индийците разполагат с добра информация и аз убедих двама да направят кръгом и да се върнат със сведения за нашите хора.

— Набави ли ми онова, което поисках?

— Да бе. Грей трябва да е задвижил някоя и друга връзка. Вчера пристигна в камион със саудитска регистрация. Тази вечер ще вечеряме с онзи млад пилот от кувейтските военновъздушни сили, за когото ти говорих. Твърди, че имал контакти в страната — хора, на които може да се разчита, които могат да са полезни.

— Не бива да вижда лицето ми. Могат да го свалят.

Спарки помисли за момент.

— Правилно.

Вилата, реквизирана от Спарки Лоу, съвсем не е лоша, си помисли Мартин. Принадлежеше на американски чиновник от петролния добив, но неговата компания „Арамко“ беше изтеглила човека си в Дахран.

Мартин въобще не попита Спарки Лоу какво прави в тази част на света. Очевидно и той беше „взет на заем“ от Сенчъри Хаус със задачата да пресреща бежанците, които отиваха на юг, и да ги поразпита за онова, което са видели и чули.

Хафджи беше фактически изоставен, ако не се смятаха войниците от Саудитската национална гвардия, които се бяха окопали, заемайки позиции за отбрана в и около града. Но все още се срещаше по някой печален саудитец и Мартин успя да си купи необходимите дрехи от един мъж на пазара, който така и не можа да повярва, че наистина се е намерил клиент.

В средата на август в Хафджи все още имаше ток, което означаваше, че климатичната инсталация, помпата на кладенеца и бойлерът работеха. Разполагаше с баня, но знаеше, че не бива да се къпе.

От три дни ходеше некъпан, небръснат и с неизмити зъби. Дори госпожа Грей, неговата домакиня в Рияд, да бе забелязала, че се е вмирисал, тя бе достатъчно добре възпитана, за да не го спомене. За хигиената на зъбите си Мартин се грижеше единствено като ги почистваше с някоя клечка след ядене. Спарки Лоу също не каза нищо, но той знаеше причината.

Кувейтският офицер се оказа красив мъж на двайсет и шест години; беше възмутен от коварното нашествие и очевидно симпатизираше на свалената династия Ал Сабах, чийто членове сега бяха настанени в луксозен хотел в Таиф, като гости на краля на Саудитска Арабия Фахд.

Доста се смути, когато откри, че макар домакинът му да беше точно онова, което очакваше, а именно британски офицер в цивилно облекло, третият човек на масата като че също беше арабин, облечен в изцапан кремав туб с шарена куфия на главата, като единия й край бе така подпъхнат от другата страна, че да закрива долната половина на лицето му, Лоу ги представи.

— Наистина ли сте англичанин? — попита изненаданият млад мъж. Обясниха му защо Мартин е облечен по този начин и защо крие лицето си. Капитан Ал-Халифа кимна с разбиране.

— Простете, господин майор. Естествено, че разбирам. — Неговата история беше ясна и проста. Обадили му се у дома вечерта на първи август и му казали да се яви във военновъздушната база Ахмади, където служел. Цяла нощ с другите офицери слушал по радиото новините за нахлуването в родината им от север. На разсъмване неговата ескадрила от изтребители Скайхок била заредена с гориво, въоръжена и готова за излитане. Американските самолети Скайхок, макар и далеч не модерни, все още можели да бъдат доста полезни в нападения срещу наземни цели. Не можели да се мерят със съветските МИГ 23, 25 или 29, нито с френските Мираж, с каквито разполагали иракчаните, но за негов късмет при единствения си боен полет до момента не бил срещнал такива.

Открил целите си в северните предградия на Кувейт Сити малко след разсъмване.

— Уцелих един от танковете им с ракетите си — обясни възбудено той. — Сигурен съм, защото го видях как избухна в пламъци. Сетне ми остана само оръдието и затова се залових със следващите го камиони. Улучих първия, който падна в канавката и се преобърна. После боеприпасите ми свършиха и тръгнах да се връщам. Но над Ахмади от контролната кула ни наредиха да се отправяме на юг към границата и да спасяваме самолетите. Имах гориво колкото да стигна до Дахран.

Знаете ли, че изведохме повече от шейсет наши самолета. Скайхок, Мираж и британски учебни Хок. Плюс хеликоптери Газела, Пума и Супер-Пума. Сега ще се сражавам оттук и ще се върна, когато бъдем освободени. Кога според вас ще започне нападението?

Спарки Лоу се усмихна предпазливо. Момчето преливаше от увереност.

— Боя се, че още е рано. Трябва да сте по-търпеливи. Има доста подготвителна работа. Разкажете ни за баща си.

Излезе, че бащата на пилота бил изключително богат търговец, приятел на семейството на шейха и много влиятелна личност.

— А дали ще: подкрепи окупационните сили? — попита Лоу.

Младият Ал-Халифа се обиди.

— Никога, за нищо на света! Ще направи всичко възможно, за да помогне на освобождаването. — Офицерът вдигна тъмните си очи. — Ще видите ли баща ми? Можете да разчитате на него.

Взе лист хартия, написа нещо и го подаде на Мартин. Когато младият мъж тръгна обратно за Дахран, Мартин изгори листа в един пепелник. Не биваше да носи у себе си нищо, което можеше да го уличи.

На следващата сутрин двамата с Лоу натовариха „нещата“, които бе поискал, отзад в джипа и тръгнаха на юг към Манифа, сетне завиха на запад по Таплинското шосе, наричано така от съкращението ТАП, Трансарабски петролопровод, защото пътят беше построен да обслужва петролопровода, който пренасяше огромно количество саудитски суров петрол на запад.

По-късно Таплинското шосе щеше да се превърне в основната транспортна артерия за най-голямата сухопътна армия, включваща 400 000 американски, 70 000 британски, 10 000 френски и 200 000 саудитски и други арабски войници, струпани за настъпление в Ирак и Кувейт от юг. Но в този ден пътят беше пуст.

Джипът измина няколко километра по него, после сви пак на север, отново към саудитско-кувейтската граница, но на друго място, много по-навътре в сушата. Близо до гъмжащото от мухи пустинно село Хаматийят откъм саудитската страна се намира най-близката точка по границата до самия Кувейт Сити.

Нещо повече, американските въздушни разузнавателни снимки, получени от Грей в Рияд, показваха, че повечето иракски сили са групирани тъкмо зад границата, но по-близо до брега. Колкото по-навътре във вътрешността, толкова повече оредяваха предните постове на иракчаните. Те съсредоточаваха силите си между граничния пункт Нувайсиб на брега и граничната застава при Ал-Уафра на 65 километра навътре в сушата.

Селото Хаматийят се намираше на 160 километра навътре в пустинята, сгушено в една извивка на граничната линия, която съкращава пътя до Кувейт Сити.

Поисканите от Мартин камили ги чакаха в малък чифлик извън селото — една дългокрака женска в разцвета на силите си и нейното малко, с кадифена муцунка и топли очи, което все още бозаеше. То също беше женско и щеше да добие отвратителния нрав, типичен за всички представителки на този вид.

— Малкото камилче пък защо ти е? — попита Лоу, докато седяха в джипа и наблюдаваха животните в ограденото място.

— За прикритие. Ако някой попита — водя го в камилските стопанства извън Сулабия. Там плащат по-добре.

Той се измъкна от джипа и потътри обутите си в сандали крака, за да разбуди камиларя, който дремеше в сянката на колибата си. В продължение на половин час двамата мъже клечаха в праха и се пазаряха за цената на камилите. На камиларя, който го гледаше клекнал в праха пред себе си, с мургаво, брадясало лице, пожълтели зъби, облечен в мръсен бурнус и вонящ, хич и не му мина през ума, че не разговаря с богат търговец от племето на бедуините, готов да направи добра сделка.

Когато се спазариха, Мартин плати от пачка саудитски динари, които бе взел от Лоу, а после ги държа известно време под едната си мишница, докато се поизмачкат. Сетне отведе двете камили на километър-два и когато пясъчните дюни ги скриха от всякакви погледи, спря. Лоу го настигна с джипа.

Беше стоял и наблюдавал на неколкостотин метра от ограденото място на камиларя. Познаваше добре Арабския полуостров, но никога не беше работил с Мартин, който му направи силно впечатление. Този човек не само се правеше на арабин; щом излезе от джипа, той направо се превърна в бедуин по стойка и жестове.

Лоу не знаеше, но предишния ден двама британски инженери от Кувейт, опитвайки се да избягат, бяха напуснали жилището си преоблечени в бели кувейтски туб, стигащи чак до петите им, и с гутри на главите си. Едва изминали половината път до колата, която се намирала на 15 метра от входа, когато едно хлапе от улицата им подвикнало: „Може да сте облечени като араби, ама ходите като англичани.“ И те побързали да се приберат обратно в жилището си.

Далеч от любопитни погледи, но плувнали в пот от адската горещина, двамата военни от САС прехвърлиха „нещата“ в кошовете за багаж, които висяха от двете страни на камилата. Тя бе коленичила и с четирите си крака, но продължаваше да роптае срещу допълнителния товар, като плюеше и се зъбеше на мъжете.

В единия кош влязоха 100 килограма експлозив Семтекс-Х, всяко от блокчетата по два килограма и половина, завито в плат, с няколко торби, пълни с кафе на зърна отгоре, в случай че някой любопитен иракски войник реши да погледне. В другия кош сложиха автоматите, боеприпасите, детонаторите, закъснителите и гранатите, заедно с малкото, но мощно радио със сгъваема сателитна антена и резервни кадмиево-никелови батерии. И върху тях наредиха торби с кафе.

Когато свършиха, Лоу попита:

— Мога ли да направя още нещо?

— Не, това е всичко, благодаря. Ще остана тук до залез-слънце. Ти няма нужда да чакаш.

Лоу подаде ръка:

— Извинявай за оная случка в Брекън.

Мартин я пое.

— Няма нищо. Нали оживях.

— Да бе, това сме ние. Все оцеляваме. Остани си с късмета, Майк.

Качи се на колата и потегли. Камилата забели едно око, оригна се, червата й изкъркориха и започна да преживя. Малкото се опита да налапа вимето й, не успя и се отпусна до нея.

Мартин се подпря на камилското седло, зави лице с куфията си и се замисли за предстоящите дни. Не пустинята щеше да е проблем, а може би гъмжилото на окупирания Кувейт Сити. Колко строг ще бъде контролът, колко трудни проверките по уличните бариери, колко проницателни войниците, които ги извършваха? От Сенчъри Хаус му бяха предложили да го снабдят с подправени документи, но той отказа. Иракчаните биха могли да въведат нови документи за самоличност.

Не се съмняваше, че избраната от него легенда беше една от най-добрите в арабския свят. Бедуините идват и си отиват както и когато пожелаят. Те не оказват съпротива на нахлуващи армии, защото са виждали твърде много такива — сарацини и турци, кръстоносци и рицари-тамплиери, германци и французи, англичани и египтяни, израелци и иракчани. Бяха ги преживели всички, защото стояха настрана от политиката и войната.

Много режими се бяха опитали да ги обуздаят, но все без успех. Саудитският крал Фахд бе постановил всички негови поданици да имат къщи и беше построил красиво село, наречено Ескан, снабдено с всички съвременни удобства — плувен басейн, клозети, бани, течаща вода. Хванали някакви бедуини и ги настанили там.

Те пиели вода от басейна (приличал им на оазис), похвърляли зарове на терасите, поиграли си с чешмите, а сетне се изнесли, обяснявайки любезно на своя монарх, че предпочитат да спят под звездите. Ескан бе почистен и използван от американците по време на кризата в Персийския залив.

Мартин съзнаваше много добре, че проблем представляваше собственият му ръст. Беше почти метър и осемдесет, а повечето бедуини са далеч по-ниски. Векове болести и недохранване ги бяха превърнали в болнави джуджета. Водата в пустинята е само за пиене — от хора, кози или камили; затова Мартин не се къпеше. Обаянието на живота в пустинята, както много добре знаеше, важи единствено за западняците.

Не разполагаше с документи за самоличност, но това не беше проблем. Няколко правителства се бяха опитали да издадат такива документи на бедуините. Всъщност чергарите ги бяха харесали, защото вършат чудесна работа като тоалетна хартия; по-добра от шепа прах. Всеки полицай или войник, който настоява да види документите за самоличност на един бедуин, само си губи времето — и двете страни прекрасно го разбират. От гледна точка на властите важното е, че бедуините не им създават неприятности. На тях просто не би им хрумнало да участват в някакво кувейтско съпротивително движение. Мартин го знаеше и се надяваше, че и иракчаните го знаят.

Поспа до залез-слънце, сетне се качи на седлото. Като чу неговото „хът, хът, хът“, камилата се изправи на крака, бебето й посука малко, вързано с въже зад нея, после потеглиха с онова равно, полюляващо се темпо, което изглежда страшно бавно, но с което се извървява дълъг път. Камилата беше добре гледано животно и още дни напред нямаше да се умори.

Когато, малко преди осем, пресече границата, той се намираше на значително разстояние северозападно от полицейския участък Рукайфа, където един черен път минава от Кувейт в Саудитска Арабия. Нощта беше тъмна и звездна. Сиянието на кувейтското петролно поле Манагиш оставаше от дясната му страна и там вероятно имаше иракски гарнизон, но пустинята пред него изглеждаше пуста.

На картата имаше 50 километра, или 35 мили до развъдниците на камили южно от Сулабия, краен квартал на Кувейт Сити, където възнамеряваше да остави животните, докато отново му потрябват. Но преди това щеше да зарови „нещата“ си в пустинята и да отбележи мястото.

Ако нещо непредвидено не го забавеше, щеше да зарови товара си по мрак, преди изгрева, който щеше да настъпи след девет часа. Десетият час щеше да го завари край камилските развъдници.

Когато петролните полета Манагиш останаха зад него, той се отправи по компаса право към целта. Иракчаните, предполагаше той, можеха да патрулират по шосетата, дори по черните пътища, но не и по пустинята. Никой не би се опитал да избяга през нея.

Знаеше, че от камилските развъдници ще може да се метне на някой камион към града, който се намираше на разстояние 30 километра.

Далеч над него сателитът КХ-11 на Националната разузнавателна служба се плъзна безмълвно по небето. Преди години предишното поколение американски шпионски спътници трябваше да правят снимките си и да изплюват капсулите на интервали за повторно влизане в атмосферата, които след това с голям труд се издирваха, а намерените филми се обработваха.

Спътниците КХ-11, дълги 19 метра и тежащи 13 тона и половина, са по-хитри. Докато правят снимките на земята под себе си, те автоматично ги кодират в поредица от електронни импулси, които се предават нагоре към друг спътник, над тях.

Спътникът, който ги получава, е част от мрежа от подобни спътници, изведени в геостационарна орбита, което означава, че се носят в пространството със скорост и по път, който ги държи винаги в същата точка над земята. На практика те висят там.

Приел образите от КХ-11, геостационарният спътник може да ги предаде направо в Америка, или, ако извивката на земята му пречи да го направи, ги препредава в пространството на друга рееща се „птичка“, която изпраща снимките долу на своите американски господари. По този начин Националната разузнавателна служба може да събира фотоинформация в „реално време“, само секунди след като снимките са направени.

Ползата при война е огромна. Това означава, че КХ-11 може да забележи придвижване на вражески конвой достатъчно навреме, за да предизвика въздушен удар срещу него. Злощастните войници в конвоя от камиони така и няма да разберат как са ги открили изтребителите. Защото КХ-11 може да работи нощем и денем, в облачно или мъгливо време.

За тях с пълна сила важи определението „всевиждащи“. Уви, това не е съвсем вярно. Тази нощ КХ-11 премина над Саудитска Арабия и над Кувейт, но не видя самотния бедуин, навлязъл в забранена територия, а и да го бе видял, не би се заинтересувал от него. Той мина над Кувейт, после над Ирак. Видя много сгради, застроените на големи пространства промишлени миниградове около Ал-Хила и Тармия, Ал-Атир и Туайта, но не видя какво има в тези сгради. Не видя контейнерите с отровен газ, който се произвеждаше там, нито ураниевия хексафлуорид, предназначен за газоводифузионните центрофуги в инсталацията за отделяне на изотопа.

Мина на север, откри летищата, шосетата и мостовете. Дори видя гаража на пътна помощ в Ал-Кубай, но не му обърна внимание. Видя индустриалните центрове Ал-Куаим, Джазира и Ал-Ширкат на запад и на север от Багдад, но не и средствата за масово унищожение, които се произвеждаха в тях. Мина над Джебел Ал Хамрин, но не видя Крепостта, построена от инженера Осман Бадри. Видя само планини и планински села. Сетне мина над Кюрдистан и Турция.

През нощта Майк Мартин напредваше към Кувейт Сити — невидим, в дрехи, каквито не бе носил почти две седмици. Усмихна се, като си спомни как след излета в пустинята, докато се връщаше при своя ландроувър в покрайнините на Абу Даби, една пълна американка го изненада, насочи фотоапарата си към него и му викна: „Щрак, щрак.“

Постигнато бе съгласие комитетът „Медуза“ да проведе предварителното си заседание в едно помещение под сградата на кабинета в Уайтхол. Основното съображение беше, че сградата е сигурна, тъй като системно се проверяваше за прослушвателни средства, макар и да изглеждаше, че след като руснаците са станали така мили напоследък, те може би се бяха отказали от тези досадни неща.

Залата, в която бяха въведени гостите — осем на брой, — се намираше на два етажа под нивото на земята — Тери Мартин беше чувал за лабиринта от осигурени срещу сътресения и прослушвателни уредби помещения под безобидната на вид сграда срещу Кенотафа[1], където можеха при пълна дискретност да се обсъждат и най-деликатните държавни въпроси.

Сър Пол Спрус, изискан и опитен бюрократ с ранг помощник-постоянен секретар на кабинета, зае председателското място. Той се представи, а сетне представи всеки един на останалите. Американското посолство, следователно Съединените щати, беше представено от помощник-аташето по отбраната и Хари Синклер, проницателен и опитен служител от Лангли, който от три години оглавяваше лондонското бюро на ЦРУ.

Синклер беше висок кокалест мъж, който обичаше да се облича в сака от туид, посещаваше често операта и се разбираше изключително добре с британските си колеги.

Човекът от ЦРУ кимна и намигна на Саймън Паксман, с когото се бе срещал веднъж на заседание на Смесения комитет по разузнаването, където ЦРУ имаше постоянно място.

Синклер щеше да има за задача да отбелязва всичко интересно, открито от британските учени, и да предава информацията във Вашингтон, където също заседаваше значително по-многобройната американска част от комитета „Медуза“. След това всички заключения щяха да се съпоставят и да се анализира потенциалът на Ирак за нанасяне на сериозни удари.

Имаше двама учени от Олдърмастън, Управлението за изследвания в областта на атомните оръжия в Баркшър — те биха се радвали, ако думата „атомни“ отпадне от названието, но Олдърмастън е създаден именно с тази цел. На основата на информация, извлечена от САЩ, Европа и другаде, плюс въздушни снимки на всевъзможни иракски обекти за ядрени изследвания трябваше да се опитат да изяснят докъде е стигнал Ирак в усилията си да реши проблема с технологията на производство на собствена атомна бомба.

Имаше още двама учени от Портън Даун. Единият от тях беше химик, другият — биолог, специалист по бактериология.

Левият печат често обвиняваше Портън Даун в разработване на химически и бактериологически оръжия за Великобритания. Всъщност от години изследванията им бяха насочени към откриването на противодействие, ако такова въобще съществуваше, на всички средства за химическа и бактериологична война, които биха могли да бъдат използвани срещу британски и съюзнически войски. За съжаление не е възможно да се разработва противодействие срещу каквото и да било, без преди това да се изучат свойствата на токсина. Следователно двамата учени от Портън Даун имаха под свой контрол и при условия на страхотна охрана някои доста неприятни вещества. Но в същия този ден, на 13 август, с тях разполагаше и господин Саддам Хюсейн. Разликата бе в това, че Великобритания нямаше намерение да ги използва срещу иракчаните, докато господин Хюсейн можеше да не се окаже така благоразположен.

Хората от Портън Даун трябваше да проверят списъците от химически вещества, закупени от Ирак за определен период от време, с надеждата да открият с какво разполага той, в какво количество и колко опасно е то, в случай че може да се използва. Освен това трябваше да анализират снимки от въздуха на редица фабрики и заводи в Ирак, за да проверят дали няма някакви издайнически признаци под формата на сгради с определена големина и форма — секции за обеззаразяване и дегазиране, пречиствателни съоръжения за вредни емисии — по които да се открият фабриките за отровни газове.

— А сега, господа — започна сър Пол, обръщайки се към четиримата учени, — основното бреме пада върху вас. Ние, останалите, ще ви помагаме и подкрепяме с каквото можем.

Разполагам тук с два тома информация, получена досега от наши хора в чужбина, персонал на посолства, търговски представителства и… господата от разузнаването. Все още е рано. Това са първите резултати от подбора на разрешителните за износ за Ирак, издадени през последното десетилетие, и няма нужда да ви казвам, че те са ни предадени от правителства, готови да ни съдействат.

Хвърлили сме мрежата колкото се може по-нашироко. Става дума за износа на химикали, строителни материали, лабораторна апаратура, специални машиностроителни изделия — почти всичко, с изключение на чадъри, прежда и гумени играчки.

Някои от тези неща, всъщност по всяка вероятност повечето от тях, ще се окажат съвсем естествени покупки, направени от една развиваща се арабска страна за мирни цели и затова ви се извинявам предварително за времето, което ще трябва да пропилеете. Но ви моля да се съсредоточите не само върху специалните доставки за производство на оръжия за масово унищожение, но и върху продуктите с двустранно предназначение — онези неща, които биха могли да се пригодят или да се разглобят и частите им да се използват за други, а не за заявените цели.

Доколкото зная, нашите американски колеги също не са стояли със скръстени ръце.

Сър Пол подаде една от папките на хората от Портън Даун, а другата на онези от Олдърмастън. Представителят на ЦРУ извади две папки и направи същото. Учените гледаха слисани камарите от книжа струпани пред тях.

— Опитахме се да не дублираме американските и нашите усилия — обясни сър Пол, — но, за съжаление, това едва ли е напълно избегнато. Отново се извинявам. А сега, господин Синклер.

За разлика от държавния служител от Уайтхол, който почти успя да приспи учените с многословието си, завеждащият бюрото на ЦРУ направо мина на въпроса.

— Работата е там, господа, че може да се наложи да се сражаваме с тези копелета.

Това беше малко по-различно. Синклер говореше така, както англичаните обичат да си представят американците — директни, прями хора, които се изказват без заобикалки. Очаровани, четиримата учени му посветиха цялото си внимание.

— Ако такъв ден настъпи, ще започнем с въздушната мощ. Също както и англичаните, ние ще искаме да дадем възможния абсолютен минимум жертви. И така, насочваме се срещу тяхната пехота, оръдията, танковете и самолетите им. Ще вземем на мушка техните площадки за изстрелване на ракети САМ, комуникационните им връзки, командните центрове. Но и от двете страни може да се стигне до ужасяващи жертви, ако Саддам прибегне до оръжия за масово унищожение. Ние трябва да знаем две неща.

Първо, — с какво разполага? Тогава ще можем да направим плановете си за противогази, защитни наметала, химически противоотрови. Второ — къде, по дяволите, ги е разположил? Тогава можем да ударим фабриките и складовете — да ги унищожим, преди да успее да ги използва. Така че разгледайте снимките, използвайте увеличителни стъкла, търсете издайнически признаци. Ние ще продължим да издирваме и да разговаряме с онези, които са му построили фабриките, както и с учените, които са ги оборудвали. Надяваме се, че ще научим още много. Но иракчаните може и да са поразместили това-онова. Така че нещата опират до вас, господа аналитици.

Вие можете да спасите живота на много хора, затова постарайте се да дадете най-доброто, на което сте способни. Разпознайте оръжията за масово унищожение, а ние имаме грижата за останалото.

Четиримата учени бяха слисани. Задачата им бе пределно ясна. Сър Пол имаше вид на човек, леко зашеметен от взрив.

— Да, убеден съм, че всички ние сме безкрайно благодарни на господин Синклер за неговото… ъъъ… пояснение. Ще си позволя да предложа да се съберем отново, когато Олдърмастън или Портън Даун имат нещо за нас.

Когато напуснаха сградата, Саймън Паксман и Тери Мартин тръгнаха бавно под топлото августовско слънце и излязоха от Уайтхол на Парламънт Скуеър. Както обикновено, площадът беше задръстен с колони от туристически автобуси. Намериха една празна пейка близо до мраморния блок на Уинстън Чърчил, който гледаше свъсено непристойните смъртни, скупчени под него.

— Чу ли новината от Багдад? — попита Паксман.

— Разбира се.

Саддам Хюсейн току-що беше предложил да се изтегли от Кувейт, при условие че Израел се изтегли от Западния бряг на река Йордан, а Сирия — от Ливан. Опитваше се да свърже различни неща. Обединените нации бяха отхвърлили предложението незабавно. Резолюциите продължаваха да се сипят от Съвета за сигурност, прекъсвайки търговските пътища на Ирак, износа на петрол, въздушните връзки, различните ресурси. А систематичното унищожение на Кувейт от окупационната армия продължаваше.

— Нещо важно?

— Не, само обикновеното цупене и пъчене. Можеше да се очаква. Сценки за пред слушателите. На ООП се харесва, разбира се, но това е всичко. Това не е план за действие.

— А има ли той план за действие? — попита Паксман. — И ако има, дали някой може да го разбере. Американците го смятат за луд.

— Зная. Гледах снощи Буш по телевизията.

— А луд ли е този Саддам?

— Колкото лисиците са луди.

— А защо тогава не тръгва на юг към саудитските петролни полета, докато все още има възможност? Струпването на американски войски едва започва, както и нашето. Няколко ескадрили и самолетоносачи в залива. Но нищо на сушата. Сама за себе си въздушната мощ няма да го спре. Американският генерал, когото току-що назначиха…

— Шварцкопф — прекъсна го Мартин, — Норман Шварцкопф.

— Същият. Той смятал, че ще му трябват цели два месеца, преди да бъде в състояние да спре или отблъсне едно настъпление с пълни сили. Защо не напада сега?

— Защото това ще означава да нападне една друга арабска държава, с която не е в лоши отношения. Това ще му донесе позор. Ще отчужди всички араби. Такова нещо е в разрез с тяхната култура. Той иска да владее арабския свят и той да се възхищава от него, а не да го обругае.

— Нали нахлу в Кувейт — рече Паксман.

— Различно беше. Можеше да твърди, че поправя една империалистическа несправедливост, защото исторически Кувейт винаги е бил част от Ирак. Както Неру нахлу в португалския анклав Гоа.

— О, я стига бе! Саддам посегна на Кувейт, защото е банкрутирал.

— Да, това е истинската причина. Но привидната е, че си връща изконна арабска територия. Забележи, това става по цял свят. Индия взе Гоа, Китай взе Тибет, Индонезия взе Източен Тимур. Аржентина се опита да вземе Фолкландските острови. Всеки път се твърди, че се възстановява парче изконна територия. Това нещо много се харесва на народа, нали знаеш?

— Тогава защо други араби се обръщат против него?

— Защото знаят, че няма да му се размине — отвърна Мартин.

— И наистина няма да му се размине. Прави са.

— Само заради Америка, не заради арабския свят. За да спечели овациите на арабския свят, той трябва да унижи Америка, не свой арабски съсед. Бил ли си в Багдад?

— Отдавна не съм бил — отвърна Паксман.

— Целият е облепен с портрета на Саддам като боец от пустинята — на бял жребец и с вдигната сабя. Разбира се, пълни дивотии; този човек е най-обикновен хитрец на дребно. Но гледа на себе си като на герой.

Паксман се надигна.

— Всичко Това ми звучи много теоретично, Тери. Все пак благодаря ти за споделените мисли. Бедата е, че трябва да боравя с конкретни факти. Във всеки случай никой не може да си представи, че той, е в състояние да унижи Америка. Янките разполагат с невероятна мощ, с невероятна техника. Когато са готови, ще тръгнат и ще пометат армията и военновъздушните му сили.

Тери Мартин присви очи срещу слънцето.

— Жертвите, Саймън. Америка може да понесе много неща, но не може да понесе големи жертви. Саддам може. За него те нямат никакво значение.

— Но там все още няма достатъчно американци.

— Именно.

Ролс-ройсът, който возеше Ахмед Ал-Халифа, се приближи плавно до административната сграда с надпис на английски и арабски, който уведомяваше, че това е централата на Ал-Халифа Трейдинг Корпорейшън, и спря безшумно пред вратата.

Шофьорът — едър мъж, едновременно шофьор и телохранител, стана от мястото си и отиде да отвори вратата на господаря си.

Може би не беше разумно да излиза с ролса, но кувейтският милионер беше махнал с ръка на всички съвети да вземат волвото, за да не дразнят иракските войници на бариерите.

— Да вървят по дяволите! — бе единственият му коментар. Всъщност пътуването от пищния му дом сред просторна градина в луксозното предградие Андалус до административната сграда в Шамия мина без произшествия.

Десет дни сред нахлуването дисциплинираните и професионални войници от Иракската републиканска гвардия се бяха изтеглили от Кувейт Сити, а на тяхно място пристигна наборната паплач на Народната армия. Първите ги мразеше, но към вторите изпитваше истинско презрение.

За няколко дни гвардейците оплячкосаха родния му град съвсем систематично и преднамерено. Нахлуха в Националната банка и изнесоха оттам златния резерв на стойност пет милиарда долара. Но това не беше грабеж за лично облагодетелстване. Златните слитъци бяха поставени в сандъци, запечатани в камиони и откарани в Багдад.

Когато на пропусквателните пунктове по улиците стояха републиканските гвардейци, те се разпознаваха по черните барети, както и по строгото си професионално поведение. После обаче ги преместиха на юг, за да заемат позиции по южната граница със Саудитска Арабия.

На тяхно място дойде Народната армия — парцаливи, небръснати и недисциплинирани войници, далеч по-непредвидими и опасни. Доказателство за това бяха труповете на кувейтци, застреляни само защото са отказали да предадат часовника или колата си.

Към средата на август горещината стана непоносима. За да се скрият от нея, иракските войници изкъртиха плочниците и си построиха малки каменни колиби по улиците. Рано сутрин и вечерта, когато ставаше по-хладно, излизаха и се правеха на войници. Тогава тероризираха гражданите, грабеха храна и скъпи предмети под предлог, че проверяват колите за контрабанда.

Обикновено господин Ал-Халифа беше на работното си място в седем сутринта, но като отложи отиването си за десет, когато слънцето вече напичаше, той мина покрай каменните лагери, в които се бяха сврели войниците от Народната армия. Никой не го спря. Дори двама войници — развлечени и без шапки — отдадоха символично чест на ролс-ройса, вероятно смятайки, че в него има виден техен сънародник.

Разбира се, това положение не можеше да продължи дълго. Рано или късно някой главорез щеше да открадне ролса.

И какво от това? Един ден, когато ги прогонят — а той беше убеден, че това ще стане, макар и да не знаеше как, — щеше да си купи друг.

Той стъпи на паважа, облечен в искрящо бял туб, а лекият памучен плат на гутрата беше прикрепен около главата му с две черни върви, които се спускаха от двете страни на лицето му. Шофьорът затвори вратата и се върна, за да откара колата в паркинга на компанията.

— Подарете, сайди, подарете. Не съм ял от три дни.

Човекът клечеше на тротоара полузаспал на слънцето — гледка, която можеше да се види във всеки град на Близкия изток. Бедуин в кирливи дрехи и протегната за милостиня ръка.

Тъкмо шофьорът му да прогони просяка с порой от псувни и Ахмед Ал-Халифа вдигна ръка. Беше правоверен мюсюлманин, който се опитваше да живее според повелите на свещения Коран, а една от тях гласеше, че човек трябва да дава милостиня според възможностите си.

— Върви да паркираш колата! — заповяда му той. Бръкна в страничния джоб на дрехата си и извади от портфейла една банкнота от десет динара. Бедуинът взе банкнотата с две ръце, жест който говореше, че дарът на благодетеля е така тежък, че му трябват две ръце, за да го удържи.

— Шукрън, сайди, шукрън. — Сетне, без да променя тона, мъжът добави. — Когато стигнеш в кабинета си, изпрати да ме повикат. Имам вести за сина ти на юг.

Търговецът помисли, че му се е счуло. Мъжът се отдалечи, прибирайки банкнотата. Ал-Халифа влезе в сградата, отвърна на поздрава на портиера и се качи в кабинета си на последния етаж. Седна зад бюрото си, помисли за момент, сетне натисна копчето за връзка със секретарката.

— Отвън на тротоара има един бедуин. Искам да говоря с него. Обади се да го повикат, ако обичаш.

Ако частната му секретарка си бе помислила, че шефът й е полудял, тя с нищо не се издаде. Само сбръчканият й нос показа непоносимост към личния аромат на непривичния гост, когото малко по-късно въведе в хладния кабинет.

Когато тя излезе, търговецът посочи един стол.

— Каза, че си видял сина ми? — рече той направо. Беше почти убеден, че човекът само се мъчи да изкопчи още някоя банкнота.

— Да, господин Ал-Халифа. Бяхме заедно преди два дни в Хафджи.

Сърцето на кувейтеца се разтуптя. Бяха минали вече две седмици, без да получи вест от сина си. По съвсем обиколни пътища бе разбрал, че единственият му син е излетял онази сутрин от военновъздушната база Ахмади и след това… нищо. Такава суматоха цареше през онзи ден — 2 август.

— Писмо ли имаш за мен?

— Да, сайди.

Ал-Халифа протегна ръка.

— Дай ми го и ще те възнаградя добре.

— То е в главата ми. Не бива да нося нищо написано у себе си, затова го запаметих.

— Чудесно. Кажи ми го тогава.

Майк Мартин изрецитира писмото от една страница, което беше написал пилотът — дума по дума.

„Мили ми татко, въпреки своя вид човекът пред теб е британски офицер…“

Ал-Халифа подскочи на стола си и се вторачи в Мартин, защото му беше трудно да повярва на ушите си.

„Той е влязъл нелегално в Кувейт. Животът му е в твоите ръце. Моля те, довери му се. Той има нужда от твоята помощ.

Аз съм в безопасност и се чувствам добре. На база съм при саудитските военновъздушни сили в Дахран. Зад гърба си вече имам един боен полет срещу иракчаните. Унищожих един танк и един камион. Ще летя с Кралските саудитски военновъздушни сили до освобождението на страната ни.

Всеки ден се моля на Аллах часовете да минават по-бързо до мига, когато ще се върна и отново ще те прегърна. Твой покорен син, Халед.“

Мартин млъкна. Ахмед Ал-Халифа се изправи, отиде до прозореца и се загледа навън. Пое дълбоко въздух. Когато успя да се овладее, се върна на мястото си.

— Благодаря ви. Благодаря ви. Какво искате?

— Окупацията на Кувейт няма да трае само няколко часа или няколко дни. Ще минат месеци, освен ако Саддам Хюсейн не бъде убеден да се изтегли…

— Американците няма да дойдат бързо…

— Американците, англичаните, французите и останалите страни от коалицията имат нужда от време, за да подготвят силите си. Саддам разполага с четвъртата по големина действаща армия в света, повече от един милион души. Част от тях са боклук, но мнозина не са. Тази окупационна армия няма да бъде отблъсната лесно.

— Добре. Разбирам.

— Междувременно положението е такова, че всеки иракски войник, танк или оръдие, което бъде задържано тук, няма да се използва на границата…

— Говорите за съпротива, въоръжена съпротива — прекъсна го Ал-Халифа. — Някой буйни момчета се опитаха. Иракските патрули ги застреляха като кучета.

— Да, зная. Били са храбри, но глупави. Има начини да се вършат тези неща. Въпросът е не да убиеш стотици, или да бъдеш убит. Работата е да се държи иракската окупационна армия в непрекъснато напрежение, да нямат спокойствие — нито когато пътуват, нито когато спят.

— Вижте, господин англичанино, разбирам, че имате добри намерения, но подозирам, че сте човек, свикнал с тези неща и опитен в тях. Аз не съм. Тези иракчани са жестоки и диви хора. Открай време ги знаем. Ако постъпим както казвате, ще има репресии.

— Това прилича на изнасилване, господин Ал-Халифа.

— Изнасилване ли?

— Когато една жена е заплашена с изнасилване, тя може да се съпротивлява или да се подчини. Ако си кротува, ще бъде насилена, вероятно бита, може би убита. Ако се бори, ще бъде насилена, положително бита, може би убита.

— Кувейт е жената, Ирак изнасилвачът. Това вече го знам. Тогава защо да се борим?

— Затова, защото има и утрешен ден. Утре Кувейт ще се погледне в огледалото. Вашият син ще види в него лицето на боец.

Ахмед Ал-Халифа се взря продължително в тъмнокожия брадясал англичанин пред себе си, сетне каза:

— Баща му също. Нека Аллах има милост към народа ми. Какво искате? Пари ли?

— Благодаря ви, не. Пари имам.

Имаше 10 000 кувейтски динара от посланика в Лондон, който ги беше изтеглил от клона на „Банк ъв Кувейт“ на ъгъла на Бейкър Стрийт и Джордж Стрийт.

— Имам нужда от къщи, в които да живея. Шест къщи…

— Никакъв проблем. Вече има хиляди изоставени апартаменти…

— Не апартаменти, самостоятелни вили. В апартаментите човек има съседи. Никой обаче няма да заподозре един беден човек, който се грижи за изоставена вила.

— Ще ги намеря.

— А също и документи за самоличност. Истински, кувейтски документи. Три броя. Един за кувейтски лекар, един за индийски счетоводител и един за градинар от околностите на града.

— Добре. Имам приятели в Министерството на вътрешните работи. Смятам, че продължават да ръководят печатарските машини, на които се правят картите за самоличност. А какви да са снимките?

— За градинаря намерете някой старец от улицата. Платете му. За лекаря и счетоводителя изберете мъже от вашия персонал, които приличат донякъде на мен, но обръснати. Всеизвестно е, че тези снимки са лоши.

И накрая коли. Три. Едно бяло комби, един джип с двойна предавка и един очукан пикап. Всички заключени в гаражи и с нови регистрационни табели.

— Добре, ще бъде направено. Откъде ще приберете картите за самоличност, ключовете от гаражите и колите?

— Знаете ли християнското гробище?

Ал-Халифа се намръщи.

— Чувал съм за него, но никога не съм ходил там. Защо?

— Намира се на пътя за Джара в Сулайбихат, до главното мюсюлманско гробище. Една съвсем невзрачна порта с мъничък надпис: „За християни“. Повечето надгробни плочи са на ливанци и сирийци; тук-таме се срещат филипинци и китайци. В най-далечния десен ъгъл е гробът на моряка Шептън. Мраморната плоча е разклатена. Под нея съм изкопал празно място. Оставете ги там. Ако имате съобщение за мен, също. Проверявайте гроба един път седмично, за евентуални съобщения от мен.

Ал-Халифа поклати смутено глава.

— Не ме бива за такива неща.

Майк Мартин се изгуби в тълпата из тесните улички на квартала Бнеид-ал-Кар. Пет дни по-късно, под надгробната плоча на правоспособния моряк Шептън той намери три лични карти, три комплекта от ключове за гаражи с адресите им, три комплекта от стартерни ключове и шест комплекта от ключове за къщи с адреси на прикачените към тях етикети.

Два дни по-късно, на връщане от петролното поле Ум Гудайр, един иракски камион най-ненадейно избухна в пламъци.

Ръководителят на отдела за Близкия изток на ЦРУ Чип Барбър беше в Тел Авив от два дни, когато телефонът в кабинета, който му бяха предоставили в посолството на САЩ, иззвъня. Обаждаше се завеждащият бюрото на американското разузнаване.

— Чип, всичко е наред. Върнал се е. Насрочих среща за четири часа. Това ти дава възможност да хванеш последния, полет от „Бен Гурион“ за Щатите. Онези рекоха, че ще минат покрай офиса да ни вземат.

Завеждащият бюрото се намираше извън посолството, затова говореше най-общо, от страх линията да не се подслушва. Това наистина беше така, но само от израелците, които и без това знаеха.

„Той“ беше генерал Яков „Коби“ Дрор, началникът на Мосад; „офисът“ беше самото посолство, а „онези“ бяха двама от личния персонал на Дрор, и те пристигнаха в три и десет с кола, която не биеше на очи.

Барбър смяташе, че петдесет минути е наистина много, за да се стигне от района на посолството до главната квартира на Мосад, която се намираше в много висока административна сграда, наречена Хадар Дафна Билдинг на булевард „Цар Саул“.

Но не там щеше да се състои срещата. Колата се понесе на север, извън града, покрай военното летище Сде Дов, докато не излезе на крайбрежния път за Хайфа.

Непосредствено извън Херцлия е разположен голям курортен комплекс, наречен просто „Кънтри клуб“. На това място почиват някои израелци, но преди всичко идват възрастни евреи от чужбина, за да се наслаждават на многобройните здравни заведения и минерални бани, с които се слави комплексът. Тези щастливи люде рядко поглеждат нагоре към склона над курорта.

Но сторят ли го, ще видят една много луксозна сграда, кацнала на върха, от която се открива чудесна гледка към околната местност и морето. Ако попитат какво е това, ще им кажат, че е лятната резиденция на министър-председателя.

Министър-председателят наистина е един от малцината, на които е разрешено да идват тук, тъй като това е школата на Мосад, известна в службата като Мидраша.

Яков Дрор прие двамата американци в кабинета си на последния етаж — светло, проветриво помещение, с пусната докрай климатична инсталация. Нисък, набит мъж, той носеше униформената риза с къси ръкави и отворена яка, и пушеше „униформените“ шейсет цигари на ден.

Барбър се зарадва на климатика; димът съсипваше синусите му.

Шефът на израелския шпионаж стана от бюрото си и излезе напред.

— Чип, стари приятелю, как я караш?

Прегърна по-високия американец и здраво го стисна. Доставяше му удоволствие да гъгне като слаб актьор евреин, който изпълнява характерни роли, и да се прави на дружелюбен мечок. Всичко беше театър. При изпълнението на различни задачи в миналото като старши оперативен работник той се беше оказал много хитър и изключително опасен.

Чип Барбър отвърна на поздрава му. Усмивките бяха сковани, защото и двамата помнеха много неща. А и не чак толкова отдавна американски съд осъди Джонатан Полард от Военноморското разузнаване на много продължителен срок за шпионаж в полза на Израел, една операция, която съвсем положително бе проведена срещу Америка от добродушния Коби Дрор.

След десет минути вече разговаряха по същество. Ирак.

— Нека ти кажа, Чип. Смятам, че действате съвършено правилно — рече Дрор и доля чашата на посетителя си с кафе, което щеше да го държи буден в продължение на дни. Угаси третата си цигара в голям стъклен пепелник.

— Ако се наложи да се бием — рече Барбър, — ако той не напусне Кувейт и ние трябва да се намесим, ще започнем с въздушни удари.

— Разбира се.

— И ще се прицелим в оръжията му за масово унищожение. Това е и във ваш интерес, Коби. Имаме нужда от малко съдействие в това отношение.

— Чип, следим тези оръжия от години. По дяволите, неведнъж сме ви предупреждавали. За кого смяташ, че е този отровен газ, тези бомби с разни бактерии и чуми? За нас, разбира се. Предупреждавахме, предупреждавахме, но никой не ни обръщаше внимание. Преди девет години взривихме ядрените му генератори в Озирак, върнахме го десет години назад в усилията му да има бомба и тогава светът ни осъди. Америка също.

— Това беше само от благоприличие. И двамата го знаем.

— Добре, но сега, когато става дума за живота на американци, вече не е от благоприличие. Истински американци могат да загинат.

— Коби, не започвай пак с твоята параноя.

— Глупости! Виж, на нас ни изнася да вдигнете във въздуха всичките му заводи за отровен газ, лабораториите му за бактерии и изследователските му центрове за атомната бомба. Това съвсем ни изнася. На всичкото отгоре трябва да стоим настрана, защото сега Чичо Сам има арабски съюзници. Някой да се оплаква? Най-малкото Израел. Предали сме ви всичко, с което разполагаме относно неговите програми за тайни оръжия. Всичко, което имаме. Нищо не сме скрили.

— Нуждаем се от още, Коби. Добре, може би бяхме позабравили Ирак през последните няколко години. Заети бяхме със студената война. Но сега Ирак е на дневен ред, а на нас не ни достигат сведения. Имаме нужда от информация, не от уличен боклук, а от истински, висококачествен фактически материал. Затова направо те питам: имаш ли източник, който да работи за теб в йерархията на иракския режим? Въпроси колкото щеш, трябват ни отговори. Ще си платим, знаем правилата.

За известно време се възцари мълчание. Коби Дрор разглеждаше върха на цигарата си. Двамата други старши офицери не смееха да вдигнат очи от масата.

— Чип — отрони Дрор бавно, — давам ти думата си. Ако имахме някакъв агент на високо място в Багдад, щях да ти кажа. Щях всичко да ти дам. Повярвай ми, нямам.

Генерал Дрор щеше да обяснява по-късно на своя министър-председател, побеснелия Ицхак Шамир, че когато е казал това, не е излъгал. Но той наистина би трябвало да спомене за Йерихон.

Глава 6

Майк Мартин пръв видя младежа, иначе момчето щеше да загине. Шофираше своя очукан, изпоцапан и ръждясал пикап, пълен догоре с дини, когато зърна завитата с бял лен глава да се показва и скрива зад купчина камъни край пътя. Видя и крайчеца на пушката, която момчето държеше, преди да изчезне зад камъните.

Пикапът вършеше добра работа. Беше го купил в сегашния му вид, защото съвсем правилно предположи, че рано или късно иракските войници ще започнат да конфискуват лъскавите коли за своя употреба.

Погледна в огледалото за обратно виждане, натисна спирачката и се отклони от пътя за Джара. Зад него идваше камион, пълен с войници на Народната армия.

Кувейтският младеж са целеше в камиона, опитвайки се да задържи на мушка бързо движещото се превозно средство, когато една здрава ръка му запуши устата, а друга дръпна пушката от ръцете му.

— Предполагам, че не държиш да умреш точно днес, нали така? — изръмжа някакъв глас в ухото му. Камионът отмина, а и без това изплашеното момче вече трепереше от ужас.

Когато камионът се скри, ръката, която бе запушила устата му, се дръпна. То се освободи и се претърколи на гръб. Над него се бе привел висок, брадат, свиреп на вид бедуин.

— Кой си ти? — прошепна то.

— Човек, който знае, че няма смисъл да убиеш един иракски войник, когато има още двайсет в същия камион. Къде е колата, с която щеше да избягаш?

— Оттатък — отвърна момчето, което нямаше повече от двайсет години и, изглежда, правеше всичко възможно да си пусне брада. Ставаше дума за мотор, паркиран на около двайсет метра край някакви дървета. Бедуинът въздъхна. Остави пушката, стар Ли Енфилд 303, който момчето навярно бе купило от антикварен магазин, и го поведе към своя пикап. Сетне докара мотора и го метна върху товара си. Няколко дини се спукаха.

— Качвай се — подкани го той. Отидоха до едно тихо местенце близо до пристанището Шуваих и спряха.

— Какво си въобразяваше, че ще направиш? — попита бедуинът.

Момчето се загледа през изцапаното от насекоми предно стъкло. Очите му бяха влажни, а устните му трепереха.

— Изнасилиха сестра ми. Медицинска сестра… в болницата „Ал Адан“. Били са четирима. Свършено е с нея.

Бедуинът кимна.

— Много такива неща ще има — каза той. — Значи искаш да убиваш иракчани, така ли?

— Да, колкото се може повече. Преди да умра и аз.

— Работата е да не умреш. Ако си мераклия, мога да те понауча туй-онуй. Инак и един ден няма да издържиш.

Момчето изсумтя презрително.

— Бедуините не се бият.

— Да си чувал за Арабския легион? — Момчето мълчеше. — А преди това за принц Фейсал и за Арабското въстание? Всички са били бедуини. Има ли и други като теб?

Момчето се оказа студент по право, който следвал в Кувейтския университет преди нахлуването.

— Петима сме. Всички искаме едно. На мен се падна пръв да опитам.

— Запомни този адрес — каза бедуинът и му го продиктува — ставаше дума за вила на една странична улица в Ярмък. Момчето го повтори два пъти погрешно, но на третия път беше вярно. После Мартин го накара да го каже двайсет пъти.

— Тази вечер в седем. Ще бъде тъмно. Но полицейският час не започва преди десет. Елате поотделно. Паркирайте най-малко на двеста метра оттам, сетне елате пеша. Влезте на интервали от по две минути. Външната врата и вратата на къщата ще бъдат отворени.

Проследи с поглед момчето, докато то се отдалечаваше с мотора си, и въздъхна. Съвсем неподготвено, но засега разполагаше само с него.

Младежите дойдоха навреме. Той лежеше на един плосък покрив от другата страна на улицата и ги наблюдаваше. Бяха неспокойни и неуверени, поглеждаха през рамо, криеха се във входове, сетне отново се появяваха. Прекалено много филми с Хъмфри Богарт, помисли си той. Когато всички се събраха, той изчака още десет минути. Не се появи никой от иракските служби за сигурност. Смъкна се от покрива, пресече улицата и влезе в къщата откъм задния двор. Седяха в хола на светнати лампи, без да пуснат пердетата. Четирима младежи и една девойка, мургава и много екзалтирана.

Гледаха към външната врата, а той влезе откъм кухнята. Появи се внезапно. Младежите едва успяха да го зърнат, преди да угаси лампата.

— Дръпнете пердетата — рече тихо той. Направи го момичето. Нали беше женска работа. Сетне той светна лампата отново.

— Никога не стойте в осветена стая, без да са дръпнати пердетата — каза им той. — Не бива да ви виждат заедно.

Беше разделил квартирите, с които разполагаше, на две групи. В четири от тях живееше, като ги сменяше хаотично. Всеки път оставяше по един невидим знак за себе си — лист между касата и вратата, консервна кутия на стъпалото. Ако на следващия път липсваха, щеше да знае, че в къщата са идвали хора. В другите две скри половината от „нещата“, които прибра от пустинята. Вилата, която избра, за да се срещне със студентите, беше най-маловажната от всички квартири. Възнамеряваше да не я използва повече.

Всички бяха студенти, с изключение на един, който работеше в банка. Накара ги да се представят един по един.

— Сега имате нужда от нови имена. — Даде им пет нови имена. — Тези имена, няма да ги казвате на никого — нито на приятели, нито на роднини или братя. Ако ви потърсят под това име, ще знаете, че съобщението идва от някой от нас.

— А как да ви викаме? — попита момичето, което току-що беше кръстено Рана.

— Бедуина — отвърна той. — Това е достатъчно. Ти, какъв е адресът тук?

Младият мъж, когото посочи, се замисли, сетне извади листче хартия. Мартин го взе от ръцете му.

— Никакви листчета! Всичко ще запомняте. Онези от Народната армия може да са глупави, но от тайната полиция не са. Как ще обясниш това, ако те претърсят?

Накара и тримата, които бяха записали адреса, да изгорят своите листчета.

— Добре ли познавате града?

— Доста добре — каза най-големият — двайсет и пет годишният банков чиновник.

— Ама пак недостатъчно. Утре си купете карти. Разучете ги, сякаш ще полагате държавен изпит. Научете всяка улица и уличка, всеки площад и градина, всеки булевард и алея, всяка по-важна административна сграда, всяка джамия и базар. Знаете ли, че свалят уличните табели?

Те кимнаха. Петнайсет дни след нахлуването, едва дошли на себе си от шока, кувейтците започваха да оказват пасивна съпротива и гражданско неподчинение. Беше спонтанно и некоординирано. Едно от нещата бе да махат уличните табели. Кувейт Сити и без това е сложен град; лишен от уличните си табели, той се превръщаше в лабиринт.

Иракските патрули бяха напълно объркани. За тайната полиция беше почти невъзможно да открие адреса на заподозрян. Нощем някой събаряше стълбовете с указателни табели на главните кръстовища, или ги завърташе.

През тази първа нощ той им отдели два часа за основните правила на конспирацията:

— Винаги, където и да отивате, за всяка среща имайте легенда, която може да се потвърди. Никога не носете уличаващи документи. Винаги се отнасяйте към иракските войници с уважение, дори прекалено почтително. На никого не се доверявайте.

Отсега нататък трябва да станете като две личности. Едната сте си вие, такива каквито сте, студент, чиновник и т.н. Възпитани, внимателни, невинни, безобидни, стриктни. Иракчаните не се занимават с такива, защото те не ги заплашват. Не обиждат страната им, знамето им, вожда им. Не представляват интерес за АМАМ. Затова оцеляват. Другата личност обаче се появява само при специален случай, при изпълнение на задача. Тя ще стане опитна и опасна, и въпреки това ще оцелее.

Обучаваше ги на конспирация; как се отива на определена среща. Пристигаш рано и паркираш много далеч от мястото. Скриваш се в сянката. Наблюдаваш двайсет минути. Оглеждаш околните къщи. Проверяваш за глави на покрива или причакваща те засада. Ослушваш се за потракването на войнишки ботуш по паважа, за дрънченето на метал о метал, оглеждаш се за проблясваща в мрака цигара. Когато им оставаше достатъчно време, за да се приберат у дома преди полицейския час, ги освобождаваше.

— Ами нашествениците? Кога ще започнем да ги убиваме?

— Когато се научите как.

— Няма ли нещо, което можем да правим?

— Когато иракчаните се движат из града, как става това? Пеш ли?

— Не, камиони, пикапи, джипове, откраднати коли — отвърна студентът по право.

— Които имат капачки на резервоарите — рече бедуинът, — а те се свалят с едно бързо отвинтване. Бучки захар, по двайсет на резервоар. Захарта се разтваря в бензина, минава през карбуратора и в двигателя от високата температура се превръща в спечен карамел. Това ликвидира двигателя. Внимавайте да не ви хванат. Действайте по двойки и след като мръкне. Единият пази, другият пъха захарта. Завинтвайте отново капачките. Цялата операция трае десет секунди.

Парче шперплат. Десет на десет сантиметра, с четири изострени стоманени гвоздеи, набити в него. Пуснете го надолу по туба си, докато се плъзне до крака ви. Бутнете го с пръстите на крака под предната гума на паркиран автомобил.

В Кувейт има плъхове, следователно има магазини, които продават отрова за плъхове. Купете от бялата, тази, дето е на база стрихнин. Купете тесто от хлебар. Замесете го с отровата, като използвате гумени ръкавици, сетне изгорете ръкавиците. Изпечете хляба в кухненската печка, но само когато сте сами в къщата.

Студентите зяпнаха с отворени уста.

— Но трябва да го дадем на иракчаните, нали?

— Не, носете хлябовете в отворени кошове на мотори, или в багажника на колата си. Ще ви спрат на някоя бариера и ще ги откраднат. Ще се срещнем отново тук след шест дни.

Четири дни по-късно иракските камиони започнаха да се повреждат. Някои от тях изтеглиха на буксир, други изоставиха — шест камиона и четири джипа. Механиците откриха защо, но не можеха да разберат кога е станало това и кой го е направил. Започнаха да се пукат гуми и шперплатовите квадратчета бяха предадени на хората от тайната полиция, които кипнаха и набиха неколцина кувейтци, хванати напосоки из улиците.

Болничните стаи започнаха да се пълнят с войници, всички повръщаха и имаха болки в стомаха. Тъй като почти не получаваха хранителните си дажби и живееха ден за ден край своите бариери и в изградените от каменни плочи землянки, решиха, че са пили заразена вода.

Сетне, в болницата „Амири“ в Дасман, един кувейтски лаборант направи проба на повърнатото на иракчанин. Много объркан потърси завеждащия отделението.

— Поел е отрова за плъхове, професоре, но твърди, че три дни е ял само хляб и малко плодове.

Професорът се озадачи.

— Иракски армейски хляб?

— Не са им карали от няколко дни. Взел го от минаващ кувейтски разносвач на хляб.

— Къде са ти пробите?

— На масата в лабораторията. Сметнах, че ще е най-добре първо да говоря с вас.

— Точно така. Правилно си постъпил. Унищожи ги. Нищо не си видял, разбра ли?

Професорът се върна в кабинета си, клатейки глава. Отрова за плъхове, кой, по дяволите, се е сетил за това?

Комитетът „Медуза“ се събра отново на 30 август, защото докторът по бактериология от Портън Даун смяташе, че е открил всичко възможно за иракската програма за бактериологична война, доколкото я имаше.

— Боя се, че сме установили много малко — обърна се д-р Брайънт към слушателите си. — Основната причина е, че бактериологични изследвания могат да се правят във всяка съдебномедицинска или ветеринарна лаборатория, като се използва същата апаратура, каквато ще намерите във всяка химическа лаборатория, и това няма да проличи по разрешителните за износ.

Нали разбирате, че в огромния брой от случаите продуктът е за доброто на хората, за лечение на болести, не за разпространяването им. И какво по-естествено от това една развиваща се страна да иска да изследва билхарзия, бери-бери, жълта треска, малария, холера, коремен тиф или хепатит. Това са човешки болести. Има и цяла поредица от болести по животните, които ветеринарните училища биха искали съвсем очевидно да изучават.

— Следователно на практика няма начин да установим дали днес Ирак разполага с бактериологично оръжие? — попита Синклер от ЦРУ.

— Никакъв — отвърна Брайънт. — Съществуват сведения, че отдавна, още през 1974-а, когато Саддам Хюсейн не е бил на трона…

— Тогава беше вицепрезидент и ръката, която движеше нещата — обади се Тери Мартин. Брайънт се смути.

— Добре, както и да е… Ирак е подписал договор с института „Мериьо“ в Париж за построяването на бактериологична лаборатория. Смятали са, че става дума за ветеринарни изследвания на болестите по животните и нищо чудно да е било така.

— А как стои въпросът за щамове антракс, които могат да се използват срещу хора? — попита американецът.

— Да, възможно е. Антраксът е особено опасна болест. Засяга преди всичко едрия рогат добитък и други домашни животни, но може да зарази и хора, ако боравят с продукти от заразени източници или ги поемат. Може би си спомняте, че по време на Втората световна война британското правителство е правило опити с антракс на Хебридския остров Гринард. Там е все още забранено да се ходи.

— Това не е хубаво, а? А откъде ще си набави Хюсейн това нещо?

— Там е работата, господин Синклер. Едва ли човек може да отиде в някоя авторитетна европейска или американска лаборатория и да каже: „Може ли да ме снабдите с няколко хубави щамове антракс, защото, искам да ги използвам срещу хора?“ Но не е необходимо да го прави. Третият свят гъмжи от болни животни. Човек просто трябва да отиде там, където има епидемия, и да си купи два трупа. Но такова нещо няма да влезе в официалните сведения.

— Значи, възможно е да има щамове от болестта, които да се сложат в бомби или снаряди, но ние не сме сигурни. Така ли стоят нещата? — попита сър Пол Спрус, готов да запише отговора със златната си писалка.

— Горе-долу така — отговори Брайънт. — Но това е неприятната новина. По-добрата е, че ако питате мен, това едва ли е приложимо срещу една настъпваща армия, дори и човек да е достатъчно безскрупулен.

— Да, горе-долу така — повтори Синклер.

— А антраксът няма да свърши тази работа. Ако бъде пуснат с поредица от взривени във въздуха устройства пред настъпващата армия, той ще проникне в почвата. После всичко, което порасне на тази почва, било трева, плод или зеленчук, ще бъде заразено. Всяко животно, което пасе тревата, ще заболее. Всеки, който яде от месото, пие млякото или пипа кожата на такова животно, ще се зарази. Но тези спори не виреят в пустинята. Освен това, предполагам, че нашите войници ще ядат предварително опакована храна и ще пият бутилирана вода.

— Ами да, те вече го правят.

— Тогава не би имало голям ефект, освен ако не поемат спорите с въздуха. Болестта трябва да влезе в хората, като се поеме в дробовете или храносмилателния тракт. Като се има предвид опасността от бойни газове, те и без това ще носят противогази.

— Такива са плановете ни, да.

— И нашите също — добави сър Пол.

— Тогава не виждам защо антракс — каза Брайънт. — Той няма да спре на място войниците, както биха направили най-различни бойни газове, а онези, които се заразят, ще бъдат излекувани със силни антибиотици. Има си инкубационен период, нали разбирате? Войниците могат да спечелят войната, а сетне да се разболеят. Честно казано, това е по-скоро оръжие за терористи, отколкото за война. Защото, ако пуснете едно шишенце с концентриран антракс във водоизточника на един град, можете да предизвикате катастрофална епидемия, с която здравните служби няма да се справят. Но ако ще се пръскат бойци в пустинята, бих избрал някой нервнопаралитичен газ. Невидим и бързодействащ.

— И така, не е ясно дали Саддам има лаборатория за бактериологични бойни средства и ако има, къде се намира — заключи сър Пол Спрус.

— Честно казано, бих проверил във всички западни ветеринарни институти и факултети. Да се види дали е имало някакви гости професори или делегации за и от Ирак през последните десет години. Попитайте онези, които са били в страната, дали съществуват места, абсолютно забранени за посещение и заградени с предупредителни знаци за карантина. Ако е имало такива, значи това е, което търсим — отвърна Брайънт.

Синклер и Палфри записваха като бесни. Още една задача за проверяващите.

— Ако това не свърши работа — заключи Брайънт, — опитайте с човешкото разузнаване. Иракски учен в тази област, който е напуснал страната и се е преселил на Запад. Изследователи в областта на бактериологията не се намират под път и над път. Освен това се знаят един друг. Хората са наясно какво става в собствените им страни, дори при диктатура, както е в Ирак. Такъв човек може да е чул дали Саддам разполага с нещо подобно и, евентуално, къде го крие.

— Е, доктор Брайънт, наистина сме ви много задължени — рече сър Пол, докато ставаха. — Още работа за детективите на нашите правителства, нали господин Синклер? Научих, че след около две седмици вашият колега от Портън Даун, доктор Райнхарт, ще ни уведоми за заключенията, до които е стигнал по въпроса за отровните газове. Разбира се, аз ще поддържам връзка с вас, господа. Благодаря ви за участието.

Групата в пустинята лежеше тихо и наблюдаваше как зората се прокрадва зад пясъчните дюни. Когато пристигнаха в къщата на бедуина предишната вечер, младежите не подозираха, че ще отсъстват цяла нощ. Мислеха си, че ще изслушат още една лекция и толкоз.

Не си бяха взели топли дрехи, а нощите в пустинята са студени дори през август. Трепереха и се чудеха какво ще кажат на разтревожените си родители. Че ги е хванал полицейският час. Тогава защо не са се обадили по телефона? Не работел… с това трябваше да се задоволят.

Трима от тях вече се питаха дали не са сбъркали, но вече беше късно да се връщат назад. Бедуинът просто им каза, че е време за малко действия, и ги преведе от къщата до един джип, паркиран през две пресечки. Още преди полицейския час бяха извън града, надалеч в равната сурова пустиня. Откак навлязоха в пустинята, не бяха видели никого. Пътуваха на юг през пясъците в продължение на трийсет километра, докато стигнаха до тесен път, който подозираха, че идва от петролното поле Манагиш, на запад от тях, и отива на изток към Външната магистрала. Знаеха, че по всички петролни полета има иракски гарнизони, а основните пътища гъмжат от патрули. Някъде на юг се бяха окопали шестнайсет дивизии от армията и Републиканската гвардия с фронт към Саудитска Арабия и нарастващия поток от американци, който се изливаше там. Бяха неспокойни.

Трима от групата лежаха в пясъка до бедуина и наблюдаваха пътя, който ставаше все по-добре осветен. Беше толкова тесен, че две коли не можеха да се разминат.

Половината от платното беше заето от осеяна с пирони дъска. Бедуинът я бе взел от колата си, беше я поставил там и покрил с одеяло от стари чували. Беше ги накарал да посипят отгоре пясък, за да прилича на малка, навята от пустинята дюна.

Другите двама — банковият чиновник и студентът по право — бяха съгледвачи. Лежаха в пясъка на по сто метра разстояние нагоре и надолу по пътя и следяха за приближаващи превозни средства. Трябваше да сигнализират по точно определен начин, ако видят голям иракски камион или няколко превозни средства.

Малко след шест часа студентът по право махна с ръка. Сигналът му гласеше: „Прекалено много са, за да успеем.“ Бедуинът дръпна въдичарската корда, която държеше в ръка. Дъската се плъзна встрани от пътя. Половин минута по-късно безпрепятствено преминаха два камиона, пълни с иракски войници. Бедуинът изтича до пътя и върна дъската, чувалите и пясъка на платното.

Сетне, минути по-късно, махна банковият чиновник. Това беше верният сигнал. Откъм магистралата се появи щабна кола, която се носеше по пътя към петролното поле.

На шофьора и през ум не му мина да завие, за да избегне ивицата пясък. Стъпи върху пироните само с едното си предно колело. И това стигаше. Гумата гръмна, зеблото се нави около колелото и колата рязко кривна. Шофьорът успя да я овладее навреме, изправи кормилото и спря бавно, наполовина извън платното. Страната, която беше извън платното, се килна надолу.

Шофьорът изскочи от мястото си, а от задната седалка слязоха двама офицери — един майор и един младши лейтенант. Те се разкрещяха на шофьора, който свиваше рамене и хленчеше, сочейки колелото. Нямаше начин крикът да се пъхне под колата — ъгълът, под който беше застанала, правеше тази операция невъзможна.

Бедуинът промърмори на стреснатите си ученици:

— Стойте тук! — Сетне се изправи и тръгна надолу по пясъка към пътя. През дясното си рамо бе преметнал бедуинско одеяло от камилска вълна, което покриваше дясната му ръка. Усмихна се широко и поздрави отдалеч майора.

— Салам алейкум, сайди майор. Виждам, че сте в беда. Искате ли помощ? Хората ми са наблизо.

Майорът посегна към пистолета си, после премисли. Навъси се и кимна.

— Алейкум салам, бедуине. Това камилско семе изкара колата от пътя.

— Ще трябва да се изтегли горе, сайди. Имам много братя.

Разстоянието стана два метра и половина и тогава ръката на бедуина се вдигна. Когато пожела да го снабдят с автомати или леки картечници, той беше поискал Хеклер и Кох МП5 или мини-Узи. За последната, която беше израелско производство, не можеше и дума да става в Саудитска Арабия, нямаше и ХК. Затова се задоволи с Калашников АК-47 със сгъваем приклад, произвеждана от чехословашкия Омнипол. Сетне беше свалил приклада и изпилил върховете на боеприпасите 7.62. Няма нужда да прекарваш куршума през тялото на някой човек, та да излезе от другата му страна.

Стреля така, както ги учат в САС — откос от два патрона, пауза, откос от два патрона, пауза… Майорът беше улучен в сърцето от разстояние два метра и половина. Едно леко отклонение на АК вдясно улучи лейтенанта в гръдната кост и го повали върху шофьора, който в този момент се изправяше. Той всъщност се изправи тъкмо навреме, за да умре от третата двойка куршуми в гърдите.

Изстрелите отекнаха в дюните, но пустинята и пътят останаха празни. Повика трима от ужасените студенти.

— Сложете телата обратно в колата — шофьора на кормилото, офицерите отзад — каза той на двамата мъже. На момичето даде къса отвертка с източено като игла острие.

— Продупчи резервоара три пъти.

Погледна към съгледвачите си. Те сигнализираха, че нищо не идва. Каза на момичето да извади носната си кърпичка, да я завие около един камък, да я върже и да я напои с бензин. Когато трите тела бяха обратно в колата, той запали кърпичката и я метна в локвата бензин, изтекла на струйки от резервоара.

— Сега бързо!

Младежите нямаха нужда от повторно подканяне, за да хукнат през пясъчните дюни към мястото, където беше паркирал джипа. Само бедуинът се сети да вземе дъската със себе си. Докато се скрие в дюните, бензинът в колата се запали и превърна всичко в огнено кълбо. Щабният автомобил се обви в пламъци.

На връщане към Кувейт се бяха смълчали. Двама от петимата седяха отпред до него, останалите трима — отзад.

— Видяхте ли? — попита най-сетне Мартин.

— Да, бедуине.

— Какво мислите?

— Всичко стана толкова бързо — обади се момичето Рана.

— Аз пък имах чувството, че продължи безкрайно дълго — рече банкерът.

— Бързо и силово — каза Мартин. — Колко време според вас бяхме на пътя?

— Половин час?

— Шест минути. Уплашихте ли се?

— Да, бедуине.

— Хубаво. Само психопатите не се плашат първия път. Има един американски генерал, Патън. Чували ли сте за него?

— Не, бедуине.

— Той е казал, че задачата му е не да накара момчетата си да загинат за родината, а да се погрижи другите копелдаци да загинат за своята. Разбрахте ли какво искам да кажа?

За арабите философията на Джордж Патън не звучеше много понятна, но те все пак разбраха думите му.

— Когато тръгваш да воюваш, можеш да се укриваш само до един момент. После си изправен пред избор. Умираш или ти, или той. Направете избора си още сега, всички вие. Можете да се върнете към уроците си, или да тръгнете да воювате.

Помислиха няколко минути. Първа се обади Рана.

— Ще тръгна на война, но трябва да ме научиш, бедуине.

След това на младите мъже не им оставаше друго, освен да се съгласят.

— Чудесно. Първо ще ви науча как да унищожавате, да убивате и да оставате живи. Среща в моята къща, след два дни, на разсъмване, когато се вдига полицейският час. Донесете си учебници, всички, включително и ти, банкере. Ако ви спрат, дръжте се непринудено: вие сте студенти, които се събират да учат. И това в известен смисъл е вярно, само дето ще учите други неща. А сега тръгвайте. Намерете начин да се върнете поотделно.

Поеха към Пета околовръстна магистрала. Той им бе посочил един гараж, където шофьорите щяха да ги вземат на автостоп. Когато си тръгнаха, той се върна в пустинята, изрови скритото си радио, отдалечи се на пет километра от мястото, където го държеше, разгърна сателитната чиния и започна да говори по шифрованата си Моторола с една къща в Рияд.

Час след засадата един патрул откри изгорялата щабна кола. Телата бяха отнесени в най-близката болница.

Съдебният лекар, който направи аутопсията пред очите на навъсен полковник от тайната полиция АМАМ, откри дупките от куршумите, малки като от игла в изгорялата плът. Беше семеен и самият имаше дъщери. Знаеше за изнасилената медицинска сестра.

Дръпна чаршафа обратно върху третото тяло и започна да си сваля ръкавиците.

— Боя се, че са умрели от задушаване, когато колата се е запалила след катастрофата — рече той. — Нека Аллах бъде милостив.

Полковникът изръмжа нещо и си отиде.

На третата среща с групата доброволци бедуинът ги откара далеч в пустинята, западно от Кувейт Сити и южно от Джара, където щяха да бъдат сами. Седнали на пясъка като на пикник, петимата гледаха как учителят им вади един чувал и изсипва върху одеялото си от камилска вълна множество странни предмети. Един по един той им обясни какво представляват.

— Пластичен експлозив. Лесно се използва, много е устойчив.

Пребледняха, когато той стисна материала в ръце, сякаш беше глина за моделиране. Един от младежите, чийто баща имаше магазин за цигари, бе донесъл няколко стари кутии от пури.

— Това — рече бедуинът — е детонатор с часовников механизъм. Когато превъртите перчатия винт тук отгоре, счупвате капсула с киселина. Киселината прогаря медната диафрагма за шейсет секунди. След това живачният фулминат възпламенява експлозива.

Беше приковал вниманието им. Взе парче Семтекс с големината на пакет цигари и го постави в малката кутия за пури, после заби детонатора по средата.

— И когато върнете перчатия винт ето така, ви остава само да затворите кутията, да прекарате ластичето около нея… ето така… за да стои затворена. Това се прави в последния момент.

Постави кутията на пясъка в центъра на кръга.

— Работата е там, че шейсет секунди траят много повече, отколкото смятате. Имате време да отидете до иракския камион, бункер или бронетранспортьор, да метнете вътре кутията и да си отидете. Винаги ходете, никога не тичайте. Тичащият човек веднага предизвиква тревога. Оставете си достатъчно време, за да кривнете зад първия ъгъл. Продължете да ходите, не да тичате, дори след като сте чули взрива.

С едно око следеше часовника на китката си. Трийсет секунди.

— Бедуине… — обади се банкерът.

— Да?

— Тази не е истинска, нали?

— Какво?

— Бомбата, която току-що направи. Не е истинска, нали?

Четирийсет и пет секунди. Протегна ръка и я взе.

— Напротив, истинска е. Исках да ви покажа колко много време са шейсет секунди. Никога не изпадайте в паника с тези неща. Паниката ще ви погуби. Запазете спокойствие при всякакви обстоятелства.

Със сръчно движение изпрати въртящата се кутия от пури далеч зад дюните. Тя падна и експлодира. Взривната вълна ги разтърси, а вятърът довя ситен пясък.

Над северната част на Персийския залив американски самолет АУАКС отбеляза експлозията на един от сензорите си за топлина. Операторът докладва на ръководителя на полета, който се вгледа в екрана. Сиянието на топлинния източник вече гаснеше.

— Интензитет?

— Предполагам, че е с размера на танков снаряд.

— Добре. Запиши го в дневника. Остава без последици.

— До края на деня ще можете сами да ги правите. Детонаторите и закъснителите ще носите и държите в тези неща.

Извади една алуминиева гилза от пура, зави детонатора в памук и го вкара в гилзата, като завинти обратно капачката.

— Пластичният експлозив ще носите по този начин.

Свали опаковката от един сапун, моделира десетина грама експлозив във формата на калъп сапун и го зави в опаковката, запечатвайки го с два-три сантиметра лепенка.

— С кутиите за пури ще се снабдявате сами. Не големите, които са за хавански пури, а малките, за пурети. Винаги дръжте по две пурети в кутията за всеки случай, ако ви претърсват. Ако някой иракчанин поиска да ви вземе гилзата за цигара, или пура, не му пречете.

Накара ги да се упражняват на слънцето, докато се научат да разопаковат „сапуна“, да изваждат пуретите, да приготвят бомбата и да завиват ластичето около нея за трийсет секунди.

— Можете да го правите на задната седалка на кола, в мъжката тоалетна на кафене, в някой вход или нощем зад дърво — каза им той. — Първо изберете целта си, уверете се, че няма други войници, които стоят много встрани и ще оцелеят, сетне завъртете крилатките, затворете кутията, сложете ластичето около нея, приближете се, хвърлете бомбата и се отдалечете. От момента, когато завъртите крилатките, отбройте бавно до петдесет. Ако до петдесет секунди не сте се разделили с бомбата, хвърлете я колкото е възможно по-далеч. Тъй като в повечето случаи ще вършите това по тъмно, сега ще направим първото упражнение. — Накара членовете на групата взаимно да си завържат очите, после взе да ги наблюдава как пипат несръчно и често изпускат нещата, които държат. Късно следобед можеха да го направят пипнешком. Рано вечерта им даде остатъка от съдържанието на чувала — достатъчно за всеки да си направи по шест „калъпа сапун“ и да има шест закъснителя. Синът на собственика на магазина за цигари се съгласи да достави всички малки кутийки и алуминиеви гилзи. Можеха да си намерят памук, опаковки от сапун и ластичета сами. Сетне ги върна в града.

През целия септември в главната квартира на АМАМ в хотел „Хилтън“ пристигаха съобщения за непрекъснато нарастващ брой нападения над иракски войници и военни обекти. Колкото повече се вбесяваше полковник Сабауи, толкова по-безсилен се чувстваше.

Не се очакваше нещата да се развият точно по този начин. Казано му беше, че кувейтците са страхливи хора, които, няма да създават неприятности. Само веднъж да опитат от методите на Багдад, и ще клекнат. Но не беше точно така.

Всъщност съществуваха няколко съпротивителни движения, повечето спонтанни и некоординирани. В шиитския район на Румайтия иракските войници просто изчезваха. Шиитските мюсюлмани особено ненавиждаха иракчаните, заради своите събратя по вяра — шиитите, стотици хиляди от които бяха избити по време на войната между Иран и Ирак. На иракските войници, дръзнали да влязат в лабиринта от улички на Румайтия, им прерязваха гърлата, а телата им хвърляха в канализацията. Никой повече не можеше да ги намери.

Сред сунитите съпротивата беше съсредоточена в джамиите, където иракчани рядко ходеха. Там се предаваха съобщения, разменяше се оръжие и се планираха нападения.

Най-организирана беше съпротивата под ръководството на изтъкнати кувейтци, хора образовани и богати. Господин Ал-Халифа беше банкер, използващ средствата си за доставки на храна, сред които се криеха и други стоки.

Организацията си беше поставила шест цели, пет от които представляваха пасивна съпротива. Първата беше документите — всеки член на съпротивата беше снабден с изрядни документи, подправени от техни съмишленици в Министерството на вътрешните работи. Втората беше разузнаване — събираха сведения за придвижването на иракски части и ги препредаваха към главната квартира на коалицията в Рияд, както и за числеността и въоръжението на иракските войски, крайбрежните укрепления и разположението на ракетните площадки. Третият клон поддържаше в действие услугите — вода, електричество, пожарникари и здравеопазване. А когато най-накрая Ирак отвори петролните кранове и започна да унищожава самото море, кувейтските инженери казаха на американските изтребители-бомбардировачи кои клапани да атакуват с ракетите си, за да преустановят изтичането.

Из всички райони обикаляха комитети за обществена солидарност, често влизайки във връзка с европейци и други граждани на Първия свят, които все още се криеха по апартаментите си, и им помагаха да не попаднат в мрежите, хвърляни от иракчаните.

От Саудитска Арабия, във фалшив резервоар на джип, беше внесена сателитна телефонна система. Не беше с кодиращо устройство като тази на Мартин, но участниците в кувейтската съпротива я местеха така, че иракските власти не успяваха да я открият, пък и лесно влизаха във връзка с Рияд винаги когато имаше нещо да се предаде. По време на цялата окупация възрастен радиолюбител бе работил непрекъснато, изпращайки 7000 съобщения до друг радиолюбител в Колорадо, който на свой ред ги препредаваше на Държавния департамент.

Имаше и въоръжена съпротива, преди всичко под командването на един кувейтски подполковник — същия, който бе избягал от сградата на Министерството на отбраната в първия ден на настъплението. Тъй като имаше син на име Фуад, носеше псевдонима Абу Фуад, баща на Фуад.

Саддам Хюсейн най-сетне се бе отказал от опитите да образува марионетно правителство и назначи своя брат Али Хасан Маджид за генерален губернатор.

Съпротивата не беше просто игра. Тайно се водеше малка, но изключително ожесточена война. АМАМ отвърна на удара, като създаде два центъра за разпити в Спортния център „Катма“ и на стадиона „Кадисиях“. Там широко се използваха методите на шефа на АМАМ, прилагани в затвора Абу Граиб край Багдад. До настъпването на освобождението загинаха 500 кувейтци, от които 250 екзекутирани, мнозина след продължителни мъчения.

Началникът на контраразузнаването Хасан Рахмани седеше на бюрото си в хотел „Хилтън“ и четеше докладите, приготвени от подчинените му на място. В този ден, 15 септември, бе дошъл на кратко посещение, откъсвайки се от задълженията си в Багдад. Докладите бяха с неприятно съдържание.

Растеше броят на нападенията срещу иракски отдалечени постове, по пусти пътища, караулни помещения, превозни средства и пътни бариери. Това беше преди всичко проблем на АМАМ — местната съпротива беше тяхно задължение и според Рахмани, съвсем както трябваше да се очаква, селският главорез Хатиб отново се бе показал като пълен некадърник.

Рахмани не използваше мъченията, към които беше така силно пристрастен неговият съперник в иракската разузнавателна структура. Предпочиташе да разчита на търпелива детективска работа, дедукция и хитрост, макар да трябваше да признае, че единствено терорът и нищо друго бе помогнало на президента да се задържи на власт в Ирак през всичките тези години. Трябваше да признае, с цялото си образование, че този специалист по мръсните номера и потаен психопат от уличките на Тикрит го изпълваше със страх.

Опита се да убеди своя президент да го постави начело на вътрешното разузнаване в Кувейт, но отговорът беше категорично „не“. Ставало въпрос за принцип, както му обясни министърът на външните работи Тарик Азиз. Той, Рахмани, имал задължението да брани държавата от шпиони и саботажи. Президентът не искал да признава Кувейт за чужда страна. Затова било работа на Омар Хатиб да гарантира покорството.

Докато сутринта преглеждаше докладите, Рахмани изпита голямо облекчение, че това сега не е негова работа. Беше същински кошмар, особено като се имаше предвид, че Саддам Хюсейн непрекъснато разиграваше погрешно картите си.

Взимането на западни заложници като човешки щитове срещу нападения се оказа катастрофално и даде точно обратния резултат. Беше пропуснал шанса да се спусне на юг и да превземе саудитските петролни полета, принуждавайки крал Фахд да седне на масата за преговори, а сега американците се изливаха като река в театъра на бойните действия.

Всички опити да асимилира Кувейт се проваляха и в срок от един месец Саудитска Арабия щеше да е непревземаема с американския си щит по северната граница.

Беше убеден, че Саддам Хюсейн няма да може да се изтегли от Кувейт без унижения, нито пък, ако бъде нападнат, да остане там, без да претърпи още по-голямо унижение. Но въпреки това настроението около президента продължаваше да бъде оптимистично, сякаш всички очакваха да се случи чудо. На какво разчиташе този човек? Че сам Аллах ще слезе от небето, за да накаже неговите врагове?

Рахмани стана от бюрото си и отиде до прозореца. Обичаше да се разхожда, докато мисли; това мобилизираше мозъка му. Погледна надолу. Някога блестящият яхтклуб се бе превърнал в сметище.

Нещо в докладите на бюрото го смущаваше. Да, имаше нещо странно. Някои от нападенията срещу иракски войници се извършваха с пистолети и пушки, някои с бомби, направени от промишлен тринитротолуол. Но имаше и други, в които без съмнение бе използван пластичен експлозив. Кувейт никога не е разполагал с пластични експлозиви, най-малкото със Семтекс-Х. Кой го използваше и откъде го бяха взели?

Имаше и сведения от радиопрослушването за шифрован предавател някъде в пустинята, който непрекъснато се местеше, излъчваше в различни часове, дърдореше объркани глупости в продължение на десет-петнайсет минути, а сетне млъкваше. Винаги на различна честота.

Имаше и доклади за някакъв странен бедуин, който бродеше, появяваше се, изчезваше, после пак се появяваше и винаги оставяше разруха след себе си. Двама тежко ранени войници бяха съобщили, преди да умрат от раните си, че са видели този човек, висок и уверен, с куфия на червени и бели квадратчета, единият край на която бил дръпнат така, че да закрива лицето му.

Подложени на изтезания, двама кувейтци бяха споменали нещо съвсем неясно за невидимия бедуин, но додали, че не са го виждали в действителност. Хората на Сабауи се опитвали да убедят арестуваните, с помощта на още по-болезнени хватки, да признаят, че са го видели. Глупаци. Разбира се, че ще измислят нещо, за да спрат агонията.

Колкото повече Хасан Рахмани мислеше за това, толкова повече се убеждаваше, че си има работа с проникнал отвън човек — нещо, което определено влизаше в кръга на неговите задължения. Не беше за вярване, че може да има бедуин, който знае какво е пластичен експлозив или пък шифрован предавател — стига и двете да бяха свързани с един и същ човек. Възможно бе да е подготвил няколко души, но изглежда действаше предимно сам.

Просто нямаше как да арестува всеки бедуин, който броди из града и пустинята. Така биха постъпили в АМАМ, но те щяха години наред да изтръгват нокти, без да стигнат доникъде.

За Рахмани проблемът се свеждаше до избор между три неща. Да бъде заловен човекът по време на някое от нападенията му, но това би означавало да се залага на случайността и вероятно никога нямаше да се случи. Да залови един от кувейтските му сподвижници и да проследи човека до леговището му. Или да го залови, докато седи приведен над предавателя си в пустинята.

Рахмани се спря на последното. Ще доведе от Ирак два или три от най-добрите си екипи от специалисти по радиозасичане, ще ги постави на три различни точки и ще се опита да локализира източника на предаванията. Също така трябваше да има на разположение група от специалните сили, винаги готова да потегли. Щом се върне в Багдад, веднага щеше да придвижи този въпрос.

В този ден Хасан Рахмани не беше единственият човек в Кувейт Сити, който се интересуваше от бедуина. В една крайградска вила, на километри от хотел „Хилтън“ красив млад кувейтец с мустаци, облечен в бял памучен туб, седеше в кресло и слушаше разказа на един приятел, дошъл при него с интересна информация.

— Седях в колата си на светофара и погледът ми блуждаеше, когато забелязах от другата страна на кръстовището иракски военен камион. Беше паркиран, а пред него се бяха скупчили войници, които се хранеха и пушеха. Сетне от едно кафене излезе млад мъж, един от нашите, стиснал нещо като кутийка. Съвсем малка. Отначало не обърнах внимание, но после видях, че го хвърля под камиона. После зави зад ъгъла и изчезна. Светлините на светофара се смениха, но аз не помръднах.

След пет секунди камионът изчезна. Искам да кажа, че той просто се пръсна на парчета. Всички войници бяха останали без крака. Никога не съм предполагал, че такова малко пакетче може да свърши такава работа. Направих обратен завой и изчезнах, преди да се появят онези от АМАМ.

— Пластичен експлозив — рече офицерът. — Трябва да е бил някой от хората на бедуина. Кой е тоя тип все пак? Как бих желал да го видя.

— Работата е там, че познах момчето.

— Какво? — Младият подполковник се приведе напред и лицето му светна от любопитство.

— Смяташ ли, че бих дошъл само за да ти разкажа нещо, което вече знаеш. Казвам ти, познах онзи, дето хвърли бомбата. Абу Фуад — от години купувам цигари от баща му.

Когато три дни по-късно се изправи да говори пред комитета „Медуза“ в Лондон, д-р Райнхарт изглеждаше уморен. Макар да беше предал всички свои задължения в Портън Даун, документите, които взе със себе си от първото заседание, и допълнителната информация, която продължаваше да го засипва оттогава, го бяха натоварили с чудовищна задача.

— Проучването вероятно не е завършено — рече той. — Но се очертава една доста пълна картина.

На първо място, разбира се, знаем, че Саддам Хюсейн разполага с голям производствен капацитет за отровни газове, който оценявам на повече от хиляда тона годишно.

По време на войната между Иран и Ирак някои от пострадалите от газ ирански войници бяха лекувани тук във Великобритания и можах да ги прегледам. Още тогава разпознах фосген и иприт.

Най-лошото е, че вече нямам никакво съмнение — Ирак разполага със значителни запаси от два вида далеч по-смъртоносни газове — и двата нервнопаралитични, разработени от германците, наречени зарин и табун. Смятам, че ако ги бяха използвали във войната с Иран, нямаше да се стигне до лекуване на жертви. Всички щяха да са мъртви.

— Колко опасни са тези… ъъъ… средства, доктор Райнхарт? — попита сър Пол Спрус.

— Сър Пол, женен ли сте?

Изисканият джентълмен се стресна.

— Да.

— Лейди Спрус използвала ли е някога спрей?

— Да, мисля, че да.

— Забелязали ли сте колко фина е струята на спрея? Колко ситни са капчиците? Като прашец.

— Да, в конкретния случай с нейния парфюм се радвам, че е така.

Шегата беше остроумна. Или поне се хареса на сър Пол.

— Две такива капчици зарин или табун върху кожата, и вие сте мъртъв — каза химикът от Портън Даун.

Никой не се усмихна.

— Ирак се опитва да произведе отровни газове от 1976-а. Навремето се обърнали към британската компания Ай Си Ай[2], обяснявайки, че искат да построят завод за пестициди, в които ще произвеждат четири отрови за вредители, но материалите, които търсели да закупят, накарали Ай Си Ай направо да им откаже. Спецификациите, показани от иракчаните, предвиждали резистентни на корозия реактори, тръби и помпи, което убедило Ай Си Ай, че крайната цел не е химически пестициди, а нервнопаралитични газове. Сделката била отказана.

— Слава Богу! — рече сър Пол и си записа нещо.

— Но не всички са им отказали — рече бившият бежанец от Виена. — Извинението винаги е било, че Ирак трябва да произвежда хербициди и пестициди, а за това са необходими отрови.

— Да не би наистина да са искали да произвеждат тези селскостопански химикали? — попита Паксман.

— Съвсем не — заяви Райнхарт. — За професионалния химик ключът се крие в количествата и видовете. През 1981-ва са намерили германска фирма, която да им построи лаборатория с много специално и много необикновено разположение. Тя е била предназначена да произвежда фосфорен пентахлорид, изходен материал за органичния фосфор, който е една от съставките на нервнопаралитичния газ. Нито една нормална университетска изследователска лаборатория не би имала нужда от такива ужасяващо токсични вещества. Инженер-химиците, работили върху това, сигурно са го знаели.

Други разрешения за износ показват поръчки за тиодигликол. От него, когато се смеси с хидрохлорна киселина, се получава иприт. Тиодигликолът, в малки количества, може да се използва също за производството на мастило за химикалки.

— Колко са купили? — попита Синклер.

— Петстотин тона.

— Това са ужасно много химикалки — промърмори Паксман.

— Говорим за началото на 1983-а — рече Райнхарт. — През лятото влиза в действие големият им завод за производство на отровен газ, който произвежда иприт. Започнали са да го използват срещу иранците през декември.

По време на първите нападения на иранските човешки вълни иракчаните са използвали смес от жълт дъжд, иприт и табун. Към 1985-а усъвършенствали сместа, така че да съдържа водороден цианид, иприт, табун и зарин, постигайки 60 процента загуби сред иранската пехота.

— Можем ли само за малко да се спрем на нервнопаралитичните газове, докторе? — попита Синклер. — Те сякаш са страшно опасно нещо.

— Така е — отвърна д-р Райнхарт. — От 1984-а химикалите, които са купували, са били фосфорен оксихлорид, който е важно изходно вещество за производството на табун, и две изходни вещества за зарин, триметил фосфит и калаен флуорид. От първия са се опитали да поръчат 250 тона от една холандска компания. Това количество пестицид стига, за да убие всяко дърво, храст и тревичка в Близкия изток. Също като Ай Си Ай холандците им отказали, но по онова време те все пак купили два химикала, които не подлежат на контрол: диметиламин за производството на табун и изопропанол за зарин.

— След като не са под възбрана в Европа, защо да не са използвани за производство на пестициди? — попита сър Пол.

— Заради количествата — отвърна Райнхарт — и съоръженията за химическо производство и обработка, както и разположението на фабриките. За опитен химик или инженер-химик нито една от тези покупки не може да означава друго освен отровен газ.

— Знаете ли кой е главният доставчик през годините, докторе? — поиска да узнае сър Пол.

— О, да. В началото е имало чисто научен принос от научно естество от страна на Съветския съюз и Източна Германия, както и доставки от около осем страни, в повечето случаи малки количества неподлежащи на контрол химикали. Но 80 процента от заводите, плановете, машините, специалното оборудване за обработка, химикалите, технологията, инсталациите, проектите и ноу-хау са предоставени от Западна Германия.

— Всъщност — проточено се обади Синклер — ние от години протестираме пред Бон. Те винаги отхвърлят протестите ни. Докторе, можете ли да установите кои са заводите за газове на снимките, които ви дадохме?

— Да, разбира се. Някои фабрики се установяват по документите, други се виждат с увеличително стъкло.

Химикът нареди пет спътникови снимки на масата.

— Не познавам арабските имена, но тези числа ви говорят кои са снимките, нали?

— Да, само ни посочете сградите — отвърна Синклер.

— Ето целия комплекс от седемнайсет сгради… тук, този голям самостоятелен завод… виждате инсталацията за пречистване на въздуха, нали? И тук, този… и този целия комплекс от осем сгради… и този.

Синклер извади от куфарчето си един списък и взе да го разглежда. Кимна мрачно.

— Както смятахме. Ал-Каим, Фалуджа, Ал-Хила, Салман Пак и Самара. Докторе, много съм ви задължен. Нашите хора в Щатите дойдоха точно до същите заключения. Те ще бъдат сред целите на първите атаки.

След приключване на съвещанието Синклер, заедно със Саймън Паксман и Тери Мартин тръгнаха бавно към Пикадили Съркъс и влязоха да пият по едно кафе в „Ришу“.

— Не зная как е при вас, момчета — рече Синклер, докато бъркаше своето капучино, — но за нас най-страшна е газовата заплаха. Генерал Шварцкопф е убеден, че това е кошмарният сценарий. Масово газово нападение над всичките ни войски. Ако тръгнат, ще бъдат с противогази и противогазови наметала, завити от главата до петите. Добрата новина е, че при допир с въздуха този газ има кратък живот. Докосне ли пустинята, свършено е с него. Тери, ти не ми изглеждаш убеден.

— Този дъжд — попита Мартин, — с какво ще го изстреля Саддам? — попита Мартин.

Синклер сви рамене.

— Артилерийски бараж, предполагам. Така направи срещу иранците.

— Няма ли да смачкате артилерията му? Тя стига само 30 километра. Сигурно е някъде там, в пустинята.

— Разбира се — отвърна американецът, — разполагаме с технология, която може да засече всяко оръдие и всеки танк, въпреки окопаването и камуфлажа.

— Значи, ако оръдията бъдат разрушени, Саддам няма как да предизвика газовия дъжд?

— С изтребители-бомбардировачи, предполагам.

— Но докато тръгнат сухопътните сили, вие и тях ще сте ги унищожили — посочи Мартин. — Саддам няма да разполага с нищо летящо.

— Добре, тогава ракети Скъд. Това ще опита той. А ние ще ги унищожим, една по една. Съжалявам момчета, трябва да вървя.

— Какво се опитваше да кажеш, Тери? — попита Паксман, когато човекът от ЦРУ си отиде. Тери Мартин въздъхна.

— О, не зная. Само че на Саддам и неговите стратези всичко това е известно. Те едва ли подценяват американската въздушна мощ. Саймън, можеш ли да ме снабдиш с всички речи на Саддам през последните шест месеца? На арабски, трябва да са на арабски.

— Да, предполагам. Правителственият щаб на съобщенията в Челтнам или Арабската редакция на Би Би Си сигурно разполагат с тях. На лента или дешифрирани?

— На лента, ако е възможно.

В продължение на три дни Тери Мартин слуша гърления, пламенен глас от Багдад. Преслушваше лентите отново и отново и не можеше да се освободи от човъркащата го тревога, че иракският деспот не звучи като човек, изпаднал в такава голяма беда. Той или не разбираше колко е загазил, или пък знаеше нещо, което враговете му не знаеха. На 21 септември Саддам Хюсейн произнесе нова реч, или по-скоро беше публикувано заявление на Революционния команден съвет, в което се използваше точно неговият речник. Там той заявяваше, че отстъпление от Кувейт няма да има и всеки опит Ирак да бъде изтласкан ще доведе до „майката на всички битки“.

Такъв, беше преводът. Масмедиите бяха харесали израза и често го използваха.

Д-р Мартин разучи текста и се обади на Саймън Паксман.

— Погледнах в речника на разговорния език от горното поречие на река Тигър — рече той.

— Боже Господи, какво хоби! — отвърна Паксман.

— Работата е в израза, който е използвал — „майката на всички битки“.

— Е, и какво от това?

— Думата е преведена като битка. Там, откъдето произхожда той, тя се използва също за паднал в бой или кървава баня.

Отсреща настъпи мълчание.

— Не се безпокой за това.

Но въпреки съвета Тери Мартин продължаваше да се тревожи.

Глава 7

Синът на търговеца на цигари беше изплашен, баща му — също.

— За Бога, кажи им какво знаеш — молеше той момчето.

Когато се представиха на търговеца, двамата членове на делегацията от Кувейтския съпротивителен комитет бяха много любезни, но съвсем категорично дадоха да се разбере, че искат синът да бъде честен и откровен с тях.

Макар да знаеше, че са се представили с измислени, а не с истинските си имена, търговецът бързо съобрази, че разговаря с могъщи и влиятелни свои сънародници. Нещо повече, той беше силно изненадан, че синът му е свързан с активната съпротива.

И, което бе най-лошото, научи, че отрочето му дори не е с официалната кувейтска съпротива, а просто са го видели да подхвърля бомба под иракски камион по поръчение на някакъв непознат бандит, за когото въобще не бе чувал. Това стигаше на всеки един баща, за да получи инфаркт.

Четиримата седяха в гостната на удобната къща на търговеца в Кейфан, докато един от посетителите обясняваше, че нямат нищо против бедуина, а само искат да влязат във връзка с него, за да си сътрудничат.

Затова момчето обясни всичко от момента, когато приятелят му е бил издърпан иззад купчината камъни, преди да успее да стреля по движещ се иракски камион. Мъжете слушаха мълчаливо, само единият задаваше по някой и друг въпрос. Другият, човекът с тъмните очила, нищо не каза, а това всъщност беше Абу Фуад.

Той се интересуваше най-вече от къщата, където групата се среща с бедуина. Момчето даде адреса, сетне добави:

— Според мен едва ли има смисъл да ходите там. Той е изключително предпазлив. Веднъж ни се наложи да говорим с него непредвидено, но къщата бе заключена. Макар да не живее там, знаеше, че сме ходили. Каза ни никога повече да не го правим. Ако това се повтори, рече ни той, ще прекъсне връзката и повече няма да го видим.

Седнал в ъгъла си, Абу Фуад кимна одобрително. За разлика от другите той беше професионален войник и веднага разпозна подхода на друг професионалист.

— Кога отново ще се срещате с него? — попита тихо той.

Надяваше се да предаде съобщение или покана за разговор чрез момчето.

— Напоследък той действа така — свързва се с един от нас и той има грижата да доведе останалите. Може да мине време.

Двамата кувейтци си отидоха. Разполагаха с описанието на две превозни средства: очукан пикап, очевидно прикритие на градинар, който кара продукцията си в града, и мощен джип за пътувания в пустинята.

Абу Фуад провери с помощта на приятел в Министерството на транспорта номерата на двете коли, но не стигнаха доникъде. И двата номера бяха измислени. Единствената друга следа можеха да са личните карти, които човекът би трябвало да носи, за да мине през вездесъщите иракски бариери и контролни пунктове.

Чрез своя комитет влезе във връзка с един чиновник от Министерството на вътрешните работи. Имаше късмет. Човекът си спомни, че преди шест седмици е издал фалшива лична карта за един градинар от Джара. Направил услуга за милионера Ахмед Ал-Халифа.

Абу Фуад изпита опиянение и любопитство. Търговецът беше влиятелна и уважавана фигура в Движението. Но всички смятаха, че той се занимава само и единствено с финансовата страна на съпротивата. Как така играеше ролята на меценат на тайнствения и смъртоносен бедуин?

На юг от кувейтската граница американското оръжие продължаваше да се трупа. Когато отмина и последната седмица на септември, генерал Норман Шварцкопф, заровен в дядовата ръкавичка от тайни помещения на два етажа под саудитското Министерство на военновъздушните сили по пътя за старото летище в Рияд, най-сетне осъзна, че разполага с достатъчно сили, за да оповести, че Саудитска Арабия е осигурена срещу иракско настъпление.

Във въздуха генерал Чарлс „Чък“ Хорнър беше изградил чадър от непрестанно патрулираща стомана, бързоподвижна и обилно снабдена армада изтребители, осигуряващи въздушно превъзходство — изтребители-бомбардировачи за наземни цели, въздушни танкери за презареждане, тежки бомбардировачи и противотанкови Тъндърболт, достатъчни, за да унищожават настъпващите иракчани по суша и въздух.

Разполагаше с летяща във въздуха техника, която можеше да покрие и покриваше с радар всеки квадратен сантиметър от Ирак, беше в състояние да долови всяко движение на тежък метал по пътищата, през пустинята или във въздуха, можеше да чуе всеки разговор на иракчаните по радиото и да засече всяка точка, източник на топлина.

Норман Шварцкопф знаеше, че разполага с достатъчно механизирани части, леки и тежки танкове, артилерия и пехота да посрещне, задържи, обгради и ликвидира всяка иракска колона.

През последната седмица на септември, при пълна секретност американците започнаха да изготвят планове за преминаването от дефанзива в офанзива. Операцията се пазеше в тайна дори от съюзниците им. Настъплението срещу Ирак вече се подготвяше, макар мандатът на Обединените нации все още да се свеждаше единствено до гарантиране сигурността на Саудитска Арабия и държавите от Персийския залив.

Но съществуваха и проблеми. Един от тях беше, че броят на иракските войници, оръдия и танкове, разгънати срещу него, беше двойно по-голям от онзи, който завари при идването си в Рияд преди шест седмици. Другият бе, че за да освободи Кувейт, щеше да има нужда от двойно повече коалиционни сили, отколкото бяха необходими за защитата на Саудитска Арабия.

Норман Шварцкопф беше мъж, който приемаше много сериозно завета на Джордж Патън; един убит американец, британец или французин, или който и да е друг войник или летец от коалицията вече беше прекалено много. Преди да тръгне, би искал да си осигури две неща: да се удвоят силите, с които разполагаше в момента, и такова въздушно нападение, което да гарантира „деградирането“ с 50 процента на иракските сили, разгънати северно от границата.

Това означаваше още време, повече техника, повече запаси, повече оръдия, повече танкове, повече войници, повече самолети, повече гориво, повече храна, и много повече пари. Сетне рече на смаяните кабинетни наполеоновци от Капитолийския хълм, че ако искат победа, трябва да му дадат всичко.

Всъщност посланието предаде по-изисканият председател на съвета на началник-щабовете, генерал Колин Пауъл, който посмекчи малко тона му. Политиците обичат да си играят на войници, но не понасят да се обръщат към тях с езика на войниците.

И така, планирането през тази последна седмица на септември беше изключително секретно. И толкова по-добре, че стана така. Организацията на обединените нации, която се пукаше по шевовете от мирни инициативи, щеше да чака до 29 ноември, преди да даде мандат да се използват всички необходими сили за прогонването на Ирак от Кувейт, в случай че не го стори доброволно до 16 януари. Ако планирането бе започнало в края на ноември, нямаше да свърши навреме.

Ахмед Ал-Халифа беше дълбоко смутен. Разбира се, познаваше Абу Фуад и знаеше кой е. Нещо повече, симпатизираше на молбата му. Но, както обясни, бе дал дума и не можеше да се отметне.

Дори пред своя съотечественик и колега от съпротивата не разкри, че бедуинът е всъщност британски офицер. Но се съгласи да остави съобщение за бедуина на място, където знаеше, че човекът ще го намери рано или късно.

Още на следващата сутрин той пъхна под мраморната надгробна плоча на моряка Шептън в християнското гробище писмо, в което се съдържаше личната му препоръка и настойчива молба бедуинът да се срещне с Абу Фуад.

В групата имаше шестима войника, с един сержант начело, и когато бедуинът зави зад ъгъла, те бяха не по-малко изненадани от него.

Майк Мартин беше прибрал своя малък пикап в заключения гараж и се придвижваше пеш през града към вилата, избрана от него за тази нощ. Беше уморен и с притъпена бдителност, нещо крайно неприсъщо за него. Когато видя иракчаните и разбра, че и те са го видели, той мислено се наруга. При неговата професия човек можеше да загине, ако дори за миг се разсее.

Полицейският час отдавна бе минал и той избираше само зле осветени странични улици, затъмнени незастроени пространства и черни сокаци, също както иракчаните предпочитаха главните улици и кръстовища. И като взаимно се избягваха, не си създаваха излишни неприятности.

Но след завръщането на Хасан Рахмани в Багдад и неговия унищожителен доклад за липсата на каквато и да е полза от Народната армия, започнаха да настъпват известни промени. Появиха се зелените барети на Специалните сили.

Макар да не можеха да се сравняват с елитната Републиканска гвардия, зелените барети бяха поне по-дисциплинирани от онази паплач, наречена Народна армия.

Точно шест от тях стояха кротко до камиона си на едно кръстовище, където нормално не би трябвало да има иракчани.

Мартин имаше време само да се отпусне тежко на тоягата, която носеше със себе си и да заеме стойката на старец. Хрумването му беше добро, защото в арабската култура старите се радват на уважение или най-малкото на съчувствие.

— Хей, ти! — кресна сержантът — Ела тук!

Към самотната фигура в карирана куфия бяха насочени четири бойни дула. Старецът се спря, сетне закуцука напред.

— Какво правиш навън по това време, бедуине?

— Просто един старец се опитва да се прибере у дома преди полицейския час, сайди — проплака човекът.

— Полицейският час отдавна настъпи, глупако. От два часа.

— Не знаех, сайди, нямам часовник.

В Близкия изток на часовниците не се гледа като на нещо необходимо, ценят ги като знак на благополучие. Иракските войници, пристигнали в Кувейт, бързо се сдобиваха с часовници; просто ги присвояваха. Но думата „бедуин“ идва от „бидун“, т.е. „без“.

Сержантът изсумтя. Извинението звучеше правдоподобно.

— Документи — рече той.

Старецът потупа със свободната си ръка мръсната си дреха.

— Като че съм ги загубил — отвърна той.

— Претърсете го! — изкомандва сержантът. Единият от войниците тръгна напред. Ръчната граната, прикрепена от вътрешната страна на лявото бедро на Мартин, изведнъж му натежа.

— Да не си ми пипнал топките — сопна се старият бедуин. Войникът спря. Някой зад него се изкиска. Сержантът едва сдържаше смеха си.

— Хайде, Зухаир, претърси го!

Младият войник се смути. Правеха си майтап с него.

— Само на жена ми позволявам да ми пипа топките — рече бедуинът. Двама от войниците взеха да се кискат и свалиха автоматите си. Останалите направиха същото. Зухаир още се приближаваше.

— Но да знаете, от това няма някаква полза. Отдавна не ставам за тая работа — рече старецът.

Това вече беше прекалено. Патрулът избухна в смях. Дори сержантът се ухили.

— Добре, старче. Хайде да те няма. И не оставай навън по мръкнало.

Бедуинът закуцука към ъгъла, почесвайки се под дрехите. На ъгъла се обърна. Гранатата, с взривател, щръкнал на една страна, се претърколи по калдъръма и спря при ботушите на Зухаир. И шестимата я погледнаха вцепенени. После тя гръмна. Това беше краят на войниците. Беше и краят на септември.

Тази нощ, далеч в Тел Авив, генерал Яков Коби Дрор, началник на Мосад, беше седнал в кабинета си в сградата Хадар Дафна да изпие едно питие след работа със стария си приятел и колега Шломо Гершон, известен като Сами.

Сами Гершон беше началник на Бойния отдел, или Комемют — сектора, който се занимаваше с „нелегалните“ агенти, най-опасното острие на шпионажа. Беше сред присъстващите, когато неговият шеф излъга Чип Барбър.

— Значи не смяташ, че трябваше да му кажем, така ли? — попита той, защото отново бе станало дума за това. Дрор завъртя бирата в шишето си и отпи.

— Да вървят по дяволите! — изръмжа той. — Нека сами си завербуват хора.

Спомни си как през 1967-ма, още юноша, но вече войник, стоеше в пустинята, приклекнал под своя танк Патън, и чакаше, докато четири арабски държави се готвеха да си уредят сметките с Израел веднъж завинаги, а останалият свят просто цъкаше с език.

Заедно с останалите от отряда под командването на Израел Тал направиха пробив през прохода Митла и отблъснаха египетската армия назад към Суецкия канал.

Помнеше как, когато Израел унищожи четири армии и четири военновъздушни сили за шест дни, западната преса, която преди това се вайкаше, че страната му ще бъде заличена, изведнъж обвини Израел, че действал като агресор.

Оттогава Коби Дрор си бе изработил философия: всички да вървят по дяволите. Беше сабра, роден и израсъл в Израел, и напълно лишен от широтата на възгледите и търпението на Давид Бен Гурион.

От гледна точка на политиката поддържаше крайнодясната партия Ликуд на Менахем Бегин, който бе членувал в Иргун, и на Ицхак Шамир, преди участник в групата на Стерн.

Веднъж, докато слушаше един от своите хора да изнася лекция пред новоприети служители, го чу да използва фразата „дружески разузнавателни централи“. Стана и взе думата.

— Няма такова нещо като приятел на Израел, освен може би някой евреин от диаспората — заяви им той. — Светът се дели на две: нашите врагове и неутралните. С враговете си знаем как да постъпваме. Що се отнася до неутралните, вземай всичко, нищо не давай. Усмихвай им се, тупай ги по гърба, пий с тях, ласкай ги, благодари им за дадената информация и нищо не им казвай.

— Е, Коби, да се надяваме, че няма да научат — рече Гершон.

— Откъде да научат? Само осем души от нас знаят. И всички са от службите.

Сигурно беше от бирата. Забравяше още някого.

През пролетта на 1988-ма един британски бизнесмен на име Стюарт Харис присъстваше на промишлен панаир в Багдад. Беше директор по продажбите на една компания в Нотингам, която произвеждаше пътностроителни машини. Панаирът беше под егидата на Иракското министерство на транспорта. Както всички западни гости, и той бе настанен в хотел „Рашид“, построен специално за чужденци, който винаги се намираше под наблюдение.

На третия ден от панаира, когато Харис се върна в стаята си, намери един плик, пъхнат под вратата му. На него нямаше име, само номера на стаята му.

Вътре имаше един-единствен лист хартия и друг съвсем обикновен плик за въздушна поща. На листчето пишеше на английски с големи букви: „КАТО СЕ ВЪРНЕТЕ В ЛОНДОН, ПРЕДАЙТЕ ТОЗИ ПЛИК НА НОРМАН В ИЗРАЕЛСКОТО ПОСОЛСТВО.“

Това беше всичко. Стюарт Харис изпадна в паника. Знаеше за славата на Ирак, за вдъхващата ужас тайна полиция. Каквото и да имаше в плика, то можеше да стане причина да го арестуват, измъчват, дори да го убият.

За негова чест запази самообладание, седна и се помъчи да обмисли нещата. Например защо точно той? Имаше десетки британски бизнесмени в Багдад. Защо са избрали Стюарт Харис? Нямаше как да знаят, че е евреин, че баща му е пристигнал в Англия през 1935-а като Самуел Хоровиц.

Макар и никога да не го разбра, два дни преди това в стола на панаирното градче се бе състоял разговор между двама служители на Иракското министерство на транспорта. Единият разказа на другия за посещението си в заводите в Нотингам предишната есен, как Харис бил негов домакин през първия и втория ден, сетне изчезнал за един ден, а после се върнал. Той, иракчанинът, попитал дали Харис е болен. Някакъв негов колега се засмял и рекъл, че Харис е отсъствал за Йом Кипур.

Двамата иракски държавни чиновници не се сетиха повече за този случай, но някой от съседната маса го отбеляза. Той докладва за разговора на своя началник. Началникът му сякаш не обърна внимание, но след това се замисли дълбоко и нареди да направят проверка на господин Стюарт Харис от Нотингам, което установи номера на стаята му в хотела.

Харис седеше и се чудеше какво, за Бога, да прави. Дори и неизвестният изпращач на писмото да бе открил, че е евреин, мислеше си той, имаше едно нещо, което не биха могли да знаят. По никакъв начин. По едно необикновено стечение на обстоятелствата Стюарт Харис беше саян.

Израелският институт за разузнаване и специални операции, основан през 1951-ва по лична заповед на Бен Гурион, е известен извън собствените си кръгове като Мосад. На иврит думата означава институт. Помежду си те никога не го наричат така, а винаги „службата“. Сред водещите разузнавателни централи на света тя е най-малката. Щатният й състав е незначителен. В главната квартира на ЦРУ в Лангли, Вирджиния, има около 25 000 щатни служители, без да се броят онези, които са в чужбина. В най-добрите си времена Първа главна дирекция на КГБ, която има за задача, също като ЦРУ и Мосад, да събира разузнавателна информация в чужбина, разполагаше с 15 000 оперативни служители по цял свят и около 3 000 на база в главната квартира в Язнево.

Мосад никога не е имал повече от 1 200 до 1 500 служители и по-малко от 40 старши оперативни работници, наричани катса.

Това, че успява да си върши работата с толкова малък бюджет и състав и все пак да получава „продукта“, се дължи на два фактора. Единият е способността да използва ресурсите на израелското население, което продължава да е удивително космополитно и включва удивително разнообразие от таланти, езици и географски произход.

Другият фактор е международната мрежа от помагачи или сътрудници, дума, която на иврит е „саяним“. Това са евреи от диаспората (трябва да са чисти евреи по линията и на двамата родители), които, макар и вероятно лоялни към страната, в която живеят, имат симпатии и към Израел.

Само в Лондон има 2 000 такива, 5 000 в останалата част на Великобритания и десет пъти повече в Съединените щати. Тях никога не ги привличат за операции, от тях искат услуги. И трябва да бъдат убедени, че помощта, която им искат, не е свързана с операция, насочена срещу страната, в която са родени или ги е подслонила. Не се допуска конфликт между двете чувства на лоялност. Но това позволява оперативните разходи да се съкратят най-малко десет пъти.

Така например: екип на Мосад пристига в Лондон, за да предприеме операция срещу конспиративен палестински отряд. Имат нужда от кола. От някой саян, който се занимава с търговия на коли, искат да им предостави употребявана кола с редовни документи на определено място с ключовете под постелката. По-късно, след операцията, му я връщат. Саянът така и не разбира за какво са я използвали; в книгите му е отбелязано, че е дадена за пробен период на бъдещ клиент.

Същият екип има нужда от „прикритие“. Саянът, собственик на недвижими имоти, им дава на заем някакъв празен магазин, а друг саян, който се занимава с търговия на захарни изделия, го зарежда с бонбони и шоколади. Те имат нужда от тайник; саянът, който се занимава с даване под наем и продажба на недвижими имоти, им услужва с ключовете за празен офис, записан в книгите му.

Стюарт Харис прекарваше отпуската си, в израелския курорт Ейлат, когато в бара „Червената скала“ се запозна с приятен млад израелец, който говореше великолепен английски. На една от последващите им срещи израелецът доведе приятел — по-възрастен мъж, който спокойно разпита Харис как гледа на Израел. Към края на отпуската си Харис се бе съгласил, ако някога се наложи, да помогне с каквото може.

След като отпуската му свърши, той се прибра у дома, както го бяха посъветвали, и продължи да живее постарому. Две години чака някой да му се обади, но това не се случи. Само един дружески настроен посетител периодично влизаше във връзка с него — едно от досадните задължения на всеки катса, изпратен със задача в чужбина, е да следи за списъка от сътрудници, с който разполага.

И така Стюарт Харис седеше в стаята си в багдадския хотел. Паниката го обземаше все по-властно и той не знаеше как да постъпи. Писмото спокойно можеше да е провокация — ще бъде заловен на аерогарата, докато се опитва да го изнесе тайно навън. Да го пъхне в нечия друга чанта? Не смяташе, че е способен на такова нещо. Освен това как щеше да си го прибере обратно в Лондон?

Накрая се успокои, разработи план и постъпи точно както трябваше. Изгори външния плик и бележката в един пепелник, смачка пепелта и я пусна с водата в тоалетната. Сетне скри обикновения плик под допълнителното одеяло в гардероба, като преди това го изтри от отпечатъците.

Ако нахлуеха в стаята му, щеше да се закълне, че въобще не му е трябвало одеяло, че никога не се е качвал да пипа по горния рафт и че писмото сигурно е оставено от някой предишен обитател на стаята.

В един магазин за канцеларски материали си купи кафяв плик, самозалепващ се етикет и ролка скоч, от пощата — достатъчно марки за самолетна поща от Багдад за Лондон. От панаира взе рекламно списание, в което се възхваляваха успехите на Ирак, и дори подпечата празния плик с печата на панаира.

В последния ден, преди да тръгне за летището с двамата си колеги, той се прибра в стаята си. Пъхна плика в списанието и ги запечата в големия плик. Адресира го до един чичо в Лонг Итън и залепи етикета и марките. Знаеше, че във фоайето има пощенска кутия, която се събира след четири часа. Смяташе, че дори горилите да отворят плика на пара, той вече ще лети над Алпите в британски пътнически самолет.

Твърдят, че храбрите или глупавите, а най-вероятно и едните, и другите, имали късмет. Хората на АМАМ наистина наблюдаваха фоайето и следяха дали към някой от заминаващите чужденци няма да се приближи иракчанин и да се опита да му пъхне нещо в ръката. Харис носеше плика си под сакото, под лявата мишница. Един мъж го проследи, скрит зад вестника си, но точно когато Харис пускаше плика в пощенската кутия, помежду им мина количка с багаж. Когато човекът го видя отново, той стоеше на рецепцията и връщаше ключа от стаята.

Брошурата пристигна в къщата на чичо му след седмица. Харис знаеше, че човекът е на почивка, но разполагаше с ключ от дома му за всеки случай. Влезе вътре да вземе пакета. Сетне го отнесе в Израелското посолство в Лондон и пожела да се срещне с връзката си. Поканиха го в една стая и го помолиха да изчака.

Влезе човек на средна възраст, попита за името му и защо иска да види Норман. Той обясни, извади от джоба си плика за въздушна поща и го постави на масата. Израелският дипломат пребледня, отново го помоли да изчака и излезе. Сградата на посолството на „Палас Грийн“ №2 е красива, но класическите й очертания не издават безбройните предпазни мерки и охранителна техника, които потулват лондонското бюро на Мосад в мазето й. Точно от тази подземна крепост бе повикан спешно един по-млад мъж. Харис продължаваше да чака.

Без да знае, от другата страна на стената го изучаваха през едно огледало как седи с плика на масата пред него. Освен това, докато проверяваха данните, го снимаха, за да се потвърди, че наистина е саянът, а не палестински терорист. Когато снимката на Стюарт Харис от Нотингам, която фигурираше в архива, съвпадна с мъжа зад огледалото, младият катса най-сетне влезе в стаята.

Усмихна се, представи се като Рафи и покани Харис да започне разказа си от самото начало, още от Ейлат. И Харис разказа всичко. Рафи вече го знаеше (нали току-що бе прочел цялото му досие), но трябваше да провери. Когато се стигна до Багдад, му стана много интересно. Отначало не задаваше почти никакви въпроси. Сетне започна да подпитва, докато Харис отново преживя случилото се в Багдад. Рафи си водеше бележки, освен това всичко се записваше. Най-накрая той се обади от телефона на стената и каза нещо на иврит.

Последното, което направи, бе да благодари на Стюарт Харис, да го поздрави за смелостта и хладнокръвието му, да му напомни никога и пред никого да не споменава за случая и му пожела приятен път до дома. После го пуснаха да си ходи. Един мъж с предпазен шлем, предпазна жилетка и ръкавици взе писмото. Беше снимано и прегледано на рентген. Израелското посолство вече беше загубило един човек в резултат на писмо-бомба и нямаше намерение да губи втори.

Накрая отвориха писмото. Вътре имаше два листа от тънка като лучена ципа хартия за въздушна поща, изписани ръкописно. Текстът беше на арабски. Рафи не говореше арабски, още по-малко можеше да чете на арабски. Никой от останалите в лондонското бюро не можеше, поне не толкова добре, че да разчете заврънкулките на арабския ръкопис. Рафи изпрати дълъг, кодиран доклад по радиото до Тел Авив, сетне написа един още по-пълен в официалния и уеднаквен стил на Мосад, наречен НАКА. Писмото и докладът намериха място в дипломатическата поща и още същата вечер отлетяха от Хийтроу за „Бен Гурион“.

Един куриер с въоръжена охрана пресрещна дипломатическия куриер на самолета, взе брезентовата чанта, предназначена за голямата сграда на булевард „Цар Саул“, където след часа за закуска той се озова на бюрото на ръководителя на Иракския сектор — един много способен млад катса, на име Давид Шарон.

Той знаеше арабски и онова, което прочете на двете тънки като лучена ципа листове, го изпълни със същото чувство, което изпита и когато се хвърли за пръв път от самолет над пустинята Негев, докато се подготвяше за парашутист.

На собствената си пишеща машина, без машинописки и диктофони, той натрака един буквален превод на писмото на иврит. Сетне взе и двете, плюс доклада на Рафи за това, как Мосад се е сдобил с писмото, и отиде при непосредствения си ръководител, директора на отдела за Близкия изток.

В писмото всъщност се казваше, че авторът е високопоставен функционер в най-висшите ешелони на иракския режим и е готов да работи за Израел за пари, но само за пари.

Имаше още малко, и номер на пощенска кутия в Централната поща на Багдад, но същността на нещата се свеждаше до това.

Същата вечер в частния кабинет на Коби Дрор имаше съвещание на високо равнище. Присъстваха той и началникът на бойците Сами Гершон. Освен това Ейтан Хадар, непосредственият началник на Шарон като директор за Близкия изток, на когото беше занесъл писмото от Багдад тази сутрин. Повикаха и самия Давид Шарон.

От самото начало Гершон изпитваше недоверие.

— Не е истинско — рече той. — Досега не съм виждал такъв нагъл, нескопосан и очевиден опит да ни устроят клопка. Коби, няма да изпратя нито един от хората си да го провери. Ще бъде все едно да го пратиш на заколение. Няма да изпратя дори и бобър в Багдад да се опита да установява контакт.

Бобърът е арабин, използван от Мосад да установи предварителен контакт с друг арабин, посредник на най-ниско равнище и далеч по-малко ценен от истински израелски катса.

Като че ли натежаваше мнението на Гершон. Писмото беше лудост, очевиден опит да се подмами старши катса в Багдад, за да бъде арестуван, изтезаван, да му се устрои публичен процес и публична екзекуция. Накрая Дрор се обърна към Давид Шарон.

— Е, Давид, какво мислиш?

Шарон кимна със съжаление.

— Мисля, че Сами почти сигурно е прав. Ще бъде лудост да се изпрати добър агент там.

Ейтан Хадар му хвърли предупредителен поглед. Както става обикновено, между отделите съществуваше съперничество. Не бе необходимо победата да се поднася на Гершон на тепсия.

— Деветдесет и девет процента това е клопка.

— Само деветдесет и девет ли? — пропита закачливо Дрор.

— А единият процент, млади приятелю?

— О, просто една глупава мисъл. Хрумна ми, че все пак съществува един процент вероятност.

Настъпи мъртво мълчание. Думата увисна във въздуха като открито предизвикателство. Гершон въздъхна дълбоко. Коби Дрор се обърна към ръководителя до сектора за Ирак. Шарон пък съзерцаваше върховете на пръстите си.

В шпионажа има само четири начина да се вербува агент за проникване във висшите среди на някоя страна.

Първият е далеч най-трудният: да използваш един от собствените си сънародници, но подготвен в изключителна степен, да мине за човек от съответната националност и да се внедри направо в сърцето на целта. Той е възможен само ако проникващият е роден и отгледан в страната и повторното му заселване в нея се обясни с някаква правдоподобна история. Дори и да успее, той ще трябва да чака години, преди да се издигне до пост, който ще му даде достъп до секретна информация. И тези години са най-малко десет.

И все пак някога Израел беше изкусен майстор на тази техника. Това беше така, защото през първите години на израелската държава в нея се изсипваха евреи от всички краища на света. Имаше евреи, които можеха да минат за мароканци, алжирци, либийци, египтяни, сирийци, иракчани и йеменци. Да не говорим за онези, които идваха от Русия, Полша, Западна Европа, Северна и Южна Америка.

Най-голям успех сред тях пожъна Ели Коен, роден и израсъл в Сирия. Той бе внедрен обратно в Дамаск като сириец, който се е върнал след дълго отсъствие. Със своето сирийско име Коен стана довереник на високопоставени политици, държавни чиновници и генерали, които говореха свободно пред него по време на пищните му приеми. Всичко, което казваха, включително и пълният боен план на Сирия, стигна до Тел Авив съвсем навреме за Шестдневната война. Коен беше разкрит, изтезаван и публично обесен на Революционния площад в Дамаск. Такова проникване е изключително опасно и се случва много рядко.

Но годините минаваха. Първоначалните преселници в Израел бяха остарели, децата им не учеха арабски и случаят с Ели Коен не можеше да се повтори. Ето защо към 1990-а Мосад разполагаше с далеч по-малко блестящи арабисти, отколкото се предполагаше.

Но имаше и втора причина. Проникването в арабските тайни става много по-лесно в Европа или Америка. Ако една арабска държава купува американски изтребител, подробностите могат много по-лесно и по-безболезнено да се откраднат в Америка. Ако някой високопоставен арабин е податлив на ухажване, това можеше да стане, докато посещава европейските бардаци. Ето защо към 1990-а повечето операции на Мосад се извършваха в Европа и Америка, където рискът бе по-малък, а не в арабските страни.

Но царят на внедряването беше Маркус Волф, който в продължение на години ръководеше мрежата на източногерманското разузнаване. Той имаше голямото преимущество на всеки източногерманец: че може да мине за западногерманец.

С течение на времето „Миша“ Волф инфилтрира десетки свои агенти в Западна Германия, като един от тях стана частен секретар на самия канцлер Вили Бранд. Специалността на Волф беше да изпраща подредени, старомодни, неженени секретарки, които ставаха незаменими помощници на своите работодатели министри и поради това можеха да копират всеки попаднал на бюрото им документ, който след това предаваха в Източен Берлин.

Вторият метод на проникване е да се използва човек, който уж идва от трета държава. Страната, обект на проникване, познава инфилтратора като чужденец, но е убедена, че той е дружески настроен и симпатизира на каузата й.

И тук отново Мосад има едно блестящо попадение, което се нарича Зеев Гур Ариех. Роден като Волфганг Лоц в Манхайм, Германия, през 1921-ва, Волфганг — висок метър и осемдесет, рус, със сини очи, необрязан — бил евреин. Пристигнал в Израел като момче, бил отгледан там, взел еврейско име, сражавал се в нелегалната Хагана и стигнал до чин майор в израелската армия. Сетне Мосад го взел в ръцете си.

Изпратили го обратно в Германия за две години, за да усъвършенства родния си немски и да „забогатее“ с пари на Мосад. После, със съпругата си германка, емигрирал в Кайро и основал там школа по езда.

Школата имала голям успех. Египетските щабни офицери обичали да се разтоварват яздейки, докато за тях се грижи добрият германец Волфганг — антисемит с десни убеждения, на когото можели да се доверят. И те го правели. Всяка тяхна дума се изпращала в Тел Авив. В края на краищата Лоц бил заловен, но имал късмет да не го обесят, и след Шестдневната война го разменили с египетски пленници.

Най-обикновеният начин да се намери агент в страната-обект на проникване е третият — просто да се вербува човек, който вече е на място. Самият процес на вербуване може да се окаже дълъг и скучен или изненадващо бърз. Именно с такава цел „търсачите на таланти“ бродят из дипломатическата общност. Надяват се да открият някой старши функционер на „другата страна“, който да изглежда разочарован, обиден, недоволен, огорчен или въобще по някаква причина податлив на вербуване.

Делегациите, посещаващи чужди страни, се изучават най-щателно, за да се види не може ли някой от техните членове да бъде дръпнат настрана, да му се уреди страхотно прекарване и да бъде подпитан дали не би сменил обекта на своята вярност. Когато „търсачът на таланти“ набележи евентуален обект, тогава с него се залавят вербовчиците. Те обикновено започват с неангажираща дружба, която полека-лека става все по-близка и гореща. В един момент „приятелят“ се примолва на другарчето си да му направи малка услуга — необходима му е дребна информация, която няма особено значение.

Когато капанът щракне, няма връщане назад и колкото по-безскрупулен е режимът, на който нововербуваният служи, толкова по-малко вероятно е той да признае всичко и да се остави на неговата несъществуваща милост.

Мотивите, заради които човек се съгласява да служи на друга страна, са най-различни. Може да има дългове, тежък брак, да е подминат при повишенията, отвратен от режима в собствената си страна или просто да жадува за нов живот и много пари. Може да бъде вербуван поради собствените му слабости — сексуални или хомосексуални — или просто със сладки приказки и ласкателства.

Немалко съветски люде, подобно на Пенковски и Гордиевски, преминаха на другата страна, защото така им диктуваше съвестта, но повечето шпиони, които се обръщат срещу собствената си страна, го правят, защото страдат от една чудовищна суета: убеждението, че представляват важна брънка в световния ред.

Но най-странното вербуване се нарича просто „влизане“. Както подсказва думата, вербуваният влиза ненадейно — без да е очакван или предварително представен — и предлага услугите си.

Реакцията на централата, към която се обръща, е винаги скептична — това няма как да не е „уловка“, нали? Така например през 1960-а един висок руснак се обърнал към американците в Москва, като заявил, че е полковник от съветското военно разузнаване ГРУ, и предложил да шпионира за Запада, но те го отхвърлили.

Сащисан, човекът се обърнал към англичаните, които му дали възможност да опита. Олег Пенковски се оказал един от най-изумителните агенти за всички времена. През своята кратка кариера от две години и половина той предал 5500 документи на англо-американската централа, която го ръководела, и всеки един от тях бил от категорията „секретно“ или „строго секретно“. По време на кубинската ракетна криза светът така и не разбра, че президентът Кенеди е знаел всички карти в ръцете на Хрушчов, подобно на играч на покер, който гледа ръката на противника си в огледало зад гърба му. Огледалото бил Пенковски.

Този руснак поемал налудничави рискове, отказвайки да се измъкне на Запад, докато това все още било възможно. След кризата съветското контраразузнаване го разкрива и той бил осъден и разстрелян.

Тази нощ в кабинета на Коби Дрор в Тел Авив останалите трима израелци добре знаеха кой е Олег Пенковски. В техния свят той беше герой. След като Шарон спомена това име, и тримата се размечтаха. Истински, жив, позлатен, двайсет и четири каратов предател в Багдад? Можеше ли да е вярно?

Коби Дрор изгледа Шарон продължително и настойчиво.

— Какво имаш предвид, млади човече?

— Мислех си просто за едно писмо — рече Шарон с престорена нерешителност — … без риск за когото и да било… с няколко въпроса, трудни въпроси, неща, които бихме желали да знаем… дали ще бъде в състояние да ни доставя въпросната информация или не.

Дрор погледна към Гершон. Човекът, който „въртеше“ нелегалната агентура, сви рамене. Сякаш с жеста си искаше да каже: аз вкарвам агенти, какво ме интересуват писмата?

— Добре, Давиде. Пишем му писмо в отговор. Задаваме му няколко въпроса, после ще видим. Ейтан, ти ще работиш с Давид. Искам да видя писмото, преди да замине.

Ейтан Хадар и Давид Шарон си тръгнаха заедно.

— Надявам се, че знаеш какво правиш — промърмори директорът за Близкия изток на протежето си.

Писмото беше подготвено изключително грижливо. Няколко от щатните експерти работиха по него, поне върху оригинала на иврит. Преводът щеше да се прави по-късно.

Още от самото начало Давид Шарон се представяше само с първото си име. Благодареше на автора на писмото, че си е дал труда и го уверяваше, че то е пристигнало без произшествия на мястото, което сигурно е имал предвид.

По-нататък в отговора се казваше, че авторът положително се досеща за голямата изненада и подозрение, които са предизвикали както източникът, така и начинът му на представяне.

Давид бил убеден, че авторът на писмото не е глупав човек и затова ще разбере, че и „моите хора искат да се уверят в твоята автентичност“.

Давид продължаваше по-нататък, че ако неговата автентичност бъде потвърдена, тогава исканото от него заплащане няма да представлява проблем, стига продуктът да оправдава финансовите облаги. И накрая дали авторът ще бъде така добър да даде отговор на тук приложените въпроси?

Пълният текст на писмото, разбира се, беше по-дълъг и по-сложен, но смисълът се изчерпваше с горното. Накрая Шарон даваше на автора адрес в Рим, на който да изпрати отговорите си.

Това всъщност представляваше една вече изоставена тайна квартира, която бюрото в Рим предложи по спешното настояване на Тел Авив. От този момент нататък бюрото в Рим щеше все пак да държи под око въпросната квартира. Ако на адреса се появят представители на иракските органи за сигурност, те щяха да бъдат забелязани и работата преустановена.

Двайсетте въпроса, включени в списъка, бяха подбрани след внимателно обмисляне. На осем от тях Мосад вече знаеше отговорите. Така че ако някой се опитваше да измами Тел Авив, нямаше да успее.

Осем други въпроса засягаха процеси в развитие, които даваха възможност да се разбере, когато му дойде времето, дали отговорите са били верни. Четири въпроса се отнасяха до неща, които Тел Авив наистина искаше да разбере, особено за намеренията на самия Саддам Хюсейн.

— Сега ще видим колко високо работи копелето — рече Коби Дрор, като прочете списъка.

Накрая поканиха един професор от Арабския факултет в Телавивския университет да редактира писмото в претрупания и цветист стил на писмения арабски език. Шарон се подписа на арабски, с арабския вариант на собственото си име — Дауд.

В текста се съдържаше и още един въпрос: тъй като Давид би желал да даде име на автора, той ще има ли нещо против, ако го нарича просто Йерихон?

Писмото пуснаха по пощата от единствената арабска столица, в която Израел имаше посолство — Кайро.

След като то замина, Давид Шарон продължи да си върши работата и да чака. Колкото повече мислеше по въпроса, толкова по-налудничава му се струваше тази история: Пощенска кутия в страна, където контраразузнавателната мрежа се управлява от умен човек като Хасан Рахмани, беше нещо страхотно опасно. Не по-малко опасно беше да се пише свръхсекретна информация на „открит“ език, а по нищо не личеше, че Йерихон знае нещо за тайнописа. Освен това беше немислимо да се използва обикновена поща, ако нещата се развият по-нататък. Въпреки че те вероятно нямаше да се развият, помисли си той.

Но те се развиха. Месец по-късно отговорът на Йерихон пристигна в Рим и бе донесен в Тел Авив в осигурена против взрив кутия. Бяха взети изключителни предпазни мерки. Пликът можеше да е зареден с експлозив или намазан със смъртоносен токсин. Отвориха го едва когато учените най-сетне обявиха, че е „чист“.

За най-голяма изненада Йерихон се бе оказал пребогата златоносна жила и отговорите му бяха много точни. Осемте въпроса, на които Мосад вече знаеше отговорите, потвърдиха това. За осемте други, отнасящи се до придвижвания на войски, повишения, уволнения и пътувания в чужбина на познати светила на режима, трябваше да изчакат проверката. Последните четири отговора Тел Авив не можеше да знае, нито да провери, но всички те бяха изцяло вероятни.

Давид Шарон написа бърз отговор с текст, който не би създал някакви проблеми, ако бъде прехванат. „Драги чичо, много благодаря за писмото ти, което току-що пристигна. Много се зарадвах, като научих, че си добре и здрав. Някои от нещата, за които питаш, отнемат време, но ако всичко се окаже както трябва, пак ще ти пиша скоро. С обич: твой племенник Дауд.“

В сградата Хадар Дафна започнаха да мислят, че в края на краищата този тип, Йерихон, може да се окаже сериозен. При това положение се налагаха спешни действия. Да се разменят по две писма беше едно; да имаш дълбоко прикрит агент в един брутален режим — съвсем друго. По никакъв начин връзката не можеше да продължи на базата на „открит текст“, обикновена поща и обикновени пощенски кутии. Такова нещо би означавало бърз провал.

В Багдад трябваше да проникне човек на Мосад, да живее там и да напътства Йерихон с помощта на всички присъщи на занаята средства — тайнопис, шифри, тайни „пощенски кутии“ и гарантирани срещу прехващане средства за изнасяне на „продукта“ от Багдад в Израел.

— Това няма да стане — рече Гершон. — Няма да изпратя старши катса в Багдад на „черно“ за продължителен престой. Или дипломатическо прикритие, или няма да отиде.

— Добре, Сами — каза Дрор, — нека бъде дипломатическо прикритие. Да видим с какво разполагаме.

Работата е там, че „черният“ агент може да бъде арестуван, изтезаван, обесен — всичко, а ако има дипломатическо прикритие, не е така. Дори в Багдад акредитираният дипломат може да избегне такива неприятности; ако бъде заловен, че шпионира, ще бъде обявен за персона нон грата и изгонен. Случва се непрекъснато.

Това лято няколко основни отдела на Мосад заработиха на големи обороти, и най-вече „Проучвания“. Гершон можеше да им каже, че няма агент в персонала на което и да е посолство, акредитирано в Багдад, и това бе достатъчно да ги изнерви. Така че търсенето на подходящ дипломат започна.

Всяко чуждо посолство в Багдад беше обект на внимание. От столиците на всяка страна беше извлечен списък на целия им персонал в Багдад. Нищо не излезе; нито един от тях никога не бе работил за Мосад, за да може да се активира отново. В тези списъци нямаше дори и саян.

Тогава един служител предложи следната идея: Обединените нации. В Багдад имаше агенция от системата на световната организация — Икономическата комисия на ООН за Западна Азия.

Мосад бе проникнал дълбоко в Обединените нации в Ню Йорк и от там получиха списък на персонала. Едно от имената даде резултат; млад чилийски дипломат евреин на име Алфонсо Бенс Монкада. Не беше подготвен агент, но пък беше саян и следователно от него можеше да се очаква, че ще помогне.

Сведенията, дадени от Йерихон, се потвърждаваха едно по едно. Проверката потвърди, че армейските дивизии, които бе казал, че ще бъдат преместени, наистина бяха преместени; повишенията, които предсказа, се осъществиха, уволненията — също.

— Или зад този пингвин стои самият Саддам, или пък той предава страната си, без да му мигне окото — отсече Коби Дрор.

Давид Шарон изпрати трето писмо — също съвсем невинно на вид. За второто и третото не се наложи да викат професора. Третото писмо се отнасяше до една поръчка от клиент с база в Багдад за стъклария и порцелан. Очевидно, пишеше Давид, е необходимо малко повече търпение, за да може да се осъществи надеждно транспортиране.

Говорещ испански катса, вече базиран в Южна Америка, замина по спешност в Сантяго, за да убеди родителите на сеньор Бенс да настоят пред сина си да се върне веднага у дома в отпуск, защото майка му е сериозно болна. Баща му лично се обади по телефона в Багдад. Разтревоженият син подаде молба, незабавно получи три седмици отпуск по домашни причини и отлетя веднага за Чили.

Посрещна го не болна майка, а пълен екип инструктори на Мосад, които го помолиха да се съгласи с искането им. Той обсъди въпроса с родителите си и се съгласи. Чувствата, които ги караха да откликват на нуждите на земята Израилева, бяха много силни.

Друг саян в Сантяго отстъпи лятната си къща край морето, без да знае точно за какво ще се използва, и екипът от инструктори се настани в нея.

За да се подготви един катса да работи на място с дълбоко прикрит агент на вражески терен, са необходими поне две години и това е възможният минимум. Екипът разполагаше с три седмици. Работеха по шестнайсет часа на ден. Научиха трийсетгодишния чилиец на тайнопис и основните шифри, на миниатюрна фотография и превръщането на снимките в микроточки. Изведоха го на улиците и го научиха как да разбере дали го следят. Предупредиха го никога да не се измъква от проследяване, освен при крайна нужда, когато носи свръхсекретен материал. Посъветваха го, когато смята, че го следят, да не отива на уречената среща, а да се опита да направи връзка по-късно.

Показаха му как да използва запалителни химикали, поставени в куха писалка, за да унищожи инкриминиращи материали за секунди, докато се прикрива в някоя мъжка тоалетна, или просто докато завие зад ъгъла.

Изведоха го с коли, да му покажат как да открие дали го следи друга кола — един от тях го инструктираше, а останалите от екипа се правеха на „врагове“. Обучаваха го, докато ушите му писваха, очите го заболяваха и заспиваше прав.

Научиха го всичко за секретните „пощенски кутии“ или „хралупи“ — тайни места, където можеш да оставиш или да намериш съобщение. Показаха му как се правят — от дупка зад разхлабена тухла в стена, под надгробен камък, в цепнатината на старо дърво или под някоя плоча от уличната настилка.

След три седмици Алфонсо Бенс Монкада се раздели с разплаканите си родители и отлетя за Багдад през Лондон. Старшият инструктор се отпусна на стола си във вилата, прекара изтощено ръка по челото си и рече:

— Ако този нещастник оцелее, аз ще си отрежа главата.

Членовете на екипа се разсмяха. Докато обучаваха Монкада, нито един от тях не знаеше какво точно ще прави той, като се върне в Багдад. Не беше тяхна работа да знаят. Чилиецът също нямаше представа.

По време на престоя му в Лондон го заведоха в хотел „Пента“ на Хийтроу. Там се запозна със Сами Гершон и Давид Шарон, които му обясниха останалото.

— Не се опитвай да го разпознаеш — предупреди Гершон младия мъж. — Това остави на нас. Ти само установи тайниците и ги обслужвай. Ще ти изпращаме списъци с онова, което искаме да знаем — няма да ги разбереш, защото ще са на арабски. Според нас Йерихон не говори много английски, а може би и въобще не говори. Не се опитвай да превеждаш онова, което ти изпращаме. Просто го сложи в тайника, предназначен за съобщения от теб за него, и направи съответния знак с тебешир, за да знае той, че трябва да си събере пощата. Когато видиш неговия знак, побързай и ти да събереш твоята.

В отделна стая Алфонсо Бенс Монкада получи новия си багаж. В него имаше фотоапарат, който изглеждаше като туристически „Пентакс“, но работеше с касета за сто кадъра, плюс един съвсем обикновен на външен вид алуминиев триножник, за да може апаратът да се фиксира точно над лист хартия. Разстоянието беше предварително зададено на фотоапарата.

В тоалетната му торбичка имаше запалителни химикали под формата на одеколон, както и различни невидими мастила. Папката за писма съдържаше хартия, обработена за тайнопис. Накрая му казаха какви са начините да се свърже с тях — методът беше разработен, докато той се подготвяше в Чили.

Щеше да пише писма, свързани с любовта му към шахмата — той и без това си беше запален шахматист, — на приятел с когото си кореспондираше — угандиеца Джъстин Бокомо, който пък работеше в сградата на Генералния секретариат в Ню Йорк. Писмата му щяха винаги да пътуват от Багдад с дипломатическата поща на ООН за Ню Йорк. Отговорите щеше да получава също от Бокомо в Ню Йорк.

Макар и Бенс Монкада да не знаеше това, в Ню Йорк имаше угандиец на име Бокомо. А също и катса на Мосад в службата за кореспонденция, който да прехваща писмата му.

Писмата на Бокомо щяха да имат обратна страна, която, след обработка, щеше да разкрива списъка с въпроси на Мосад. Той трябваше да се снима, когато наоколо няма никого, и да бъде предаден на Йерихон чрез един от установените тайници. Отговорите на Йерихон вероятно щяха да бъдат на паякообразния арабски шрифт. Всяка страница трябваше да бъде снимана по десет пъти (за да няма дефект), а филмът изпратен на Бокомо.

Когато се върна в Багдад, младият чилиец със свито сърце установи шест тайници, предимно зад разхлабени тухли в стари стени или в разрушени къщи, под плочи в задни улички и една — под каменния перваз на витрината на изоставен магазин.

Всеки път си мислеше, че ще го спипа страховитата АМАМ, но както винаги гражданите на Багдад изглеждаха любезни и никой не обръщаше внимание на любопитния чуждестранен турист, който бродеше из Стария квартал, Арменския квартал, пазара за плодове и зеленчуци в Касра и старите гробища; навсякъде откриваше порутени стари стени и разклатени плочи.

Описа местата на шестте тайника, три за съобщения от него за Йерихон и три за отговори от Йерихон до него. Избра и шест места — стени, порти, капаци на прозорци, където един невинен знак с тебешир ще подскаже на Йерихон, че има съобщение за него, или на него — че Йерихон има готов отговор, който трябва да се прибере.

Всеки знак с тебешир отговаряше на различен тайник. Записа местоположението на тези тайници и месната за знаци с тебешир толкова точно, че Йерихон да може да ги открие само по писменото описание.

През цялото време беше нащрек да не би да го следят с кола или пеш. Само веднъж забеляза, че го наблюдават, но го правеха така нескопосно и рутинно, сякаш АМАМ имаше дежурни дни за следене на дипломати. На следващия ден вече никой не вървеше по петите му.

Когато приготви всичко, написа го на пишеща машина, а след като запамети всяка подробност, унищожи лентата, снима листа, унищожи използваната хартия и изпрати филма на господин Бокомо. Посредством залата за кореспонденция в сградата на ООН на Ист Ривър в Ню Йорк малкият пакет се върна при Давид Шарон в Тел Авив.

По-опасната част от операцията беше как да се предаде тази информация на Йерихон. Това означаваше едно последно писмо до онази проклета пощенска кутия в Багдад. Шарон писа на „своя приятел“, че документите, от които има нужда, ще бъдат депозирани точно по пладне след 14 дни, на 18 август 1988-ма и ще трябва да бъдат прибрани не по-късно от един час след това.

Точните инструкции на арабски се намираха у Монкада на шестнайсети. В дванайсет без пет на осемнайсети той влезе в пощата, посочиха му пощенската кутия и той пусна в нея обемистия пакет. Никой не го спря, нито арестува. Час по-късно Йерихон отключи кутията и извади пакета. Той също не беше нито спрян, нито арестуван.

След установяването на сигурна връзка трафикът потече. Йерихон настояваше той да „слага цената“ на всяка доставена информация, която искаше Тел Авив, и след превеждане на парите информацията да бъде изпратена. Той назова една много дискретна банка във Виена — Винклербанк; на „Балгасе“, пресечка на Францисканерплац, и даде номера на сметката.

Тел Авив се съгласи и веднага провери банката. Беше малка, свръхдискретна и практически непроницаема. Очевидно в нея съществуваше такъв номер на сметка, защото първият превод от двайсет хиляди долара от Тел Авив не бе върнат от банката с някакви въпроси.

Мосад предложи на Йерихон да се разкрие „за своя собствена сигурност. Защото, ако нещо се случи, приятелите му на Запад биха могли да му помогнат“. Йерихон категорично отказа; дори стигна по-далеч. Ако бъде направен опит да се наблюдават тайниците, да се влезе във връзка с него по други начини, или в случай че парите не пристигнат, той незабавно ще изчезне.

Мосад се съгласи, но въпреки това опита други начини. Бяха разработени психопортрети, почеркът му беше изучен, бяха изготвени списъци на видни иракчани. Специалистите стигнаха до заключението, че Йерихон е на средна възраст, със средно образование, вероятно знае малко английски и е военен или военизиран.

— На това описание отговаря половината от скапания Команден съвет, първите петдесет души в партията Баас и кой ли още не — изръмжа Коби Дрор.

Алфонсо Бенс Монкада работи с Йерихон в продължение на две години и продуктът беше двайсет и четири каратово злато. Информацията му засягаше политиката, конвенционалното въоръжение, военния прогрес, промените в командването, доставките на оръжие, ракети, газ, бактериологично оръжие и два опита за преврат срещу Саддам Хюсейн. Йерихон се проявяваше колебливо само по отношение на напредъка на Ирак в областта на ядрените оръжия. Разбира се, че непрекъснато го питаха. Проектът бил дълбоко засекретен и известен само на иракския Робърт Опенхаймер — името на физика беше д-р Джаафар Ал-Джаафар. Да настоява твърде много, би означавало да го разкрият, съобщи той.

През есента на 1989-а той съобщи на Тел Авив, че Джери Бул е заподозрян и е под наблюдение в Брюксел от екип на иракския Мухабарат. Мосад, който по онова време използваше Бул като друг източник на сведения за развитието на иракската ядрена програма, се опита да го предупреди колкото е възможно по-дискретно. Нямаше как да му кажат в лицето онова, което знаеха — това би означавало да му разкрият, че имат високопоставен човек в Багдад, а няма централа в света, която ще си проиграе картите по този начин.

Затова катсата, който ръководеше брюкселското бюро, накара хората си да проникнат на няколко пъти в апартамента на Бул и да оставят косвени съобщения, като пренавият видеолентата, разместят чашите за вино, оставят прозореца на терасата отворен, дори като сложат дълъг женски косъм на възглавницата му.

Ученият балистик наистина се разтревожи, но не достатъчно. За съжаление съобщението на Йерихон за намерението да бъде ликвидиран Бул пристигна твърде късно. Покушението бе вече извършено.

Информацията от Йерихон даде на Мосад почти пълна картина за състоянието на Ирак по време на подготовката за нахлуването в Кувейт през 1990-а. Данните за оръжията за масово унищожение на Саддам само потвърдиха и допълниха снимковата информация, която им беше предал Джонатан Полард, вече осъден на доживотен затвор.

Имайки предвид, че щом Мосад знае, значи и Америка би трябвало да знае, те очакваха, че тя ще реагира. Но докато химическата, ядрената и бактериологична подготовка на Ирак напредваше, Западът си мълчеше, затова и Тел Авив не се обаждаше.

До август 1990-а Мосад бе превел два милиона долара в шифрованата сметка на Йерихон във Виена. Скъпо взимаше, но беше добър, затова Тел Авив смяташе, че си струва парите. После дойде нахлуването в Кувейт и се случи непредвиденото. Обединените нации, приели резолюцията си от 2 август, с която призоваваха Ирак да се изтегли незабавно, сметнаха, че не могат да продължават да подкрепят Саддам, поддържайки присъствие в Багдад. Най-неочаквано на 7 август Икономическата комисия за Западна Азия беше закрита и дипломатите от нея отзовани.

Бенс Монкада успя да направи едно последно нещо. Той остави съобщение на Йерихон, че напуска страната и връзката се прекъсва. Но е възможно да се върне и Йерихон трябва да продължава да следи местата за знаците с тебешир. И замина. В Лондон разпитаха надълго и нашироко младия чилиец и така Давид Шарон разбра всичко, което можеше да се узнае.

Затова Коби Дрор успя така лесно да излъже Чип Барбър. По онова време се знаеше, че той не разполага с човек в Багдад. Би било неприятно да признае, че не е открил името на предателя, а сега бе изгубил и връзка с него. Все пак, както Сами Гершон даде да се разбере, ако някога американците откриеха… Ако можеше да знае предварително как ще се развият събитията, сигурно щеше да спомене за Йерихон.

Глава 8

Майк Мартин посети гроба на моряка Шептън в гробището Сулайбихат на 1 октомври и откри молбата на Ахмед Ал-Халифа.

Не беше много изненадан. Ако Абу Фуад беше чул за него, то той също знаеше за разрастващото се кувейтско съпротивително движение и за неговия призрачен водач. Очевидно срещата им беше неизбежна.

За шест седмици положението на иракските окупационни сили коренно се бе променило. При нахлуването си не бяха срещнали никаква съпротива и започнаха окупацията с непоклатимо самочувствие, уверени, че престоят им в Кувейт ще бъде също така безпроблемен.

Ограбването беше лесно и доходно, опустошаването — забавно, а използването на жените доставяше удоволствие. Така е било с всички завоеватели още от времето на Вавилон.

Кувейт се оказа тлъста плячка, готова да бъде разграбена. Но за шест седмици плячката се окопити и започна да отвръща на удара. Повече от сто войници и осем офицери бяха изчезнали или намерени убити. Изчезванията не можеха да се обяснят с дезертиране. За пръв път окупационните сили изпитваха страх.

Офицерите вече не смееха да пътуват сами, а настояваха за пълен камион с охрана. Сградите на щабовете трябваше да се охраняват денонощно и се стигна дотам, че иракските офицери започнаха да гърмят над спящите часови, за да ги държат будни.

Нощем никой не си подаваше носа навън. Излизаха само значителни войскови подразделения. Щом паднеше мрак, войниците, охраняващи бариерите, се скриваха в укрепленията си. Въпреки това избухваха мини, камиони хвръкваха във въздуха или закъсваха по пътя, летяха гранати, войници изчезваха, а после ги намираха в канализацията или по сметищата с прерязани гърла.

Нарастващата съпротива принуди Върховното командване да замени Народната армия със Специалните сили — добре подготвени бойни части, които би трябвало да са на фронтовата линия, в случай че американците дойдат. За Кувейт първите дни на октомври бяха, ако си послужим с думите на Чърчил, не началото на края, а краят на началото.

Когато прочете съобщението на Ал-Халифа, Мартин нямаше как да му отговори, затова остави там своето едва на следващия ден.

Бе съгласен да се срещнат, казваше той, но при неговите условия. За да могат хем да използват преимуществото на мрака, хем да избегнат полицейския час в десет вечерта, той предлагаше среща в седем и половина. Даваше точни указания на Абу Фуад къде да паркира колата си в малката градинка, в която ще се срещнат. Посоченото място беше в квартала Абрак Хейтан, близо до главния път от града към вече разрушената аерогара.

Мартин знаеше, че районът е застроен с традиционните каменни къщи с плоски покриви. Той щеше да е на един от тези покриви два часа преди срещата, за да види дали някой не следи кувейтския офицер; дали след него вървят собствените му телохранители или иракчани. Офицерът от САС продължаваше да е на свобода и да воюва във враждебно обкръжение, защото не поемаше рискове, никакви рискове.

Не знаеше как Абу Фуад гледа на сигурността и не смяташе, че представите му са блестящи. Определи срещата за вечерта на седми и остави отговора си под мраморната плоча. Ахмед Ал-Халифа го взе оттам на четвърти.

На външен вид д-р Джон Хипуел не приличаше на ядрен физик, още по-малко на един от онези учени, които прекарват работното си време зад плътната охрана на Управлението за атомни оръжия в Олдърмастън, разработвайки плутониеви бойни глави за ракетите Трайдънт, които предстояха да бъдат монтирани. Но именно в качеството си на такъв се яви на следващото заседание на комитета „Медуза“.

Страничен наблюдател би го взел за фермер от графствата край Лондон, който би бил по на мястото си сред кошара с тлъсти агнета, отколкото сред смъртоносните дискове от плутоний.

Макар времето да бе все още меко, той носеше, както и през август, карирана риза, вълнена връзка и сако от туид. Преди да започне да докладва, той напълни лулата си със ситно нарязан тютюн. Носът на сър Пол Спрус потрепери от отвращение и той даде знак да засилят климатичната инсталация.

— Е, господа, добрата новина е, че нашият приятел господин Саддам Хюсейн не разполага с атомна бомба. И няма да разполага още дълго време — рече Хипуел и потъна в облак бледосин дим.

Настъпи пауза, през която ученият се занима с огънчето си. Може би, помисли си Тери Мартин, ако рискуваш всеки ден да получиш смъртоносна доза плутониеви лъчи, изпушването на една лула от време на време не е от значение. Д-р Хипуел надникна в бележките си.

— Ирак преследва целта, наречена собствена ядрена бомба, от средата на седемдесетте години, когато Саддам Хюсейн наистина завзе властта. Това, изглежда, е неговата фикс идея.

По онова време Ирак закупи пълна система ядрен реактор от Франция, която точно затова не бе обвързана с Договора за неразпространение на ядрени оръжия.

Смукна със задоволство и раздуха огънчето. Излетялата пепел посипа бележките му.

— Извинете — попита сър Пол, — този реактор за производство на електроенергия ли е бил предназначен?

— Така се е смятало — рече Хипуел. — Пълни глупости, разбира се, и французите са го знаели. Ирак е на трето място в света по своите запаси от петрол. Те биха могли да имат централа на течно гориво за една малка част от тази цена. Не. Въпросът е бил да се захранва реакторът с уран ниска проба, наречен жълта пита или карамел, какъвто по-лесно се намира. След като мине през реактора, остатъчният продукт е плутоний.

Около масата закимаха. Всички знаеха, че британският реактор в Селафийлд произвежда електричество за енергийната система и бълва плутоний, който отива при д-р Хипуел за неговите бойни глави.

— Затова израелците се хванаха на работа — рече Хипуел. — Първо един от техните екипи от командоси взриви огромната турбина в Тулон, още преди да бъде изпратена, връщайки проекта с две години назад. Сетне, през 1981-ва, когато инсталациите Озирак Едно и Две трябвало да влязат в действие, долетели израелски изтребители и изравнили всичко със земята. Оттогава Саддам Хюсейн не разполага с реактор. Известно време се е опитвал да купи друг, но после се отказал.

— Защо ли? — попита Хари Синклер.

— Защото е сменил посоката — рече Хипуел широко усмихнат. — Дотогава се е опитвал да стигне до атомната бомба по пътя на плутония. Оттогава обаче следва пътя на урана. Не без успех, между другото. Но още е далеч от крайната цел. Въпреки това…

— Не разбирам — прекъсна го сър Пол Спрус. — Каква е разликата между атомна бомба на основата на плутоний и атомна бомба на основата на уран?

— Уранът е по-прост — рече физикът. — Вижте… има различни радиоактивни вещества, които могат да се използват за верижна реакция, но за една проста, елементарна, ефективна атомна бомба отговорът е уран. Все още не е стигнал целта, но опитите продължават и един ден ще я постигне.

Д-р Хипуел се облегна назад, доволно усмихнат като човек, който е открил тайната на сътворението. Като повечето от останалите, и сър Пол Спрус не беше съвсем наясно и попита:

— Ако може да купи този уран за разрушения си реактор, защо не може да направи бомба от него?

Д-р Хипуел се хвана за въпроса.

— Различен вид уран, мили мой. Той, уранът, е странно вещество. Много рядко. От 1000 тона ураниева руда получаваш всичко на всички блокче с размера на кутия от пури. Жълта пита. Нарича се естествен уран, с изотопен номер 238. С него можеш да захраниш ядрен реактор, но не и да направиш бомба. Не е достатъчно пречистен. За бомба ти трябва по-лекия изотоп уран 235.

— А как се получава той? — попита Паксман.

— Той е във вътрешността на жълтата пита. В това блокче с големината на кутия за пури има толкова уран 235, колкото да влезе под нокътя на пръста, без да ти създава неприятно усещане. Трудното е да ги разделиш. Нарича се изотопна сепарация. Много трудно, много високотехнологично, много скъпо и много бавно.

— Но вие казахте, че Ирак се доближава до целта — обади се Синклер от края на масата.

— Да, но все още е далеч — отговори Хипуел. — Има само един начин да се пречисти и рафинира жълтата пита до чистота 93 процента.

Преди години, по време на проекта „Манхатън“, вашите хора опитали няколко метода. Експериментирали, нали разбирате? Ърнест Лорънс опитал по един начин, Робърт Опенхаймер — по друг. В онези дни използвали и двата метода като взаимнодопълващи се и създали достатъчно уран 235, за да направят Литъл Бой.

След войната открили и постепенно усъвършенствали центрофужния метод. Сега вече се използва само той. По принцип изходният материал се подава в нещо като центрофуга, което се върти толкова бързо, че целият процес трябва да се извършва във вакуум, защото в противен случай лагерите се стопяват.

По-тежките изотопи, онези, които не са необходими, се придвижват много бавно към външната стена на центрофугата, откъдето се изтеглят. Онова, което остава, е много малко по-чисто, отколкото е било в началото. Съвсем малко. Операцията трябва да се повтаря отново и отново, хиляди часове, за да се получи нещо с дебелината на вафлена коричка с размерите на пощенска марка.

— Но той го прави, така ли? — настоя сър Пол.

— Да бе! Прави го вече цяла година. Такива центрофуги, за които стана дума… за да се пести време, ги свързваме в поредици, наречени каскади. Но трябват хиляди центрофуги, за да се направи една каскада.

— Ако са поели по този път от 1982-ра, защо им е трябвало толкова време? — заинтересува се Тери Мартин.

— Защото не можеш да влезеш в първия магазин и да кажеш: „Увийте ми една газоводифузионна уранова центрофуга“ — посочи Хипуел. — Отначало опитали, но им отказали — документите говорят за това. От 1985-а започват да купуват съставни части, за да монтират собствени центрофуги на място. Доставили са си 500 тона базов материал — ураниева жълта пита, половината от Португалия. Купили са голяма част от техниката за центрофугите от Западна Германия…

— Мислех, че Германия е подписала цяла поредица от международни споразумения, ограничаващи разпространяването на технологиите за производство на ядрени бомби — възмути се Паксман.

— Може и да са, не зная как стоят нещата от политическа гледна точка — продължи ученият. — Но са купували части отвсякъде — конструктивни стругове, специална свръхяка стомана, антикорозионни съдове, специални клапани, високотемпературни пещи, или, както ги наричат, „черепни“ пещи, защото приличат на черепи, вакуумни помпи и мехове — говорим за сериозна техника. Значителна част от това, плюс ноу-хау, са получени от Германия.

— Искам да съм наясно — обади се Хари Синклер, — Саддам разполага ли с някакви изотопно сепариращи центрофуги, които да работят?

— Да, една каскада. Работи от около година. И още една, която скоро ще влезе в действие.

— Знаете ли къде се намира всичко това?

— Заводът за монтажа на центрофугите е в един град, наречен Таджи — ето тук — отвърна ученият, подаде голяма спътникова снимка на американеца и загради с кръгчета няколко промишлени сгради.

— Работещата каскада, изглежда, се намира някъде под земята, недалеч от стария унищожен френски реактор в Туайта, реактора, наречен от тях Озирак. Не зная дали е възможно да бъде ударен с бомба. Положително е добре замаскиран и заровен дълбоко под земята.

— А новата каскада?

— Нямам представа — рече Хипуел, — може да е навсякъде.

— Вероятно е някъде другаде — предположи Тери Мартин.

— Откак израелците направиха на пух и прах кошницата, в която бяха сложили всичките си яйца, иракчаните разпръсват и дублират.

Синклер изсумтя.

— Защо сте толкова сигурни, че Саддам Хюсейн няма бомбата?

— Много просто — рече физикът. — Въпрос на време. Не го е имал достатъчно. За една елементарна, но използваема атомна бомба ще му трябват 30 до 35 килограма чист уран 235. След като е започнал от нищо преди година, дори да приемем, че работещата каскада функционира по двайсет и четири часа в денонощието, а това не е възможно, няма как да е получил необходимото количество.

Една центрофугираща програма трае най-малко 12 часа. За да се получат необходимите 93 процента чистота от нулата, са необходими хиляда такива програми. Но има и почистване, обслужване, поддръжка, повреди. Дори при хиляда центрофуги, функциониращи като каскада една година, пак са необходими още пет години. Ако през следващата година въведе още една каскада, ще съкрати времето на три години.

— Значи ще разполага с необходимите му 35 килограма най-рано през 1993-а, така ли? — намеси се Синклер.

— Точно така.

— Един последен въпрос. Ако получи въпросното количество уран, още колко време ще му трябва, за да направи атомна бомба?

— Не много. Няколко седмици. Видите ли, ако една страна се е заела да направи собствена бомба, ще работи успоредно по ядрената техника. Устройството на бомбата не е чак толкова сложно, стига да знаеш какво правиш, а Джаафар знае — знае как да направи бомба и да я задейства. Нали, по дяволите, ние го изучихме, в Харуел.

Но работата е там, че сам, при пълно натоварване Саддам Хюсейн все още не може да разполага с достатъчно готов чист уран. Да има най-много десет килограма. Не му достигат най-малко още три години.

Благодариха на д-р Хипуел за седмиците, прекарани в анализи, и заседанието свърши.

Синклер трябваше да се прибере в посолството и да напише подробните си бележки, които щяха да заминат за Америка дълбоко шифровани. Там щяха да ги сравнят с анализите на съответните американски учени, физици, привлечени от лабораториите в Сандия, Лос Аламос и най-вече „Лорънс Ливърмор“ в Калифорния, където от години една тайна секция, наречена просто Отдел „Z“, следеше разпространението на ядрената техника по света и осведомяваше Държавния департамент и Пентагона.

Заключенията на британските и американските екипи се потвърдиха взаимно до последната подробност.

Тери Мартин и Саймън Паксман напуснаха заседанието и се отправиха бавно през Уайтхол под топлите лъчи на приятното октомврийско слънце.

— Отдъхнах си! — рече Паксман. — Оня Хипуел беше съвсем категоричен. Очевидно американците са напълно съгласни с него. Копелето не е стигнало доникъде с атомната си бомба. Един кошмар по-малко.

Разделиха се на ъгъла, Паксман пресече Темза към Сенчъри Хаус, Мартин пресече Трафалгар Скуеър и се насочи по Сейнт Мартин Лейн към Гауър Стрийт.

Да се установи дали и какво притежава Ирак, е едно, да се открие къде точно се намира то, е съвсем различно нещо. Потокът от снимки не спираше. КХ-11 и КХ-12 се носеха по небето и само снимаха.

Към октомври в небесата се появи още едно средство, един нов американски разузнавателен самолет, толкова секретен, че и Конгресът на САЩ не знаеше за него. Носеше кодовото название Аурора и обикаляше земното пространство, достигайки скорости от порядъка на Мах 8, почти 8000 километра в час, възседнал собственото си огнено кълбо — ефекта на отблъскването — далеч над иракските радарни инсталации или противосамолетните ракети. Дори техниката, с която разполагаше вече агонизиращият Съветски съюз, не бе в състояние да засече Аурора, която бе заменила легендарния Блакбърд.

По някаква ирония, докато Блакбърд беше постепенно изтеглян от въоръжение над Ирак, през същото лято вършеше работата си едно още по-престаряло „вярно другарче“. Почти на четирийсет години, то носеше прякора Змеицата — Ю-2 все още летеше и правеше снимки. През 1960-а Гари Пауърс бе свален в един Ю-2 над Свердловск, в Сибир, и точно такъв самолет откри първите съветски ракети, които бяха разположени в Куба през лятото на 1962-ра, макар че не друг, а Олег Пенковски ги определи като нападателни, а не като отбранителни оръжия, като по този начин помете лъжливите протести на Хрушчов и пося семената на бъдещото си унищожение.

Ю-2 от 1990-а беше преоборудван и превърнат от „зрител“ в „слушател“ и получи новото название ТР-1, макар че продължаваше да снима.

През есента на 1990-а цялата тази информация от професори и учени, аналитици и тълкуватели, проследяващи и наблюдаващи, разговарящи и проучващи, разбули мъглата над Ирак, но колкото по-ясна ставаше картината, толкова по-страшна изглеждаше тя.

От хиляди източници информацията най-сетне стигаше в едно обособено и много потайно помещение два етажа под саудитското Министерство на военновъздушните сили, по пътя към старото летище. Това помещение, където военните командири седяха и заседаваха, обсъждайки своите планове (без да имат такива пълномощия от Обединените нации) за нахлуване Ирак, се наричаше просто Черната дупка.

Тъкмо в Черната дупка британски и американски военни от трите рода войски и от всички чинове — от редник до генерал, определяха местата, които ще трябва да бъдат унищожени. В резултат на това те щяха да предоставят на генерал Чък Хорнър картата на въздушната война. Тя съдържаше 700 евентуални цели. Шестстотин бяха военни — в смисъл че бяха командни центрове, мостове, летища, арсенали, складове за боеприпаси, ракетни площадки и съсредоточия на войски. Останалите сто бяха свързани с оръжията за масово унищожение — изследователски центрове, химически лаборатории, складове.

Линията за производство на газови центрофуги в Таджи влизаше в списъка, както и приблизително определеното, предполагаемо място на каскадата от центрофуги някъде под земята в комплекса Туайта!

Но линията за бутилиране на вода в Тармия я нямаше, нито пък Ал-Кубай. Никой не знаеше за тях.

Копие от пълния доклад на Хари Синклер от Лондон се добави към останалите доклади, произлизащи от различни части на Съединените щати и чужбина. Най-накрая синтез от всички тези задълбочени анализи попадна в един затворен и много дискретен мозъчен тръст на Държавния департамент, известен само на ограничен кръг от хора във Вашингтон под наименованието Група за политическо разузнаване и анализи. Тази група е нещо като аналитична оранжерия за външна политика и създава доклади, които в никакъв случай не са за обществено потребление. Всъщност този отдел е подчинен пряко и само на държавния секретар, който по онова време беше господин Джеймс Бейкър.

Два дни по-късно Майк Мартин лежеше по корем на един покрив, от който можеше да наблюдава онази част от Абрак Хейтан, където трябваше да се срещне с Абу Фуад.

Точно в определения час забеляза самотна кола, която се отдели от магистралата „Крал Фейсал“, водеща към летището, и влезе в страничната улица. Колата намали ход, няколко коли от магистралата я осветиха, после потъна в тъмнината.

Спря на мястото, което беше описал в съобщението за Ал-Халифа. От нея излязоха мъж и жена. Те се огледаха, увериха се, че друга кола не ги е проследила от магистралата, и продължиха бавно към едно празно място с няколко дървета.

На Абу Фуад и жената им бе казано да чакат до половин час. В случай че бедуинът не се появи, трябваше да се приберат. Всъщност те чакаха четирийсет минути, преди да се върнат при колата. И двамата бяха разочаровани.

— Трябва да са го задържали — рече Абу Фуад на спътничката си. — Може би иракски патрул. Кой знае? Във всеки случай, ще трябва да започна отначало.

— Смятам, че си луд да му се доверяваш — рече жената. — Ти всъщност не знаеш кой е той.

Говореха тихо, а ръководителят на кувейтската съпротива оглеждаше улицата за иракски войници.

— Той знае какво върши и е много хитър, работи като професионалист. Повече от това не ми трябва. Бих искал да си сътруднича с него, ако е съгласен.

— Тогава и аз нямам нищо против.

Жената изпищя. Абу Фуад подскочи на мястото си.

— Не се обръщайте! Нека просто поговорим — обади се гласът от задната седалка. В огледалото за обратно виждане кувейтецът видя бедуинска куфия и долови миризмата на човек, който живее при полеви условия. Въздъхна с облекчение.

— Безшумно се придвижваш, бедуине.

— Не обичам да вдигам шум, Абу Фуад. Той привлича иракчаните.

Зъбите на Абу Фуад проблеснаха под черните мустаци.

— Много добре, сега вече се намерихме. Да поприказваме. Между другото, защо се скри в колата?

— Ако срещата беше клопка за мен, първите ти думи, когато влезе в колата, щяха да бъдат различни.

— Сам щях да се изоблича…

— Разбира се.

— И тогава…?

— Щеше да си мъртъв.

— Разбирам.

— Коя е спътничката ти? Не съм казвал нищо за придружители.

— Ти определи срещата, аз бях този, който трябваше да рискува. Тя е доверен колега, Асрар Кабанди.

— Много добре. Моите поздравления, госпожице Кабанди. За какво искате да говорим?

— За оръжие, бедуине. Автомати Калашников, съвременни ръчни гранати, Семтекс-Х. Ако разполагат с такива неща, моите хора могат да сторят много повече.

— Твоите хора ги залавят много лесно, Абу Фуад. Десет заобиколени в една къща от цяла рота иракска пехота под ръководството на АМАМ. Всички разстреляни. Всичките младежи.

Абу Фуад не каза нищо. Това беше голям провал.

— Девет — рече най-сетне той. — Десетият се направил на мъртъв и се измъкна по-късно. Ранен е и се грижим за него. Той ни каза.

— Какво?

— Че са били предадени. Ако беше умрял, нямаше да знаем.

— Аха, предателство. Винаги съществува опасност от такова нещо в едно съпротивително движение. А предателят?

— Знаем го, разбира се. Смятахме, че може да му се доверим.

— Но той е виновен, така ли?

— Така изглежда.

— Само изглежда ли?

Абу Фуад въздъхна.

— Оцелелият се кълне, че само единайсетият мъж е знаел за срещата и адреса. Но нищо чудно да е имало изтичане на информация и от друго място; или пък някой от тях да е бил проследен…

— Тогава заподозреният трябва да бъде подложен на изпитание. И ако е виновен, да бъде наказан. Госпожице Кабанди, бихте ли ни оставили за малко насаме?

Младата жена погледна Абу Фуад и той й кимна. Тя излезе от колата и се отдалечи. Бедуинът обясни внимателно и подробно на Абу Фуад какво иска от него.

— Няма да изляза от къщата преди седем — завърши той, така че при никакви обстоятелства не трябва да се обаждаш преди седем и половина. Разбра ли?

Бедуинът се измъкна от колата и потъна в мрака. Абу Фуад потегли сам, после взе госпожица Кабанди и двамата се прибраха заедно.

Бедуинът не видя повече жената. Асрар Кабанди бе заловена от АМАМ, дълго изтезавана, подложена на масово изнасилване, застреляна и обезглавена. Но никого не бе издала.

Тери Мартин се обади по телефона на Саймън Паксман, който продължаваше да е затрупан с работа и би се радвал, ако не го прекъсваха. Прие разговора само защото беше започнал да харесва придирчивия професор по арабистика.

— Зная, че ставам досаден, но имаш ли някакви връзки в Правителствения щаб на съобщенията?

— Да, разбира се — рече Паксман. — Предимно в арабския сектор. Познавам директора му.

— Можеш ли да ми уредиш среща с него?

— Предполагам, че да. Какво имаш предвид?

— Става дума за онова, което постъпва тези дни от Ирак. Разбира се, разучих всички речи на Саддам, изгледах репортажите за заложниците, човешките щитове и нескопосаната им пропаганда по телевизията. Но бих искал да видя дали няма нещо друго, пропуснато от тяхното министерство на пропагандата.

— Нали точно това прави Правителственият щаб на съобщенията — призна Паксман. — Не виждам защо да не стане. След като заседаваш в комитета „Медуза“, значи си проверен и одобрен. Ще му се обадя.

Същия следобед Тери Мартин замина с кола до Глостършър. Яви се за определената си среща на добре охраняван портал, откъдето се отиваше към няколко претрупани с антени сгради, които наред с МИ-6 и МИ-5 представляват третата основна част от британското разузнаване — Правителствения щаб на съобщенията.

Директор на арабския отдел беше Шон Плъмър, под чието ръководство работеше същия господин Ал-Хури, който бе проверил арабския на Майк Мартин в ресторанта в Челси единайсет седмици преди това.

Директорът се бе съгласил да се срещне с Мартин, въпреки че бе затънал до гуша в работа, само защото бе чувал за младия учен и се възхищаваше от оригиналното му изследване върху Халифата на Абасидите.

— Е, какво мога да направя за вас? — попита той, след като двамата се бяха настанили пред чаша ментов чай. Мартин обясни, че е изненадан от бедния материал, прихванат от Ирак, който му е бил предоставен. Очите на Плъмър светнаха.

— Прав сте, разбира се. Както знаете, нашите арабски приятели обичат да плямпат по отворени линии. През последните няколко години трафикът рязко спадна. Или националният им характер се е променил, или…

— Подземни кабели — рече Мартин.

— Именно. Сигурно Саддам и момчетата му са заровили около 72 000 километра оптични комуникационни кабели. По тях говорят. Аз се чувствам отвратително. Докога да продължавам да подавам на шпионите в Лондон все същите прогнози за времето и скапаните списъци с прането на мама Хюсейн?

Това беше неговият начин на изразяване. Всъщност службата на Плъмър подаваше много повече от това.

— Все още ги използват, разбира се — министри, държавни чиновници, генерали, та чак и танкови командири по границата със Саудитска Арабия. Но сериозните, свръхсекретни телефонни разговори ги няма. Просто са изчезнали.

През следващите четири часа Тери Мартин прегледа доста прехванати разговори. Радиопредаванията бяха прекалено явни; той търсеше по-скоро нещо като непредпазлив телефонен разговор, неволно изпускане, грешка. Най-накрая затвори папките с резюмета.

— Бихте ли следили за нещо наистина странно, нещо, което звучи безсмислено? — попита той.

Майк Мартин си мислеше, че вече е готов да напише туристически пътеводител за плоските покриви на Кувейт Сити. През по-голямата част от времето си лежеше по корем на някой от тях и оглеждаше района под себе си. От друга страна, те предлагаха великолепна възможност за лежане по гръб.

Почти два дни бе прекарал на един конкретен покрив, наблюдавайки къщата, чийто адрес съобщи на Абу Фуад. Тя беше една от шестте, предоставени му от Ахмед Ал-Халифа, онази, която се бе отказал да използва.

Макар че даде адреса на Абу Фуад преди два дни и би трябвало нищо да не се случи до тази вечер — 9 октомври, той все пак бе наблюдавал денонощно, хапвайки по малко хляб и плодове.

Ако преди седем и половина вечерта на девети се появят иракски войници, щеше да знае кой го е предал — самият Абу Фуад. Погледна часовника си. Седем и половина. Кувейтският полковник би трябвало да се обади сега, както му бе казано.

На другия край на града Абу Фуад наистина вдигаше слушалката. Набра един номер. Отговориха му на третото позвъняване.

— Салах?

— Да, кой е?

— Не сме се срещали, но съм чувал много хубави неща за теб — че си верен и храбър, един от нашите. Хората ме познават като Абу Фуад.

Отсреща край се чу възклицание.

— Имам нужда от помощта ти, Салах. Можем ли ние, движението, да разчитаме на теб?

— О да, Абу Фуад. Кажи какво искаш.

— Не аз лично, а един приятел. Той е ранен и болен. Зная, че си аптекар. Трябва веднага да му се занесат лекарства, бинтове, антибиотици, обезболяващи. Чувал ли си за човек, наречен Бедуина?

— Да, разбира се. Да не искаш да кажеш, че го познаваш?

— Няма значение, но ние работим заедно от седмици. Той е страшно важен за нас.

— Веднага отивам да взема нещата. Сам ще му ги занеса. Къде да го намеря?

— Скрил се е в една къща в Шуайх и не може да мръдне. Вземи лист и молив.

Абу Фуад издиктува дадения му адрес. От другата страна го записаха.

— Тръгвам веднага с колата, Абу Фуад. Можеш да ми имаш доверие — рече аптекарят.

— Добър човек си. Ще бъдеш възнаграден.

Абу Фуад затвори. Бедуинът беше казал, че ще се обади по телефона на разсъмване, ако нищо не се случи и аптекарят е чист.

Майк Мартин по-скоро видя, отколкото чу първият камион да пристига преди осем и половина. Движеше се по инерция, с изключен двигател, за да не вдига шум. Мина кръстовището и спря няколко метра по-нататък. Мартин кимна одобрително.

Вторият камион направи същото няколко секунди по-късно. От двата слязоха безшумно по двайсет войника. Зелени барети, които си знаят работата. Войниците се придвижиха в колона нагоре по улицата, начело с един офицер и някакъв цивилен, чийто диш-даш се белееше в полумрака. Табелите навсякъде бяха свалени и войниците имаха нужда от местен водач, за да намерят улицата, която търсят. Номерата на къщите все още си стояха.

Цивилният спря пред една къща, взря се в табелката с номера и посочи. Капитанът прошепна нещо на сержанта, който взе петнайсет войника и заварди къщата отзад. Последван от останалите войници, капитанът бутна желязната врата към малката градина. Тя се отвори. Войниците се втурнаха напред. Гаражът заемаше почти целия приземен етаж. Беше празен. При входната врата вече се отказаха от всякаква предпазливост. Капитанът опита бравата, видя, че е заключена, и даде знак на един войник зад него. Войникът изстреля един откос в ключалката и вратата се отвори.

Зелените барети нахълтаха вътре. Една част влязоха в тъмните помещения на приземния етаж, а капитанът и останалите тръгнаха направо към спалнята.

От площадката капитанът видя вътрешността на слабо осветената спалня, креслото с гръб към вратата и карираната куфия, която се подаваше отгоре. Не стреля. Полковник Сабауи от АМАМ беше съвсем категоричен — този го искаше жив, за да бъде разпитан. Втурвайки се напред, младият офицер не усети найлоновата корда за въдица, която опъна с глезена си.

Чу хората му да се втурват през задната врата, а други тичаха нагоре по стълбите. Видя отпуснатата форма в мръсна бяла дреха, напълнена с възглавници, и голямата, увита в куфия диня. Лицето му се изкриви от гняв, после наруга през зъби треперещия от страх аптекар, който стоеше на прага.

Два и половина килограма Семтекс-Х не е много голямо количество. Къщите в този район бяха построени от камък и бетон, което спаси от сериозни разрушения околните жилища, някои от които бяха заети от кувейтци. Но вилата, в която бяха войниците, се срути до основи. По-късно намериха керемиди от покрива й на няколкостотин метра от мястото.

Бедуинът не изчака да види делото си. Той се намираше вече на две пресечки оттам, вървеше умислен, когато чу глухия тътен, сякаш се хлопна врата, последва секунда тишина, а сетне започнаха срутванията.

На следващия ден по мръкнало се случиха три неща. В Кувейт бедуинът се срещна за втори път с Абу Фуад. Този път кувейтецът дойде сам на срещата, в сянката на дълбок сводест вход само на двеста метра от хотел „Шератон“, където се бяха настанили десетки старши иракски офицери.

— Чу ли, Абу Фуад?

— Разбира се. Целият град е на крак. Изгубили са повече от двайсет души, а останалите са ранени. — Той въздъхна. — Ще има нови репресии.

— Искаш ли да се откажеш?

— Не, но колко още трябва да страдаме?

— Американците и англичаните ще дойдат. Един ден.

— Нека Аллах направи така, че да е по-скоро. Беше ли Салах с тях?

— Той ги доведе. Имаше само един цивилен. На друг не си казвал, нали?

— Не, само на него. Той трябва да е бил. На съвестта му тежи смъртта на девет души. Няма да види рая.

— Добре. Какво още искаш от мен?

— Не питам кой си, нито откъде идваш. Аз съм професионален военен и разбирам, че не може да си прост бедуин, камилар от пустинята. Разполагаш с експлозив, оръжие, боеприпаси, гранати. Моите хора могат да направят много с тези неща.

— Какво предлагаш?

— Присъедини се към нас и ни дай запасите си. Или остани да действаш сам, но ги сподели с нас. Не съм дошъл тук да заплашвам, а да моля. Но ако искаш да помогнеш на нашата съпротива, това е единственият начин.

Майк Мартин помисли за миг. След два месеца дейност му бяха останали само половината от запасите — заровени в пустинята, или пръснати в двете вили, които не използваше, за да живее в тях, а за складове. От останалите четири къщи една беше срината и една — компрометирана. Можеше да им даде запасите си и да поиска да му бъдат пуснати с парашут нови — рисковано, но възможно, стига да не прихващаха съобщенията му за Рияд, което не можеше да знае. Или пък пак да тръгне с камила през границата и да се върне с още два коша. Но и това нямаше да е лесно — сега по границата бяха разгърнати шестнайсет иракски дивизии — три пъти повече, отколкото когато влезе.

Трябваше отново да се свърже с Рияд и да поиска указания. Междувременно щеше да даде на Абу Фуад почти всичко. На юг от границата имаше още; само трябваше да намери начин да го пренесе.

— Къде искаш да ти го предам? — попита той.

— Имаме склад на пристанището Шуайх. Съвсем сигурно е. Там складират риба. Собственикът е наш човек.

— След шест дни — рече Мартин.

Споразумяха се за времето и мястото, където верен помощник на Абу Фуад щеше да се срещне с бедуина и да го преведе до склада. Мартин описа колата, която ще кара, и горе-долу как ще изглежда.

Същата вечер, но два часа по-късно, поради разликата във времето, Тери Мартин седеше в тих ресторант, недалеч от апартамента си, и въртеше чаша вино в ръка. Гостенинът, когото очакваше, се появи след няколко минути — възрастен мъж с прошарена коса, очила и папионка на точки. Той се огледа въпросително.

— Моше, насам.

Израелецът се забърза към мястото, където се бе изправил Тери Мартин, и прочувствено го поздрави:

— Тери, мило момче, как си?

— По-добре след като те виждам, Моше. Не бих позволил да минеш през Лондон, без да се срещнем поне за една вечеря.

Израелецът беше достатъчно възрастен, за да бъде баща на д-р Мартин, но ги свързваха общи интереси. И двамата бяха учени и запалени изследователи на древните близкоизточни арабски цивилизации, на тяхната култура, изкуство и език.

Професор Моше Хадари имаше богат опит зад гърба си. Като млад беше участвал в разкопки на много места из Светата земя с Ител Ядин, професор и генерал от армията. Най-много съжаляваше, че като израелец по-голямата част от Близкия изток беше затворена за него, дори за научна работа. Въпреки това беше един от най-добрите в своята област, а специализацията му бе достатъчно тясна, че да познава всички свои колеги.

Храната беше отлична и разговорът се въртеше около най-новите проучвания, около последните прозрения за това, какъв е бил животът в близкоизточните царства преди десет века.

Тери Мартин знаеше, че е обвързан от Закона за държавната тайна, затова не можеше да говори за новото си амплоа, откак бе прикрепен към Сенчъри Хаус. Но докато си пиеха кафето, разговорът съвсем естествено се завъртя около кризата в Персийския залив и опасността да избухне война.

— Мислиш ли, че ще се изтегли от Кувейт, а, Тери? — попита професорът. Мартин поклати глава:

— Не, той не може да го направи, освен ако не му предложат отстъпки, които да използва за оправдание. Отиде ли си, гол пада.

Хадари въздъхна.

— Толкова съсипия — рече той, — през живота си видях толкова много съсипия. Всички тези пари, които можеха да превърнат Близкия изток в земен рай; толкова талант, всички тези загинали младежи. И за какво? Тери, ако има война, англичаните ще се бият ли заедно с американците?

— Разбира се. Вече изпратихме Седма бронирана бригада и, доколкото зная, Четвърта бронирана ще я последва. Това прави цяла дивизия, без да се броят изтребителите и бойните кораби. Не се тревожи. В тази война Израел не само може, но и трябва да стои настрана.

— Да, зная — рече израелецът тъжно. — Но още много млади мъже ще трябва да умрат.

Мартин се наведе напред и потупа приятеля си по ръката.

— Виж какво, Моше, този човек трябва да обуздан. Рано или късно. Ако не другите страни, то поне Израел трябва да знае колко далеч е стигнал той с разработването на оръжия за масово унищожение. В известен смисъл ние чак сега започнахме да си даваме сметка за размерите на онова с което разполага.

— Но нашите хора помагат, разбира се. Вероятно сме главната му цел.

— Да, това показва анализът на целите — рече Мартин. — Главният ни проблем е, че нямаме разузнаване на място. Просто не разполагаме с първокачествени разузнавателни сведения от Багдад. Нито англичаните, нито американците, а и твоите хора също.

Двайсет минути по-късно вечерята приключи и Тери Мартин изпрати професор Хадари до едно такси, което да го отведе до хотела.

Около полунощ по заповед на Хасан Рахмани от Багдад в Кувейт бяха въведени три пеленгаторни станции.

Тези антени бяха разработени така, че да проследяват източника на радиовълни и да го засичат по компаса. Едната беше неподвижна, монтирана на покрива на висока сграда в Ардия, един от крайните южни квартали на Кувейт Сити. Чинията й беше насочена към пустинята.

Другите две станции бяха подвижни — големи затворени камиони с чинии на покрива, вграден генератор за електроенергия и затъмнена вътрешност, където операторите можеха да седят пред таблата си и да пускат мрежите си за предавателя, който търсеха и за който знаеха, че вероятно се намира някъде в пустинята — между града и саудитската граница.

Един от камионите се намираше извън Джара, на запад от колегата в Ардия, а третият — надолу по брега, в двора на болницата „Ал Адан“, където в първите дни на нахлуването бяха изнасилили сестрата на студента по право. Пеленгаторната станция в „Ал Адан“ можеше да засече посоката на обекта, докладван от другите станции, в обсег с диаметър не повече от неколкостотин метра.

Във военновъздушната база Ахмади, откъдето навремето бе излетял Халед Ал-Халифа, в денонощна готовност чакаше боен хеликоптер Хайнд, произведен в Съветския съюз. Екипажът беше от военни пилоти, отстъпка, която Рахмани трябваше да измъкне с усилия от генерала, който командваше иракските въздушни войски. Екипите за проследяване бяха от контраразузнаването на Рахмани, доведени от Багдад и най-добрите, с които разполагаше.

Професор Хадари прекара една безсънна нощ. Едно нещо, казано от приятеля му, го бе разтревожило. Той се смяташе за лоялен израелец, произхождащ от старо семейство сефарди, което беше емигрирало в самото начало на века заедно с хора като Бен Йехуда и Давид Бен Гурион. Самият той бе роден край Яфа, когато градът беше оживено пристанище на палестински араби, и затова още от малък знаеше арабски.

Отгледа двама сина и доживя да убият единия от тях в някаква жалка засада в Южен Ливан. Беше дядо на пет внучета. Кой можеше да му каже, че не обича страната си?

Но нещо не беше наред. Ако започнеше война, щяха да загинат много млади мъже, тъй както загина неговият Зеев, макар че щяха да са англичани, американци и французи. Сега ли беше времето Коби Дрор да си отмъщава, да проявява шовинизма на малката страна?

Стана рано, плати си хотела, събра багажа си и поръча такси за летището. Преди да напусне фоайето, се повъртя край телефоните, но после се отказа.

По пътя за летището обаче каза на шофьора да се отклони от М4 и да намери телефонна кабина. Мърморейки за усилията, които това ще му струва, шофьорът все пак се подчини. Хадари извади късмет. От апартамента в Бейсуотър отговори Хилари.

— Момент — рече той, — току-що излиза.

Тери Мартин се обади на телефона.

— Аз съм, Моше, нямам много време. Кажи на твоите хора, че Институтът има източник доста нависоко в Багдад. Кажи им да попитат какво е станало с Йерихон. Довиждане, приятелю.

— Моше, сигурен ли си в това? Откъде го знаеш?

— Няма значение. Не си го чул от мен. Довиждане.

Телефонът прекъсна. Възрастният учен се качи отново в таксито и продължи към Хийтроу. Трепереше от чудовищната си постъпка. И как би могъл да каже на Тери Мартин, че той, професорът арабист от университета в Тел Авив, беше написал първия отговор до Йерихон в Багдад.

Тери Мартин намери Саймън Паксман на бюрото му в Сенчъри Хаус малко след десет.

— Обяд ли? Съжалявам, не мога. Ужасен ден. Може би утре — рече Паксман.

— Не става. Спешно е, Саймън.

Паксман въздъхна. Сигурно неговият учен бе измислил ново тълкуване на някакъв израз в иракско радиопредаване и смяташе, че то коренно ще промени смисъла му.

— Не мога да отделя време за цял обяд. Голямо вътрешно съвещание. Слушай, да пием набързо по чашка. В „Дупка в стената“ под моста Ватерло, съвсем близо до нас. В дванайсет става ли? Давам ти половин час, Тери.

— Предостатъчно — отвърна му Мартин.

Минути след дванайсет седяха в бирарията, над която прогърмяваха влаковете за Кент, Съсекс и Хампшър. Без да разкрива своя източник, Мартин разказа какво е научил сутринта.

— Майка му стара! — изруга Паксман; в съседното сепаре имаше хора. — Кой ти каза?

— Не мога да ти кажа.

— Обаче трябва.

— Виж какво, той и без това пое страшен риск. Обещах му. Той е учен, при това възрастен. Това е всичко.

Паксман помисли. Учен, свързан с Тери Мартин. Положително някой арабист. Може да е бил прикачен към Мосад. Независимо от всичко информацията трябваше час по-скоро да стигне до Сенчъри Хаус. Благодари на Мартин, остави бирата си и се забърза към неугледната сграда на Сенчъри Хаус.

Заради обедното съвещание Стив Ланг не бе напуснал сградата. Паксман го дръпна настрана и му каза всичко. Ланг отиде направо при Шефа.

Сър Колин, който не обичаше да преувеличава, заяви, че генерал Коби Дрор е „много досаден тип“, отказа се от обяда си, заповяда да му донесат нещо на бюрото и се оттегли на най-горния етаж. Оттам се обади лично по една изключително сигурна линия на директора на ЦРУ съдията Уилям Уебстър.

Във Вашингтон беше само осем и половина, но съдията беше от хората, които обичат да стават с чучулигите, и разговорът го свари вече на бюрото. Той зададе на своя британски колега няколко въпроса за източника на информацията, изръмжа недоволно поради липсата на такава, но се съгласи, че това не е нещо, което трябва да се отмине.

Господин Уебстър съобщи новината на своя заместник-директор Бил Стюарт, който избухна от ярост, а сетне се съвещава половин час с Чип Барбър, оперативен ръководител на отдела за Близкия изток. Барбър се ядоса дори повече, защото именно той бе седял срещу генерал Дрор в ярко осветената стая на хълма извън Херцлия и очевидно го бяха излъгали право в очите.

Двамата измислиха един вариант и се върнаха да го обсъдят с директора.

Следобеда Уилям Уебстър разговаря с председателя на Съвета за национална сигурност Брент Скоукрофт, а той отнесе въпроса до президента Буш. Уебстър каза какво иска и получи абсолютни пълномощия.

Потърсиха помощта на държавния секретар Джеймс Бейкър и той веднага се отзова. Същата нощ Държавният департамент изпрати спешно искане до Тел Авив, което беше представено на получателя на следващата сутрин, само три часа по-късно, поради часовата разлика.

Заместник-министър на външните работи на Израел по онова време беше Бенямин Нетаняху, красив, елегантен, сивокос дипломат, брат на Джонатан Нетаняху, единствения убит израелец по време на атаката срещу аерогарата на Ентебе, по времето на Иди Амин, когато израелски командоси освободиха пътниците на френски самолет, отвлечен от палестински и германски терористи.

Бенямин Нетаняху беше трето поколение сабра и отчасти получил образованието си в Америка. Поради свободното владеене на езика и умението му да се изразява добре, както и поради страстния му национализъм, той беше член на правителството на Ликуд, ръководено от Ицхак Шамир, и често се явяваше като убедителен говорител на Израел в интервюта със западни средства за масово осведомяване.

Той кацна на летището „Дълес“ във Вашингтон след два дни, на 14 октомври, донякъде смутен от настойчивата покана на Държавния департамент да пристигне в Америка за много важни разговори.

Смути се дори още повече, след като двата часа разговори на четири очи със заместник-държавния секретар Лорънс Игълбъргър не се оказаха нищо повече от един подробен преглед на събитията в Близкия изток след 2 август. Приключи разговорите напълно неудовлетворен, а му предстоеше да лети с късния нощен самолет за Израел.

Точно когато напускаше Държавния департамент, един сътрудник му пъхна в ръката луксозна картичка. Картичката започваше с личен знак и в текста, изписан с елегантен курсивен шрифт, авторът го молеше да не напуска Вашингтон, без да отиде в дома му за кратко посещение, за да обсъдят един доста спешен въпрос, „касаещ двете ни страни и народи“.

Познаваше подписа, познаваше човека и знаеше властта и богатството, които той притежава. Лимузината на автора стоеше пред вратата. Израелският заместник-министър взе решение, нареди на секретаря си да се върне в посолството, да вземе багажа на двамата и да дойде да го вземе от една къща в Джорджтаун след два часа. Оттам щяха да продължат за летището. Сетне се качи на лимузината.

За първи път видя къщата, но тя отговори на очакванията му — беше пищна, в най-добрата част на Ем Стрийт, не повече от 300 метра от сградите на университета „Джорджтаун“. Поканиха го в библиотека, където ламперията беше от скъпо дърво, картините и книгите — изключително редки и говорещи за изискан вкус. Няколко мига по-късно влезе домакинът му и прекоси с протегната ръка килима от Кашан.

— Драги ми Биби, колко мило от твоя страна да ми отделиш време.

Сол Нейтансън беше банкер и финансист, професии, които го бяха направили безкрайно богат, но без мошеничеството, което петнеше Уолстрийт по време на господството на Бьоски и Милкен. Същинското му богатство само намекваше за себе си, а не се заявяваше, докато самият той беше прекалено културен, за да парадира с него. Но произведенията на Ван Дайк и Брьогел по стените не бяха копия, сумите, които отделяше за благотворителност, както и даренията му, включително някои, намиращи се в Израел, бяха пословични.

Също като израелския политик той беше елегантен и с посивяла коса, но за разлика от малко по-младия от него мъж, костюмът му бе шит на Савил Роу, в Лондон, а копринената риза беше от Сулка.

Той покани гостенина си да седне в едно от двете дълбоки кожени кресла пред огъня от истински дърва и един английски иконом влезе с бутилка и две чаши върху сребърен поднос.

— Нещо, което сметнах, че ще ти достави удоволствие, докато си побъбрим, приятелю. — Икономът наля червеното вино в две чаши от Лалик и израелецът отпи. Нейтансън вдигна въпросително вежда.

— Великолепно, разбира се — каза Нетаняху. Шато Мутон Ротшилд ’61 не се намира лесно и се пие бавно, на глътки. Икономът остави бутилката наблизо и се оттегли.

Сол Нейтансън беше прекалено изискан, за да мине направо към същността на онова, което искаше да каже. Първо бяха сервирани предястията на разговора. Сетне минаха на Близкия изток.

— Ще има война, нали знаеш — рече тъжно той.

— Нямам съмнение за това — съгласи се Нетаняху.

— Преди да свърши, ще загинат много млади американци, които не заслужават да умрат. Всички ние трябва да направим каквото можем, за да бъде броят им колкото се може по-малък, не мислиш ли? Още вино?

— Абсолютно съм съгласен.

Накъде биеше този човек? Заместник-министърът на външните работи на Израел наистина нямаше представа.

— Саддам е заплаха — рече Нейтансън, загледан в огъня. — И трябва да бъде спрян. Вероятно той е по-голяма заплаха за Израел, отколкото за която и да е друга съседна страна.

— Казваме го от години. Но когато бомбардирахме ядрения му реактор, Америка ни осъди.

Нейтансън махна с ръка.

— Хората на Картър. Глупости, разбира се, все козметични глупости за пред света. И двамата го знаем, и двамата знаем, че не е така. Имам син, който служи в Персийския залив.

— Не знаех. Дано се върне невредим.

Нейтансън беше истински развълнуван.

— Благодаря ти, Биби, благодаря ти. Моля се всеки ден. Първородният ми и единствен син. Само си мисля… че в този момент… не бива да се скъпим в сътрудничеството помежду ни.

— Несъмнено. — Израелецът имаше отвратителното чувство, че се задава нещо неприятно.

— За да се намали броят на жертвите, нали разбираш. Затова те моля за помощ, Бенямин, да сведем до минимум загубите. Ние сме на една и съща страна, нали? Аз съм американец и евреин.

Редът, по който изрече двете съществителни, беше многозначителен.

— А аз съм израелец и евреин — промърмори Нетаняху. И той имаше своите приоритети, финансистът съвсем не се смути.

— Точно така. Но след като си учил тук, ще разбереш колко… как да се изразя… емоционални могат да бъдат понякога американците. Мога ли да бъда пределно откровен?

„Това ще бъде голямо облекчение за мен“, помисли си израелецът.

— Ако бъде сторено нещо, което поне малко да намали броя на жертвите, аз и моите сънародници ще бъдем безкрайно благодарни. — Другата половина остана неизказана, но Нетаняху беше прекалено опитен дипломат, за да му убегне.

— А ако по нечия вина броят на жертвите се увеличи, Америка няма да забрави това и ще намери начин да си отмъсти.

— Какво искаш от мен? — попита той.

Сол отпи от виното си и се загледа в играещите пламъци.

— Очевидно има един човек в Багдад, с кодово име Йерихон…

Когато свърши да говори и израелският заместник-министър се качи на колата, за да потегли към аерогара „Дълес“, той беше дълбоко замислен.

Глава 9

Бариерата, която го засече, беше на ъгъла на ул. „Мохамед ибн Касем“ и Четвъртия околовръстен път. Когато я видя в далечината, Майк Мартин изпита желание да направи завой и да се върне обратно.

Но надолу по пътя, от двете страни на подходите към бариерата очевидно тъкмо за тази цел бяха разположени иракски войници и щеше да е лудост да се надбягва с огъня на автоматите им. Нямаше друг избор, освен да продължи и да застане на края на опашката от превозни средства, чакащи за проверка.

Както обикновено, пътувайки през Кувейт Сити, той се бе опитал да избегне главните пътища, където имаше вероятност да бъдат устроени пропускателни пунктове, но преминаването по която и да е от шестте околовръстни артерии, обхващащи града в поредица от концентрични ленти, можеше да стане само на голямо кръстовище.

Бе се надявал също така, че като пътува късно сутринта, ще остане незабележим в хаоса на движението или пък иракчаните ще се крият от горещината.

Но в средата на октомври времето се бе разхладило, а Специалните сили със зелени барети бяха нещо съвсем различно от безполезната Народна армия. Затова остана на кормилото на бялото волво комби и зачака.

Докато пътуваше по отдалечените пътища, дълбоко в пустинята на юг, за да изрови останалите експлозиви, оръжие и боеприпаси — нещата, които беше обещал на Абу Фуад, — все още беше тъмна и късна нощ. Преди зазоряване, в един от гаражите в крайните улици на Фирдус прехвърли материалите от джипа във волвото.

Дори успя да подремне два часа на волана на комбито в заключения гараж до момента, когато прецени, че слънцето е достатъчно високо и силно, за да изпрати иракчаните да търсят прикритие на сянка. Сетне изкара волвото и вкара джипа в гаража, знаейки, че такава ценна кола скоро ще бъде конфискувана.

Най-накрая се преоблече, заменяйки изцапаните от пустинята бедуински дрехи с чистия бял диш-даш на кувейтски лекар.

Опашката пред него бавно приближаваше към иракските пехотинци, струпани около пълните с бетон варели пред тях. В някои случаи войниците просто поглеждаха картите за самоличност на шофьорите и им махваха да продължават; в други колите биваха изтеглени настрана, за да бъдат претърсени. Обикновено до бордюра караха да застават превозните средства, които носеха някакъв товар.

Той знаеше много добре, че двата големи дървени сандъка на пода в багажника зад него съдържат достатъчно „стока“, за да му гарантират незабавно арестуване и предаване на нежните грижи на АМАМ.

Най-сетне последната кола пред него потегли и той стигна до варелите. Сержантът въобще не си направи труда да иска документи. Виждайки големите сандъци отзад във волвото, той му махна бързо да се изтегли встрани и кресна заповед към колегите си, които чакаха там.

До страничното стъкло откъм шофьора, което Мартин вече бе свалил, се появи сивкавозелена бойна униформа. Униформата се приведе и на отворения прозорец се показа леко брадясало лице.

— Вън — нареди войникът. Мартин излезе и се изправи. Усмихна се учтиво. Приближи се сержант с грубо, сипаничаво лице. Един редник се завъртя около задната врата и надникна към сандъците.

— Документи — отсече сержантът. Той разучи картата за самоличност, която му подаде Мартин, и погледът му се отмести от размазаното лице под пластмасата към онова, което стоеше пред него. Не показа с нищо дали е открил някаква разлика между британския офицер и магазинера от търговската компания „Ал-Халифа“, чийто портрет красеше картата.

— Лекар ли си?

— Да, господин сержант. Работя в болницата.

— Къде.

— На пътя за Джара.

— Къде отиваш?

— В болницата „Амири“ в Дасман.

Очевидно сержантът бе доста простоват и в неговото подреждане на ценностите лекарят стоеше високо като образование и обществено положение. Той изръмжа и отиде към задната врата на колата.

— Отваряй! — нареди той.

Мартин извади от джоба на своя диш-даш няколко малки месингови ключета. Сандъците бяха големи, предназначени за багаж и имаха по две месингови ключалки.

— Знаете ли, че сандъците са хладилни? — попита небрежно Мартин, докато опипваше ключовете.

— Хладилни ли? — Сержантът остана озадачен от думата.

— Да, господин сержант. Вътре е студено. Щамовете се държат непрекъснато при ниска температура. По този начин те със сигурност не са активни. Боя се, че ако отворя, въздухът ще се стопли и те изведнъж ще се активизират. Ще направите добре да отстъпите назад.

При думите „отстъпите назад“ сержантът се намръщи и свали оръжието от рамото си, насочвайки го към Мартин, защото започна да подозира, че в сандъците има някакви оръжия.

— Какво искаш да кажеш? — озъби се той. Мартин се усмихна, за да се извини.

— Съжалявам, но не мога да го предотвратя. Микроорганизмите ще изскочат във въздуха около нас.

— Микроорганизми ли, какви микроорганизми? — Сержантът беше объркан и ядосан колкото на своето невежество, толкова и на държането на лекаря.

— Казах ли ви къде работя? — попита кротко последният.

— Да, в болницата.

— Точно така. В изолационното отделение. Тези сандъци са пълни с проби от вариола и холера за анализ.

Този път сержантът наистина отскочи повече от половин метър. Белезите по лицето му не бяха случайни — като дете той за малко не бе умрял от едра шарка.

— Махай тези неща оттук, дяволите да те вземат.

Мартин се извини още веднъж, затвори задната врата, пъхна се зад кормилото и потегли. Час по-късно го въведоха в склада за риба на пристанището Шуайх, където предаде товара си на Абу Фуад.

Държавен департамент на Съединените щати

Вашингтон

ПАМЕТНА ЗАПИСКА: до Джеймс Бейкър, Държавен секретар

ОТ: Група за политическо разузнаване и анализи

ПРЕДМЕТ: Разрушаване на иракската военна машина

ДАТА: 16 октомври 1990 г.

СТЕПЕН НА ПОВЕРИТЕЛНОСТ: Строго секретно

През десетте седмици, изминали от нахлуването на Ирак в емирата Кувейт, се извърши най-задълбочено проучване както от наша страна, така и от страна на британските ни съюзници, на точния размер, характер и степен на готовност на военната машина, с която сега разполага президентът Саддам Хюсейн.

Без съмнение критиците ще кажат, че подобен анализ би трябвало да е подготвен преди тази дата. Както и да е, сега пред нас са резултатите от различни анализи и те очертават една много обезпокояваща картина.

Сами по себе си конвенционалните сили на Ирак, с постоянно действаща армия от милион и двеста и петдесет хиляди души, с нейните оръдия, танкове, ракетни батареи и съвременни военновъздушни сили правят Ирак най-мощната военна сила в Близкия изток, която стои далеч пред останалите.

Преди две години беше преценено, че ако в резултат на войната иранската военна машина е сведена до положение, при което повече не би могла реално да застраши своите съседи, то и щетите, нанесени от Иран на иракската военна машина, са довели до същия резултат.

Сега е ясно, че в случая с Иран стриктното ембарго, съзнателно наложено от нас и от англичаните, е допринесло положението да остане до голяма степен същото и сега. В случая с Ирак обаче, изминалите две години са били запълнени с изключителна по своя мащаб програма за въоръжаване.

Ще си спомните, господин Секретар, че западната политика в района на Персийския залив, нещо повече, в целия Близък изток, отдавна се основава на схващането за равновесие; на представата, че стабилността, а оттам и статуквото могат да се поддържат единствено ако на нито една държава в района не бъде позволено да придобие такава мощ, че да принуди всички съседи да й се подчиняват и по този начин да установи господство.

Сега е ясно, че Ирак е придобил такава мощ и се старае да постигне такова господство дори само в сферата на конвенционалните оръжия.

Но настоящият доклад изразява още по-голяма загриженост поради друг аспект на подготовката на Ирак — натрупването на огромни запаси от оръжия за масово унищожение, съчетани с дългосрочни планове за нови количества, както и за съответните международни, а може би дори и интерконтинентални системи за пренасянето им.

С две думи, ако не се постигне цялостно унищожаване на съществуващите оръжия, както и на онези, които все още се разработват, и на системите за пренасянето им, перспективата в близкото бъдеще е катастрофална.

Според проучванията, представени на комитета „Медуза“, с които англичаните са напълно съгласни, в рамките на три години Ирак ще разполага със своя атомна бомба и с възможности да я изстреля където и да било в радиус от 2000 километра от Багдад.

Към тази възможност трябва да се добавят и хиляди тонове смъртоносен отровен газ и потенциал за бактериологична война, включващ антракс, туларемия и може би бубонна и белодробна чума. Дори Ирак да се ръководеше от добронамерен и разумен режим, тази перспектива е в състояние да всее ужас. В действителност Ирак се управлява еднолично от президента Саддам Хюсейн, който очевидно е жертва на две ясно изразени психиатрични заболявания: мегаломания и параноя.

При положение че не се предприемат превантивни действия, в срок от три години Ирак ще е в състояние да господства само поради заплахата, която представлява, над цялата територия от северния бряг на Турция до Аденския залив, от морето край Хайфа до планините Кандахар.

В резултат на тези разкрития трябва радикално да се промени политиката на Запада. Сега главна цел на западната политика трябва да стане унищожаването на иракската военна машина и по-специално на оръжията за масово унищожение. Освобождаването на Кувейт вече губи значение и служи само за оправдание.

Желаната цел може сега да бъде осуетена от едностранното изтегляне на Ирак от Кувейт, така че трябва да се положат всички усилия това да не стане.

Политиката на Съединените щати, подпомогната от британските ни съюзници, трябва следователно да е посветени на четири цели:

а. Доколкото е възможно, прикрито да се поднасят на Саддам Хюсейн провокации и доводи, които да осуетят изтеглянето му от Кувейт.

б. Да се отхвърля какъвто и да е компромис, който той би могъл да предложи като основа за пазарлък, за да напусне Кувейт, лишавайки ни по този начин от оправдание за планираното от нас нахлуване и унищожаване на военната му машина.

в. Да се настоява Обединените нации да приемат без по-нататъшно забавяне отдавна отлаганата резолюция 678 на Съвета за сигурност, с която да упълномощят съюзниците от коалицията да започнат въздушна война, щом са готови.

г. Привидно да се приветства, но фактически да се осуетява всеки план за мир, който би дал възможност на Ирак да се измъкне невредим от сегашната си дилема. Очевидно основната опасност тук се крие в Генералния секретар на ООН, в Париж и в Москва, от които може да се очаква по всяко време да предложат някакъв наивен план, способен да попречи на онова, което трябва да се направи. Обществеността, разбира се, ще продължава да бъде уверявана в противното.

С уважение:

Група за политически проучвания и анализи

— Ицхак, този път наистина трябва да се съгласим с тях.

Когато заместник-министърът на външните работи застана срещу него в укрепения му частен кабинет под сградата на Кнесета в Йерусалим, министър-председателят на Израел, както винаги, сякаш се губеше в големия въртящ се стол зад бюрото му. Двамата въоръжени с автомати Узи парашутисти пред блиндираната със стомана масивна врата не можеха да чуят нищо от онова, което се говореше вътре.

Ицхак Шамир гледаше свъсен иззад бюрото си, късите му крака се люлееха, без да стигат до килима, макар че разполагаше със специално изработено столче за тях. Набразденото войнствено лице под прошарената коса му придаваше още повече вид на скандинавски трол.

Заместник-министърът на външните работи се различаваше от премиера във всяко, едно отношение; той беше висок, докато държавният ръководител беше нисък; елегантен, докато Шамир беше смачкан; спокоен, докато премиерът беше холеричен. И въпреки това те се разбираха изключително добре, споделяйки същото безкомпромисно виждане за страната си и за палестинците, затова роденият в Русия министър-председател бе избрал и издигнал без каквото и да е колебание дипломата-космополит.

Бенямин Нетаняху бе представил доводите си добре. Израел имаше нужда от Америка; от нейната добра воля, която някога бе гарантирана автоматично от еврейското лоби, намиращо се сега под обсада в Капитолия и в американските средства за масово осведомяване; от нейните дарения, нейното оръжие, нейното вето в Съвета за сигурност. Наистина прекалено много, за да бъде изложено на риск заради някакъв предполагаем иракски агент на Коби Дрор.

— Нека вземат този Йерихон, който и да е той — настоя Нетаняху. — Ако им помогне да разгромят Саддам Хюсейн, толкова по-добре за нас.

Министър-председателят изръмжа нещо, кимна, посегна към интеркома и нареди на личната си секретарка:

— Свържи се с генерал Дрор и му кажи, че искам да го видя в кабинета си. Не, не когато е свободен. Веднага.

Четири часа по-късно Коби Дрор напусна кабинета на своя министър-председател. Той кипеше. Наистина, мислеше си той, докато колата му се спусна по стръмнината извън Йерусалим и се понесе по широката магистрала обратно към Тел Авив, не помнеше някога да е бил така ядосан.

Да ти каже собственият ти министър-председател, че си сбъркал, не беше малко. Но че го нарече тъп гъз, му дойде наистина в повече.

Обикновено извличаше удоволствие да гледа боровите гори, където по време на обсадата на Йерусалим, когато днешната магистрала представляваше набразден от коловози черен път, баща му и други се бяха сражавали, за да пробият палестинските линии и да облекчат положението на града. Но не и днес.

Когато се върна в кабинета си, накара да повикат Сами Гершон и му каза вестта.

— Как, по дяволите, са разбрали янките? — изкрещя той. — Откъде е изтекла информация?

— Не и от Службата — рече категорично Гершон. — Какво ще кажеш за професора? Виждам, че току-що се е върнал от Лондон.

— Скапан предател — се озъби Дрор. — Ще го съсипя.

— Вероятно англичаните са го напили — предположи Гершон. — Пиянски хвалби. Остави го, Коби. Бедата е сторена. Какво трябва да направим?

— Да им кажем всичко за Йерихон — отсече Дрор. — Няма да го направя аз. Изпрати Шарон. Нека той да го стори. Срещата е в Лондон, където е станало изтичането на информация.

Гершон премисли и се ухили.

— Какво му е смешното? — попита Дрор.

— Какво ли? Ние не можем повече да влезем във връзка с Йерихон. Остави ги само да се опитат. Все още не знаем кое е това копеле. Нека те да открият. Ако имаме късмет, ще се осерат от горе до долу.

Дрор премисли и по лицето му се разля хитра усмивка.

— Изпрати Шарон тази вечер — рече той. — Сетне ще предприемем друга операция. Върти ми се из главата от известно време. Ще я наречем „Иисус Навин“.

— Защо? — попита объркан Гершон.

— Не си ли спомняш какво точно е сторил Иисус Навин с Йерихон?

Сметнаха, че срещата в Лондон е достатъчно важна, затова Бил Стюарт, заместник-директорът (оперативен) на Лангли, пресече лично Атлантическия океан, придружен от Чип Барбър от отдела за Близкия изток. Те се настаниха в една от тайните квартири на ЦРУ, апартамент, разположен недалеч от посолството на Гроувнър Скуеър, и вечеряха с един заместник-директор на СИС и Стив Ланг. Заместник-директорът бе там по протокол, защото имаше ранга на Стюарт; на срещата с Шарон щеше да го замести Саймън Паксман, който отговаряше за Ирак.

Давид Шарон пристигна със самолет от Тел Авив под друго име и бе посрещнат от един катса от Израелското посолство. Британското контраразузнаване МИ-5, което не обича чужди агенти, дори и дружески, да си разиграват игрички на негова територия, беше предупредено от СИС и забеляза чакащия катса от посолството. Още щом той поздрави новопристигналия от Тел Авив господин „Елиаху“, хората от групата на МИ-5 се намесиха, приветстваха господин Шарон с добре дошъл в Лондон и му предложиха услугите си, за да направят пребиваването му приятно.

Те придружиха двамата разгневени израелци до колата им, махнаха им да тръгват от входа на аерогарата, а сетне ги проследиха спокойно до центъра на Лондон.

Разпитът на Давид Шарон започна на следната сутрин и отне целия ден и половината нощ. СИС реши да използва една от своите тайни квартири в Южен Кенсингтън, добре защитена и великолепно оборудвана с подслушвателна апаратура.

Беше (и продължава да е) голям и просторен апартамент, чиято трапезария послужи като място за заседанието. В една от спалните бяха настанени магнетофоните и двамата техници, които записваха всяка изречена дума. Спретната млада дама, доведена от Сенчъри Хаус, обсеби кухнята и се погрижи към шестимата мъже, събрани около масата за ядене, да потече непрекъсната поредица подноси с кафе и сандвичи.

Двама мъже, които изглеждаха съвсем във форма, прекараха деня във фоайето долу, правейки се, че поправят безпогрешно работещия асансьор, докато всъщност имаха грижата никой освен известните други обитатели на блока да не може да стигне по-високо от партера.

Около масата седяха Давид Шарон и катсата от лондонското посолство, който и без това беше „обявен“ агент, двамата американци от Лангли — Стюарт и Барбър, и двамата от СИС — Ланг и Паксман.

Подканен от американците, Шарон започна историята отначало и я разказа така, както се бе случила.

— Наемник? Наемник, който влиза сам? — попита Стюарт в един момент. — Да не ме будалкаш?

— Наредено ми е да бъда съвършено откровен — рече Шарон. — Така стана.

Американците нямаха нищо против наемник. Нещо повече, това беше преимущество. За вербуващата централа парите са най-простият и лесен от всички мотиви, които могат да накарат един човек да предаде родината си. При наемника човек е на чисто. Няма мъчителни чувства на съжаление, няма страх да не би да се отвратиш от самия себе си, няма крехко его, което да трябва да се гали и ласкае, няма нужда да успокояваш обидено самолюбие. В света на разузнаването наемникът е като проститутка. Няма досадни вечери на светлината на свещи и сладки безсмислици. Пачка долари на нощното шкафче вършат добра работа.

Шарон описа отчаяното търсене на човек, който да може да живее продължително в Багдад под дипломатическо прикритие, и при липса на друга възможност, подбирането на Алфонсо Бенс Монкада, неговата интензивна подготовка в Сантяго и повторното му инфилтриране, за да осъществява връзката с Йерихон в продължение на две години.

— Чакай — рече Стюарт, — този любител е работил с Йерихон в продължение на две години? Прибрал е седемдесет съобщения от тайници и му се е разминало?

— Да бе. Кълна се — рече Шарон.

— Ти как мислиш, Стив?

— Новашки късмет. Не бих искал да му се доверя в Източен Берлин или Москва.

— Точно така — потвърди Стюарт. — И не са го проследили до някой тайник? Така и не се е компрометирал?

— Не — рече Шарон. — Следили са го няколко пъти, но винаги спорадично и нескопосно. Докато е отивал от дома си към сградата на Икономическата комисия или се е връщал оттам; и веднъж, когато се е отправял към един от тайниците. Но ги видял и се отказал.

— Само да предположим — рече Ланг, — че наистина са го проследили до някой тайник с истински проследяващ екип. Момчетата от контраразузнаването на Рахмани залагат капан и пребарват Йерихон. Обработват го и той трябва да сътрудничи…

— Тогава щеше да спадне качеството на продукта — отвърна Шарон. — Йерихон наистина вършеше добра работа. Рахмани не би допуснал това да продължава. Щяхме да станем свидетели на публичен процес и на обесването на Йерихон, а в най-добрия случай Монкада щеше да бъде изгонен.

Изглежда онези, които са го следили, са били от АМАМ, макар да се предполага, че чужденците са обект на хората на Рахмани. Във всеки случай са действали, както обикновено, недодялано. Монкада ги е забелязал без усилие. Знаете как АМАМ непрекъснато се опитва да се меси в работата на контраразузнаването…

Хората около него кимнаха. Съперничеството между отделите не беше нещо ново за тях. Случваше се и в техните страни.

Когато Шарон стигна до момента, в който Монкада е бил внезапно изтеглен от Ирак, Бил Стюарт изпусна една ругатня.

— Искаш да кажеш, че той е преустановил връзката…? Тоест, че Йерихон е извън контрол, без някой да поддържа контакт с него?

— Там е работата — рече търпеливо Шарон. Той се обърна към Чип Барбър. — Когато генерал Дрор е казал, че няма агент в Багдад, наистина е смятал така. Мосад беше убеден, че операция „Йерихон“ е мъртва риба — с корема нагоре.

Барбър хвърли на младия катса поглед, който искаше да каже: виж какво момчето ми, тия ги разправяй на старата ми шапка.

— Искаме да възстановим връзката — намеси се ловко Ланг.

— Как?

Шарон описа местоположението на всичките шест тайници. През двете години Монкада беше променил два от тях; в единия случай защото кварталът се разчиствал за ново строителство, а в другия защото един запуснат магазин бил преустроен и наново отворен. Но шестте действащи тайници и шестте места, където драскали с тебешир предупредителните знаци, бяха последните, за които го беше уведомил Монкада при разговора им, преди да напусне Ирак.

— Може би ще намерим някой приятелски настроен дипломат да се завърти около него на някакво събитие, да му каже, че отново влиза в действие, при по-добро заплащане — предложи Барбър, — да избегнем всички тези глупости под тухли и улични плочи.

— Не — отхвърли идеята Шарон, — само с тайниците, иначе не можете да влезете във връзка с него.

— Защо? — попита Стюарт.

— Трудно ще ми повярвате, но се кълна, че е вярно. Ние така и не можахме да открием кой е той.

Четиримата западни агенти се втренчиха в продължение на няколко минути в Шарон.

— Така и не го идентифицирахте? — попита бавно Стюарт.

— Не. Опитахме, помолихме го да ни се разкрие за собствената му безопасност. Отказа, заплаши, че ще престане, ако настояваме. Правихме анализи на почерка, психопортрети. Опитахме се да кръстосаме даваната от него информация и онова, до което не може да се добере. Стигнахме до списък от трийсет, може би четирийсет мъже, все около Саддам Хюсейн, всички в Революционния команден съвет, Върховното командване на армията или висшите ешелони на партията Баас.

Но по-близо до това не стигнахме. На два пъти пробутахме технически термин на английски в нашите запитвания. И двата пъти бяха върнати с въпрос. Изглежда, че не говори, или само малко говори английски. Но това може да е прикритие. Може да говори свободно, но ако знаехме, че е така, щяхме да сведем възможностите до две или три. Затова винаги пише на арабски, ръкописно.

Стюарт изръмжа — беше се убедил.

— Прилича на Дълбокото гърло.

Спомниха си за тайния източник в аферата „Уотъргейт“, от който изтичаше информация за в. „Вашингтон поуст“.

— Но нали Удуърд и Бърнстайн установиха кой е Дълбокото гърло? — подметна Паксман.

— Така твърдят, но се съмнявам — рече Стюарт. — Според мен този човек е останал в непрогледна сянка, също като Йерихон.

Отдавна се беше стъмнило, когато четиримата най-сетне пуснаха изтощения Давид Шарон да се върне в посолството си. И да оставаше още нещо, което би могъл да им каже, нямаше да го измъкнат от него. Но Стив Ланг беше убеден, че този път Мосад не е скрил нищо. Бил Стюарт го бе уведомил на какво равнище е бил упражнен натискът във Вашингтон.

Двамата британски и двамата американски разузнавачи, на които бе дошло до гуша от сандвичи и кафе, се оттеглиха в един ресторант на около километър по-надолу. Бил Стюарт, който имаше язва и дванайсетте часа, прекарани на сандвичи при високо равнище на напрежение, не бяха допринесли за успокояването й, побутваше оттук-оттам пушената сьомга в чинията си.

— Трудно можеше да ни се падне нещо по-противно. Вони по-лошо от кофа с развалени яйца. Също като Мосад ще трябва да се опитаме да намерим акредитиран дипломат, който вече е обучен в тънкостите на занаята, и да го накараме да работи за нас. Ако е необходимо, ще му платим. Лангли е готов да даде куп пари за това нещо. Информацията на Йерихон може да спаси живота на много хора, когато започнат сраженията.

— И така, какво ни остава? — обади се Барбър. — Половината посолства в Багдад вече са затворени. Останалите сигурно са под плътно наблюдение. Ирландците, швейцарците, шведите, финландците?

— Неутралните няма да участват в тази игра — рече Ланг. — И се съмнявам, че имат подготвен агент, изпратен в Багдад по тяхна инициатива. Забравете за посолствата от Третия свят — това би означавало цяла програма за вербуване и подготовка.

— Нямаме време за това, Стив. Работата е спешна. Не можем да тръгнем по пътя на израелците. Три седмици — та това е невъзможно. Тогава може да е вършило работа, но сега Багдад е на бойна нога. Нещата сигурно са много по-строги там. Ако започнем от начало, ще ни трябват три месеца да обучим един дипломат.

Стюарт кимна в знак на съгласие.

— Щом няма такава възможност, то тогава някой допуснат законно да влезе. Има бизнесмени, които продължават да влизат и излизат, особено германци. Бихме могли да изпратим някой, който да изглежда убедително като германец или японец.

— Бедата е, че тези момчета престояват много малко време. В идеалния случай ще ни трябва някой, който да играе ролята на квачка на Йерихон през следващите… колко… да речем четири месеца. Ами ако е журналист?

Паксман поклати глава.

— Говорил съм с всички, когато са излизали; тъй като са журналисти, те са непрекъснато под наблюдение. Няма да върви чужд кореспондент да се мушка из задните улички — те си имат през цялото време гледачка от АМАМ. Освен това да не забравяме, че щом не става дума за акредитиран дипломат, говорим за „черна“ операция. Би ли пожелал някой от вас да се замисли какво ще се случи на агента, който попадне в ръцете на Омар Хатиб?

Четиримата мъже около масата бяха чували за зверската слава на Хатиб, началника на АМАМ, чието прозвище беше Ал-Муаззиб, Мъчителя.

— Може все пак да се наложи да се поемат рискове — забеляза Барбър.

— Имах предвид приемането — посочи Паксман. — Кой бизнесмен или журналист би се съгласил, като знае какво го чака, ако го хванат? Бих предпочел КГБ пред АМАМ.

Бил Стюарт остави вилицата обезкуражен и си поръча още една чаша мляко.

— Е, значи край на всичко. Освен ако не намерим подготвен агент, който може да мине за иракчанин.

Паксман хвърли поглед на Стив Ланг, който помисли за момент, а сетне бавно кимна.

— Ние разполагаме с човек, който може — отрони Паксман.

— Питомен арабин? И Мосад има такива, ние също — рече Стюарт, — но не на такова равнище. Куриери, вафлички. Това изисква висока степен на риск, високо качество.

— Не, англичанин, майор в САС.

Стюарт замръзна, чашата с мляко остана на половината път до устата му. Барбър остави ножа и вилицата и спря да дъвче пържолата си.

— Да говориш арабски е едно, да минеш за иракчанин в Ирак е нещо съвършено различно — рече Стюарт.

— Той е мургав, чернокос, с кафяви очи, но е стопроцентов британец. Роден и израснал е там. Може да мине за такъв.

— И е напълно подготвен да действа в нелегалност? — попита Барбър. — Мамка му, къде, по дяволите, се намира?

— Всъщност в момента е в Кувейт — обади се Ланг.

— Дявол да го вземе. Искаш да кажеш, че е закъсал там и се крие някъде?

— Не. Както изглежда, той се движи съвсем свободно.

— Щом може да се измъкне, какво, по дяволите, прави там?

— Ами всъщност избива иракчани.

Стюарт премисли и кимна бавно.

— Голям ташак — промърмори той. — Можете ли да го изведете оттам? Бихме искали да го вземем на заем.

— Предполагам, следващия път, когато се обади по радиото. Но ще трябва ние да работим с него и продуктът да е общ.

Стюарт отново кимна.

— Така и предполагам. Вие, момчета, ни дадохте Йерихон. Така да бъде. Ще се разбера със съдията.

Паксман стана и си обърса устата.

— Отивам да се обадя в Рияд — рече той.

Майк Мартин беше човек, свикнал сам да се грижи за късмета си, но през този октомври остана жив по стечение на обстоятелствата.

Трябваше да се обади по радиото в къщата, определена за СИС, която се намираше в покрайнините на Рияд, през нощта на деветнайсети — същата нощ, когато четирима високопоставени разузнавачи от ЦРУ и Сенчъри Хаус вечеряха в Южен Кенсингтън.

Ако го бе сторил, поради двучасовата разлика във времето щеше да е преустановил предаването, преди Саймън Паксман да се е върнал в Сенчъри Хаус, за да предупреди Рияд.

И което щеше да е още по-лошо, щеше да е във връзка в продължение на пет до десет минути, за да обсъди с Рияд как да се осъществи нова доставка на оръжия и експлозиви.

Всъщност точно преди полунощ, когато влезе в заключения гараж, където държеше джипа си, установи, че едната гума на колата е спукана.

Псувайки, той прекара цял час край вдигнатия на крик джип, в борба с болтовете, които почти се бяха циментирали благодарение на сместа от грес и прах от пустинята. В един без четвърт потегли от гаража и след по-малко от километър забеляза, че и резервната му гума е започнала да изпуска по малко.

Не му оставаше друго, освен да се върне в гаража и да се откаже от радиовръзката с Рияд.

Оправянето на двете гуми му отне два дни, така че се озова далеч на юг от града, дълбоко навътре в пустинята, едва на двайсет и първи, за да насочи малката си сателитна чиния по посока на саудитската столица, отдалечена на стотици километри, и с помощта на клавиша „предаване“ изпрати поредица от бързи сигнали, за да съобщи, че се обажда и се готви да предава.

Радиото му беше прост, десетканален кристален детектор, като Мартин редуваше каналите всеки ден от месеца. Така че на двайсет и първи той използваше първи канал. След като се представи, той премина на „приемане“ и зачака. След секунди нисък глас отвърна: „Тук Скалиста планина. Черна мечко, чувам те пет.“

Шифрите, с които се представяха Рияд и Мартин, съответстваха на датата и канала, за всеки случай, ако противникът се опиташе да се намърда в честотата.

Мартин превключи на „предаване“ и каза няколко изречения.

В покрайнините на Кувейт Сити, на север, млад иракски оператор реагира на пулсираща светлина на таблото, което следеше в реквизирания апартамент на най-горния етаж на жилищен блок. Една от въртящите се антени бе засякла предаването и се бе заковала на него.

— Господин капитан — викна настойчиво той. Един офицер от свързочния отдел на контраразузнаването на Хасан Рахмани отиде с широка крачка към таблото. Светлината продължаваше да пулсира, операторът въртеше леко копчето, за да установи точната посока.

— Някой току-що започна да предава.

— Къде?

— Навън в пустинята, господин капитан.

Операторът се съсредоточи върху онова, което чуваше в слушалките си, докато пеленгаторите се стабилизираха към източника на вълните.

— Електронно кодирано предаване, господин капитан.

— Трябва да е той. Шефът беше прав. Каква е посоката?

Офицерът посегна към телефона, за да предупреди другите два екипа в закрити фургони, паркирани в Джара и болницата „Ал Адан“ близо до брега.

— Две две градуса по компаса.

Две две градуса означаваше 22 градуса западно от посока юг, а там нямаше нищо друго освен кувейтската пустиня, която се простираше чак до границата, където се съединяваше със саудитската пустиня.

— Честота? — кресна офицерът, когато фургонът в Джара се обади на телефона.

Операторът му я даде, много рядък канал, в диапазона на ултракъсите вълни.

— Лейтенант — нареди през рамо той, — обади се в базата Ахмади. Кажи им да вдигнат хеликоптера, засякохме го.

Далеч в пустинята Мартин каза каквото имаше и премина на „приемане“, за да чуе отговора от Рияд. Не беше онова, което очакваше. Той самият беше говорил само петнайсет секунди.

— Тук Скалиста планина. Черна мечко, върни се в пещерата. Повтарям, върни се в пещерата. Изключително спешно. Свършвам.

Иракският капитан даде честотата на двете други станции за проследяване. В Джара и в градината на болницата операторите настроиха своите приемници на дадената честота, а над главите им чиниите с диаметър сто и двайсет сантиметра започнаха да се въртят. Онази, която беше на брега, покриваше района от северната граница на Кувейт с Ирак чак до границата със Саудитска Арабия. Радиолокационните антени в Джара обхващаха територията от изток на запад, от морето на изток до иракската пустиня на запад.

Съвместно те можеха да триангулират „засечка“ с точност до стотина метра и да дадат посоката и разстоянието на хеликоптера Хайнд с десетте въоръжени войници на борда му.

— Там ли е още? — попита капитанът.

Операторът огледа кръглия екран пред себе си, разграфен по окръжността си с градусите по компаса. Центърът на кръга представяше точката, в която се намираха. Секунди преди това през екрана минаваше светеща линия, тръгваща от центъра на компаса по посока две две. Сега екранът стоеше празен. Щеше да се освети само тогава, когато онзи там започнеше отново да предава.

— Не, господин капитан, престана да предава. Вероятно слуша отговора.

— Пак ще започне — рече капитанът.

Но грешеше. Черната мечка сви вежди при изненадващите нареждания от Рияд, изключи захранването, затвори предавателя и сгъна антената.

Иракчаните останаха на тази честота до сутринта, а хеликоптерът Хайнд се приземи в базата и схванатите, уморени войници слязоха от него.

Когато телефонът иззвъня, Саймън Паксман спеше на походно легло в кабинета си. Обаждаше се дешифровчик от комуникационния център в мазето.

— Слизам — рече Паксман. Съобщението беше много кратко, току-що дешифрирано, от Рияд. Мартин се бе обадил и му бяха предали заповедта.

Паксман се върна в кабинета си и оттам се обади на Чип Барбър в апартамента на ЦРУ на една от улиците, които излизаха на Гроувнър Скуеър.

— На път е — рече той. — Не знаем кога ще пресече границата. Стив иска да отида там. Ще дойдеш ли?

— Да — отвърна Барбър. — Заместник-директорът се връща в Лангли със сутрешния полет. Но аз идвам с теб. Трябва да видя този човек.

На двайсет и втори Американското посолство и британският Форин Офис се обърнаха поотделно към Саудитското посолство за спешно акредитиране на дипломат от нисък ранг в Рияд. Това не представляваше проблем. Два паспорта, нито един от тях на името на Барбър или Паксман, получиха без бавене заверена виза, носителите им хванаха полета в 8.45 ч. вечерта от Хийтроу и пристигнаха на Международното летище „Крал Абдулазиз“, Рияд, тъкмо преди разсъмване.

Кола на Американското посолство посрещна Чип Барбър и го отведе направо в мисията на САЩ, където беше настанен страхотно разрасналият се персонал на ЦРУ, докато друга, по-малка, заведе Паксман във вилата, където се бе разположил екипът на британския СИС. Първото, което научи Паксман, беше, че очевидно Мартин не е пресякъл границата и не се е обадил.

От гледна точка на Мартин заповедта на Рияд да се върне в базата беше по-лесно да бъде дадена, отколкото да бъде изпълнена. Той се върна от пустинята далеч преди разсъмване на 22 октомври и прекара деня в приключване на операцията.

Под надгробния паметник на правоспособния моряк Шептън в християнското гробище остави съобщение за господин Ал-Халифа, че за съжаление трябва да напусне Кувейт. В друга бележка за Абу Фуад обясни откъде и как да прибере останалите оръжия и експлозиви, скрити на сигурно място в две от някога шестте му вили.

До следобеда вече бе свършил и подкара очукания си пикап към камилския развъдник отвъд Сулабия, там, където свършваха последните охранителни постове на Кувейт Сити и започваше пустинята.

Завари камилите си в добро състояние. Камилчето беше отбито и бе на път да се превърне в ценно животно, затова го продаде и така уреди дълговете си към собственика на развъдника, който се бе грижил за животните.

Току преди смрачаване възседна камилата и потегли в посока юг-югозапад, така че когато нощта падна и студената тъмнина на пустинята го обгърна, Мартин вече се намираше далеч от всякакви признаци на населено място.

Трябваха му четири часа, вместо един както обикновено, за да стигне до мястото, където беше заровил радиото, отбелязано с изкормените и ръждясали остатъци от кола, която преди много време се бе развалила и я бяха зарязали там.

Скри радиото под пакетите с фурми, които беше наредил в кошовете. И при това положение камилата беше далеч по-малко натоварена, отколкото докато мъкнеше експлозивите и оръжията в Кувейт девет седмици по-рано.

Дори и да беше благодарна, тя не го прояви, а вместо това ръмжеше и плюеше отвратена, че са я прогонили от удобното й местожителство в стопанството. Все пак, докато километрите се нижеха в тъмнината, тя въобще не намали скоростта с която се придвижваше поклащайки се.

Но пътуването се различаваше от онова в средата на август. Докато се придвижваше на юг, Мартин виждаше все повече и повече признаци за присъствието на огромната иракска армия, която бе заляла района южно от града, разпростирайки се все по на запад, към границата с Ирак.

Обикновено виждаше сиянието от светлините на различните петролни кладенци, осеяли пустинята, и пред вероятността там да има иракчани той се отклоняваше в пясъците, за да ги избегне.

В други случаи помирисваше дима от огньовете и успяваше да заобиколи навреме лагера им. Веднъж едва не налетя на танков батальон, прикрит зад стени от пясък във формата на подкова, обърнати към американците и саудитците от другата страна на границата, на юг. Чу дрънчене на метал тъкмо навреме, дръпна юздечката рязко надясно и се измъкна назад в пясъчните дюни.

При пристигането му в южната част на Кувейт имаше само две дивизии от иракската Републиканска гвардия, и то разположени право на юг от Кувейт Сити.

Сега към първите две се бе присъединила дивизията Хамурапи, а още единайсет други дивизии, предимно от редовната армия, бяха получили заповед от Саддам Хюсейн да се разположат в Южен Кувейт, за да съответстват на струпването от американски и коалиционни сили от другата страна.

Четиринайсет дивизии е много войска, дори когато е разгърната в пустинята. За късмет на Мартин те сякаш не разполагаха часови и спяха дълбоко под своите превозни средства, но поради самия си брой го изтикваха все по на запад и по на запад.

С две думи, не можеше и въпрос да става за петдесеткилометрова екскурзия от кувейтския камилски развъдник до саудитското село Хаматийят; изтикваха го на запад към иракската граница, а тя минаваше по дълбоко врязаното корито на Уади-ал-Батин, която наистина не му се щеше да преминава.

Зазоряването го завари далеч на запад от петролното поле Манагиш и все още северно от полицейския пост Ал Муфрад — един от граничните пунктове за преминаване преди възникването на извънредното положение.

Теренът беше станал по-хълмист и той намери сред няколко скали място, където да прекара деня. Докато слънцето се издигаше, той спъна камилата, която отвратена подуши голия пясък и скала и не намери дори един вкусен трънак за закуска; той се зави в одеялото и заспа.

Малко след пладне се събуди от громоленето на танкове недалеч и разбра, че се намира прекалено близо до главния път, който тръгва от Джара право на югозапад, за да пресече границата със Саудитска Арабия при митническия пост Ал Салми. След залез изчака почти до полунощ, преди да потегли. Знаеше, че границата не може да е на повече от двайсет километра южно от мястото, където се намира.

Промъкна се между последните иракски патрули към три след полунощ — час, когато човешката психика е най-уязвима и постовите започват да задремват.

На лунната светлина видя покрай него да се изнизва полицейският пост Каймат Субах, а три километра след това знаеше, че е пресякъл границата. За да е сигурен, продължи да върви, докато не пресече страничния път, който минава от изток на запад между Хаматийят и Ар-Руги. Там спря и сглоби чинията на антената.

Тъй като иракските сили се бяха окопали на няколко километра северно от кувейтската страна на границата и тъй като планът на генерал Шварцкопф предвиждаше силите включени в операцията „Пустинен щит“, също да се разположат на разстояние от граничната линия, така че ако бъдат нападнати, да се знае със сигурност, че Саддам Хюсейн е навлязъл в Саудитска Арабия, Мартин се намираше на опразнена територия, ничия земя. Един ден тази ничия земя щеше да се превърне в кипящ порой от саудитски и американски сили, устремени на север към Кувейт. Но в тъмнината, която предхождаше изгрева на 24 октомври, той разполагаше с нея.

Саймън Паксман бе събуден от младши служител от екипа на Сенчъри Хаус, който обитаваше вилата.

— Черната мечка се обади по радиото, Саймън. Пресякъл е границата.

Паксман скочи от леглото и се втурна по пижама в помещението, където беше радиостанцията. Един радист седеше на въртящ се стол пред таблото, което заемаше цялата стена на някогашната елегантна спалня. Тъй като вече беше двайсет и четвърти, шифрите се бяха сменили.

— Корпус Кристи до Тексаски рейнджър, къде се намираш? Повтарям, дай ни, моля те, местоположението си.

От говорителя на таблото прозвуча слаб, но съвсем ясен глас.

— Южно от Каймат Субах, на пътя от Хаматийят за Ар-Руги.

Операторът погледна към Паксман. Човекът на СИС натисна копчето „предаване“ и каза:

— Рейнджър, остани там. Идва да те вземе такси. Потвърди.

— Разбрано — рече гласът. — Ще чакам да дойде черно такси.

Всъщност не беше черно такси, а американски хеликоптер Блакхок, който два часа по-късно полетя над пътя, а на отворената врата до пилота стоеше привързан член на екипажа и оглеждаше с бинокъл прашната черна ивица. От 60 метра той забеляза човека до камилата и се готвеше да продължи по-нататък, когато онзи замаха с ръка.

Хеликоптерът намали, закръжи над мястото, а хората в него загледаха с недоверие бедуина. Що се отнасяше до пилота, той знаеше, че се намират в опасна близост до границата. Все пак точката, която му бе дал началникът на разузнаването на техния батальон, беше точно там, а наоколо нямаше друг човек.

Чип Барбър беше уредил американското командване във военновъздушната база в Рияд да му заеме един Блакхок, който да прибере някакъв англичанин, преминал през границата от Кувейт. Пилотът имаше точни координати. Но никой не му бе казал нищо за бедуин с камила.

Докато американските пилоти гледаха от 60 метра височина, човекът долу нареди на земята камъни. Когато свърши, отстъпи назад. Написаното беше: „Здрасти!“

Наблюдателят заговори в микрофона си.

— Тоя трябва да е. Хайде да го приберем.

Пилотът кимна, хеликоптерът направи кръг, спусна се и застана на по-малко от половин метър височина и на двайсетина метра от мъжа и животното.

Мартин вече беше свалил кошовете и тежкото камилско седло от добичето и ги бе стоварил край пътя. Радиопредавателят и личното му оръжие, автоматичен пистолет Браунинг калибър 9 мм с тринайсет патрона, бяха в брезентовата торбичка, преметната през рамото му.

Докато хеликоптерът се спускаше, камилата се подплаши и се понесе нанякъде. Мартин я изгледа как си отива. Въпреки отвратителния си нрав му бе послужила добре. Нищо нямаше да й се случи в пустинята. Тя се намираше на своя територия. Щеше да броди волно, да си търси храна и вода, докато някой бедуин я намери, види, че не е дамгосана, и зарадван я вземе за себе си.

Мартин се приведе под въртящите се перки и изтича до отворената врата. Надвиквайки шума от роторите, наблюдателят изкрещя:

— Ако обичате, кажете си името.

— Майор Мартин.

От отвора се показа една ръка, за да издърпа Мартин вътре.

— Добре дошъл на борда, господин майор.

В този момент ревът от двигателя заглуши всякакви по-нататъшни разговори, наблюдателят подаде на Мартин чифт предпазни слушалки и хеликоптерът полетя по посока на Рияд.

Когато доближиха до града, пилотът беше насочен към една самостоятелно разположена вила в околностите. До нея имаше незастроено място, където някой беше наредил три реда яркооранжеви възглавници под формата на Н. Хеликоптерът се спусна, застана на едно място и мъж в арабски одежди скочи от един метър на земята, обърна се да махне за довиждане на екипажа и закрачи към къщата, докато машината се вдигна нагоре. Двама слуги се заеха да събират възглавниците.

Мартин мина през сводестата врата и се озова в покрит с плочи двор. От вратата на къщата излязоха да го посрещнат двама души. Единия от тях бе виждал преди много време в щаба на САС в Западен Лондон.

— Саймън Паксман — рече по-младият от двамата, подавайки ръка. — Страшно се радвам да ви видя. А това е Чип Барбър, един от братовчедите в Лангли.

Барбър подаде ръка и огледа човека пред себе си: мърлява сивобелезникава дреха от шията до пода, одеяло на ивици, свито и преметнато през едното рамо, куфия на червени и бели карета с две черни върви, които да го придържат, слабо, загоряло лице с тъмни очи и прораснала черна брада.

— Радвам се да се запознаем, майоре. Чувах много за вас. — Носът му се сбръчка. — Предполагам, няма да откажете една гореща вана, а?

— О, да, веднага ще се погрижа — каза Паксман.

Мартин кимна, рече: „Благодаря“ и влезе на хладно във вилата. Паксман и Барбър го последваха. Барбър се бе изпълнил с възторг.

„По дяволите, мислеше си той, дори започвам да мисля, че този тип ще се справи.“

На Мартин му трябваха три последователни вани, за да изтрие мръсотията и потта, трупани седмици наред. Сетне седна с увит около кръста пешкир, докато повиканият за целта бръснар подстриже сплъстената му коса. После се обръсна със самобръсначката на Саймън Паксман.

Куфията, одеялото, дрехите и сандалите отнесоха в градината, където един саудитски слуга стъкна от тях доста добър огън. Два часа по-късно, облечен с чифт светли памучни панталони и риза с къси ръкави на Паксман, Майк Мартин седеше на масата в очакване на обяда.

— Бихте ли ми казали — попита той — защо ме изтеглихте?

Отговори му Чип Барбър.

— Уместен въпрос, господин майор. Дяволски уместен. Заслужава още по-уместен отговор. Нали така? Всъщност бихме искали да отидете в Багдад. Следващата седмица. Салата или риба?

Глава 10

ЦРУ бързаше, бързаше и СИС. Макар по онова време, а и по-късно да се мълчеше по въпроса, към края на октомври в Рияд вече се бе настанил много голям персонал на ЦРУ.

Не мина много време и той влезе в конфликт с военното ръководство, настанено на километър и половина оттам в множеството помещения под саудитското Министерство на военновъздушните сили. Хората там, или поне генералите от въздушните войски, живееха с убеждението, че при умело използване на смайващото разнообразие от технически магии на тяхно разположение могат да узнаят всичко, което им е нужно, за отбраната и подготовката на Ирак.

А че разнообразието смайваше, така си беше. Освен сателитите в Космоса, които осигуряваха постоянен поток от снимки на територията на Саддам Хюсейн, освен Аурора и Ю-2, които вършеха същото, но от по-близко разстояние, имаше и други внушаващи уважение машинки, предназначени да осигуряват информация от въздуха.

Друг вид сателити, намиращи се в геосинхронно положение над Близкия изток, бяха предназначени да чуят какво говорят иракчаните и улавяха всяка дума, произнесена по „открита“ линия. Но те не можеха да чуят поверителните разговори, защото те се провеждаха по близо 80 000 километра оптически кабели.

Сред самолетите първо място заемаше прочутият АУАКС (Система за ранно предупреждение и контрол от въздуха). Това бяха самолети Боинг 707, които носеха огромен радарен купол, монтиран отзад. Правейки бавно кръгове над Северната част от Персийския залив, АУАКС беше в състояние в няколко секунди да уведоми Рияд за всяко движение във въздушното пространство над Ирак. Нито един иракски самолет не можеше да излети, без Рияд да знае посоката, скоростта и височината, на която лети.

В подкрепа на АУАКС беше друга модификация на Боинг 707, Е-8А, известен като Джей-СТАР, предназначен за движещите се по земята обекти. С големия си радар Нордън, който наблюдаваше надолу и встрани, така че да обхване територията, без въобще да навлиза в иракското въздушно пространство, Джей-СТАР можеше да засече придвижването на едва ли не всяко парче метал в мрак.

Генералите живееха с убеждението, че като се съчетаят тези и много други технически чудеса, за които Вашингтон бе дал милиарди и милиарди долари, всяка изречена дума ще бъде чута, всеки движещ се обект — видян, всяка позната цел — унищожена. Нещо повече, унищожена при всяко положение, в дъжд и мъгла, нощем или денем. Никога вече врагът няма да се скрие под балдахина на тропически дървета и да стане неоткриваем. Очите в небето ще видят всичко.

Разузнавачите от Лангли бяха скептично настроени и това им личеше. Съмненията са за цивилните. Натъкнат ли се на съмнение, военните започват да се дразнят. Те имаха трудна задача, щяха да я изпълнят и не беше нужно да им охлаждат градуса.

От британска страна положението беше различно. Операцията, предприета от СИС в района на Персийския залив, не можеше в никакъв случай да се сравнява с тази на ЦРУ, но за мащабите на Сенчъри Хаус беше голяма и, в присъщия му стил, не се набиваше в очи и беше по-потайна.

Освен всичко англичаните бяха назначили за командващ техните сили в Персийския залив и за заместник на генерал Шварцкопф един необикновен военен с необикновена биография.

Норман Шварцкопф беше висок, едър мъж с изключително бойно умение и точно такъв, какъвто допада на военните. Бе известен като Норман Бурята, или Мечока, а настроението му се менеше в диапазона от сърдечна общителност до внезапни, винаги краткотрайни избухвания, за които в щаба му казваха, че „генералът влиза в балистична траектория“. Британският му колега трудно би могъл да е по-различен, отколкото беше в действителност.

Генерал-лейтенант сър Питър де ла Билиер, който пристигна в началото на октомври, за да поеме командването на британските войски, беше измамно слаб, сух, жилав мъж, затворен и неразговорлив. Взети заедно, едрият американски екстроверт и слабичкият английски интроверт представляваха странна двойка и сътрудничеството им вървеше само защото всеки от тях знаеше достатъчно за другия, за да вижда какво се крие зад външния му вид.

Сър Питър, известен сред войските като Пи Би, имаше най-много военни отличия в британската армия, въпрос, по който той не говореше при никакви обстоятелства. Само онези, които са били с него в различни военни кампании, промърморваха от време на време по нещо в чашите си с бира за желязното хладнокръвие под обстрел, което бе станало причина на куртката му да бъдат закачени всички тези „дрънкулки“. В допълнение в един период той бе командвал САС и това му бе дало изключително полезни знания за района на Персийския залив, за арабския език и тайните операции.

САС вече присъстваха на саудитската сцена със значителен контингент, настанен в собствен лагер в единия край на голяма военна база извън Рияд. Като бивш командир на тези мъже, генерал Пи Би се погрижи забележителните им способности да не се пилеят по текущи задачи, които можеха да изпълняват пехотинци или парашутисти. Тези мъже бяха специалисти по дълбоко проникване и спасяване на заложници.

Обсъждана бе възможността да ги използва за измъкване на британските заложници в „щита от хора“, попаднали в ръцете на Саддам, но планът бе изоставен, когато заложниците бяха пръснати из цял Ирак.

Настанени във вилата извън Рияд през последната седмица на октомври, хората от ЦРУ и СИС замислиха операция, която беше съвсем във възможностите на САС. Тя бе възложена на местния командващ на САС и той започна подготовката й.

Веднага след пристигането му във вилата, на Майк Мартин бяха дадени подробни обяснения за това, как англо-американските съюзници са разбрали за съществуването на ренегат в Багдад, получил псевдоним Йерихон. Все още имаше правото да откаже и да се върне в полка. Цялата вечер мисли по този въпрос. Сетне заяви на представителите на ЦРУ и СИС:

— Ще отида. Но имам условия и искам да се изпълнят.

Всички се съгласиха, че основният проблем оставаше легендата му. Това не беше мисия, при която бързо се влиза и излиза, и всичко зависеше от скоростта и смелото надхитряне на мрежата на контрашпионажа. Нито пък можеше да се надява на скрита поддръжка и съдействие, каквито имаше в Кувейт. Още по-малко да броди из пустинята извън Багдад като скитащ бедуин.

Ирак се бе превърнал в огромен военен лагер. Армейски патрули кръстосваха и онези райони, които на картата изглеждаха пусти и празни. Навсякъде из града имаше патрули от армията и АМАМ, военната полиция търсеше дезертьори, а АМАМ следеше за подозрителни лица.

Всички във вилата добре знаеха страха, който вдъхваше АМАМ; докладите на бизнесмени и журналисти, на британски и американски дипломати преди да бъдат експулсирани, даваха повече от достатъчни доказателства, че тайната полиция е вездесъща и поданиците на Ирак живеят в страх от нея.

Ако въобще отидеше там, той трябваше и да остане. Да се осъществява връзка с агент като Йерихон нямаше да е лесно. Първо, човекът трябваше да бъде открит с помощта на тайниците и да разбере, че започва отново да действа. Можеше тайниците да са компрометирани и да се намират под наблюдение. Можеше Йерихон да е заловен и принуден да признае всичко.

Освен това Мартин трябваше да се установи някъде, където да живее, база откъдето да може да изпраща и да получава съобщения. Щеше да броди из града, за да обслужва тайниците, ако отново потечеше вътрешна информация от Йерихон, макар и вече предназначена за други господари.

И най-сетне, и най-лошо от всичко, нямаше начин да има дипломатическо прикритие, никакъв щит, способен да му спести ужасите, които биха последвали евентуалното му залавяне и изобличаване. За такъв човек щяха да са готови килиите за разпит в Абу Граиб.

— Какво точно имаш на ум? — попита Паксман когато Мартин заяви, че има условия.

— Ако не мога да съм дипломат, бих искал да бъда придаден към дипломатическо домакинство.

— Това не е лесно, приятелю. Посолствата се наблюдават.

— Не съм казвал посолство, казах дипломатическо домакинство.

— Нещо като шофьор? — попита Барбър.

— Не. Твърде явно е. Шофьорът трябва да седи зад волана на колата. Той вози дипломата и го наблюдават като дипломата.

— Какво тогава?

— Освен ако нещата коренно не са се променили, мнозина от по-старшите дипломати живеят извън сградата на посолството, а ако рангът им е достатъчно висок, имат самостоятелна вила с градина. Едно време в такива къщи винаги имаше градинар — човек за всичко.

— Градинар ли? — попита Барбър. — За Бога, та това е физически труд. Ще те вземат и вербуват в армията.

— Не. Градинарят, човекът за всичко, върши каквото има да се върши извън къщата. Поддържа градината, излиза на покупки с велосипед — за риба на рибния пазар, за плодове и зеленчуци, хляб и зехтин. Живее в барака в дъното на градината.

— И какво искаш да кажеш, Майк? — попита Паксман.

— Искам да кажа, че е незабележим. Толкова обикновен, че никой не го забелязва. Ако го спрат, личната му карта е в ред и носи писмо на бланка на посолството, написано на арабски, в което се обяснява, че работи за дипломат, освободен е от военна служба и нека властите бъдат така добри да го оставят да си върши работата. Стига да не направи някаква простъпка, всеки полицай, който му създаде неприятности, ще се сблъска с официалния протест на посолството.

Служителите от разузнаването помислиха.

— Би могло да стане — призна Барбър. — Обикновен, незабележим. Какво мислиш, Саймън?

— Добре — рече Паксман, — дипломатът обаче ще трябва да е уведомен.

— Само отчасти — отвърна Мартин, — просто ще трябва да получи безкомпромисно нареждане от правителството си, а сетне да се прави, че не вижда, и да продължи да си гледа работата. Какво подозира, си е негов проблем. Ако иска да запази работата и кариерата си, ще мълчи. Стига заповедта да идва достатъчно от високо.

— Британското посолство не става — рече Паксман. — Иракчаните ще направят всичко, каквото могат, за да засегнат нашите хора.

— Също и нашите — присъедини се Барбър. — Кого имаш предвид, Майк?

Каза им и те го зяпнаха, не вярвайки на ушите си.

— Сериозно ли говориш? — попита американецът.

— Съвсем сериозно — отвърна спокойно Мартин.

— По дяволите, Майк, такова искане трябва да се отправи до… до министър-председателя.

— И до президента — допълни Барбър.

— Добре де, нали напоследък сме големи приятели, защо не? Искам да кажа, ако работата на Йерихон наистина ще спаси живота на съюзнически войници, прекалено много ли е да ги помолим да се обадят по телефона?

Чип Барбър погледна часовника си. Във Вашингтон беше със седем часа по-рано, отколкото в Персийския залив. В Лангли сигурно приключваха обяда си. В Лондон беше само два часа по-рано, но старшите служители сигурно си бяха по местата зад бюрата.

Барбър хукна към посолството на САЩ и изпрати кодирано „светкавично“ съобщение на Бил Стюарт, оперативния заместник-директор, който, след като го прочете, го занесе на директора, Уилям Уебстър. Той пък, на свой ред, се обади по телефона в Белия дом и помоли за среща с президента.

Саймън Паксман имаше късмет. Кодираното му телефонно обаждане завари Стив Ланг на бюрото му в Сенчъри Хаус. След като го изслуша, оперативният ръководител за Близкия изток се обади на шефа у дома му.

Сър Колин помисли и се обади на секретаря на Кабинета, сър Робин Бътлър.

Прието е, че ръководителят на тайната разузнавателна служба има правото, когато сметне случая за спешен, да поиска и да получи лична среща с министър-председателя, а Маргарет Тачър винаги се е отличавала с достъпност за хората, които ръководят разузнавателните служби и специалните сили. Тя се съгласи да приеме Шефа в частния си кабинет на Даунинг Стрийт №10 на следващата сутрин в осем часа.

Както винаги тя беше на работното си място преди разсъмване и вече приключваше с текущите въпроси, когато въведоха Шефа. Смръщена и озадачена, тя изслуша фантастичното му искане, поиска няколко обяснения, помисли, а сетне, както й бе присъщо, взе незабавно решение.

— Ще поговоря с президента Буш веднага след като стане от сън и ще видим какво можем да направим. Този, хъм, човек… наистина ли ще го направи?

— Такова намерение има, госпожо министър-председател.

— Един от вашите хора ли е, сър Колин?

— Не, той е майор от САС.

Тя видимо се оживи.

— Забележителен човек.

— И аз мисля така, госпожо.

— Бих искала, когато това свърши, да се срещна с него.

— Убеден съм, че може да се уреди, госпожо министър-председател.

Когато Шефа си отиде, от Даунинг Стрийт №10 се обадиха в Белия дом, макар че там все още беше посред нощ, и уредиха връзка по горещата линия за 8 часа сутринта вашингтонско време, или един часа следобед лондонско време. Обядът на министър-председателката беше отложен с половин час.

Президентът Джордж Буш, подобно на своя предшественик Роналд Рейгън, трудно отказваше на британската министър-председателка нещо, когато тя започнеше да настоява.

— Добре, Маргарет — каза президентът след пет минути, — ще се обадя.

— Може и да откаже — уточни госпожа Тачър, — а не бива. В края на краищата направихме доста за него.

— Да, наистина доста направихме.

Двамата правителствени ръководители се обадиха с разлика един час и отговорът на озадачения мъж от другата страна беше утвърдителен. Ще се срещне с представителите им тайно, веднага след като пристигнат.

Тази вечер Бил Стюарт потегли от Вашингтон, а Стив Ланг хвана последния полет за деня от Хийтроу.

Дори Майк Мартин да имаше представа каква бурна дейност предизвика с искането си, не даде никакъв признак за това. Той прекара двайсет и шести и двайсет и седми почивайки, хапвайки и спейки. Но спря да се бръсне и пусна черната четина отново да се покаже. Заради него обаче закипя работа на много различни места.

Шефът на бюрото на СИС в Тел Авив посети генерал Коби Дрор с едно последно искане. Ръководителят на Мосад се вгледа в англичанина удивен.

— Ама вие наистина ще предприемете тази операция, така ли? — попита той.

— Зная само това, което са ми наредили да ти кажа, Коби.

— Мамата си трака, на черно, а? Знаеш, че ще го хванат, нали?

— Можете ли да го направите, Коби?

— Разбира се, че можем.

— Едно денонощие?

Коби Дрор разигра отново ролята на „Цигулар на покрива“.

— За тебе, пиленцето ми, давам дясната си ръка. Но нали разбираш, че това, което предлагаш, е лудост.

Стана, излезе иззад бюрото си и прегърна англичанина през рамо.

— Да знаеш, ние престъпихме половината от собствените си правила и имахме късмет. Нормално нашите хора никога не ходят на тайник. Може да е капан. За нас тайниците са еднопосочни — от катсата към шпионина. Заради Йерихон престъпихме правилото. Монкада вземаше сведенията от тях, защото нямаше друг начин. И късметът не му измени цели две години. Но той имаше дипломатическо прикритие. Сега вие искате… това?

Вдигна малкия портрет на мъж с печален вид и арабски черти, със сплъстена черна коса и набола брада — снимката, която англичанинът току-що бе получил от Рияд. Бе донесена (тъй като между двете столици няма граждански полети) с личния самолет на генерал Де ла Билиер — комуникационен двумоторен реактивен ХС-125, който сега стоеше на военното летище в Сде Дов.

Дрор сви рамене.

— Добре. До утре сутринта. Да пукна, ако не стане.

Никой не може да оспори, че Мосад разполага с една от най-добрите технически служби на света. Освен централния компютър с почти два милиона имена и съответните данни, освен наличието на най-добрите „шперцове“ на земята, в мазето и сутерена на централата има поредица от стаи, където температурата внимателно се следи.

В тези стаи държат „хартия“. Не някакви старини, а много специална хартия. Там има оригинали на почти всеки вид паспорт на света, заедно с безброй други карти за самоличност, разрешителни за правоуправление, карти за обществено осигуряване и т.н.

Освен това има „празни листа“, непопълнени карти за самоличност, над които „писарите“ могат да работят на воля и да произвеждат, използвайки оригиналите за модел, фалшификати с изключително качество.

Специалитетът им са не само картите за самоличност. Могат да се произвеждат в големи количества безпогрешни банкноти, за да се съсипят валутите на съседни, но враждебни страни, или да се финансират „черни“ операции, онези, за които не знае и не би искал да знае дори министър-председателят, още по-малко Кнесетът.

ЦРУ и СИС се съгласиха да се обърнат за услуга към Мосад само след голямо колебание, но просто не бяха убедени, че могат да произведат карта за самоличност на един четирийсет и пет годишен иракски работник, която би издържала на обстойно проучване в Ирак. Никой не се бе погрижил да намери и измъкне оригинал, който да послужи за модел.

За щастие две години преди това Сайерет Маткал, разузнавателна група, която е толкова тайна, че дори названието й не може да се появи в израелския печат, беше направила набег през границата, за да вкара един арабски „бобър“, който трябваше да осъществи там връзка на високо равнище. Докато били на иракска територия, изненадали двама души да работят на полето, вързали ги и им взели картите за самоличност.

Както обеща Дрор, неговите фалшификатори работиха през нощта и към разсъмване бяха произвели иракска карта за самоличност, подобаващо мръсна и зацапана от дълга употреба, на името на Махмуд Ал-Хури, четирийсет и пет годишен, от едно село в планините северно от Багдад, понастоящем работещ в столицата.

Фалшификаторите не знаеха, че Мартин е взел името на същия г-н Ал-Хури, който в ресторанта в Челси провери арабския му в началото на август; нито пък можеха да знаят, че е избрал селото на бащиния си градинар, стареца, който беше разказвал на английското момченце преди много години, под едно дърво в Багдад, за родното си място, за джамията и кафенето, за нивите с люцерна и бостаните, които го заобикалят. Имаше и още нещо, което фалшификаторите не знаеха.

На сутринта Коби Дрор подаде картата за самоличност на представителя на СИС в Тел Авив.

— Това няма да го провали. Но ти казвам, ей този… — и той почука по снимката с късия си показалец — този, вашият питомен арабин, той ще ви предаде или ще го хванат до една седмица.

На човека от СИС му оставаше само да свие рамене. Дори и той не знаеше, че мъжът на размазания портрет въобще не е арабин. Нямаше защо да знае, затова и не му бяха казали. Правеше онова, което му наредиха — предаде картата на самолета, който отлетя с нея обратно за Рияд.

Приготвиха и дрехи — простия диш-даш на иракски работник, кафява куфия и здрави, платнени обувки с плетени от въже подметки.

Един кошничар, без да знае какво прави или пък защо го прави, майстореше сандък от ракита с много необикновена конструкция. Беше беден саудитски занаятчия и странният неверник бе готов да му плати добре, затова работеше с желание.

Извън Рияд, в една секретна армейска база се подготвяха две доста специални превозни средства. Докара ги от основната база на САС, намираща се по-надолу на Саудитския полуостров, в Оман, самолет на Кралските военновъздушни сили и сега бяха демонтирали всичко по тях и ги преекипираха за продължително пътуване по труден терен.

Същността на преоборудването на двата ландроувъра целеше да им придаде по-голяма скорост и пробег на придвижването. Всеки от тях трябваше да носи обикновения си товар от четирима души, на единия щеше да има и пътник. Другият щеше да превозва мотоциклет с големи гуми, предназначени за пресечена местност, и снабден с допълнителни резервоари за далечно пътуване.

Американската армия отново бе помолена да предостави свои средства, този път под формата на два товарни хеликоптера Чинук с по два ротора. На тях просто им казаха да стоят в готовност.

Михаил Сергеевич Горбачов седеше както обикновено в кабинета на седмия, най-горен етаж в сградата на Централния комитет на Новая площадь и работеше с двама секретари, когато по интеркома звъннаха да съобщят за пристигането на емисарите от Лондон и Вашингтон.

От едно денонощие той очакваше с любопитство да разбере какво се крие зад молбите на американския президент и британския министър-председател да приеме личните им емисари. Та какво съобщение не можеше в днешно време да се предаде по нормални дипломатически канали? Съществуваше и „горещата линия“, която беше абсолютно защитена от прослушване, макар че при нея бяха нужни преводачи и технически персонал.

Събудено бе любопитството му, а тъй като то беше една от най-забележителните страни на характера му, той изгаряше от нетърпение да реши загадката.

Десет минути по-късно в частния кабинет на генералния секретар на КПСС и президент на Съветския съюз бяха въведени двамата посетители. Помещението беше дълго и тясно с ред прозорци само от едната страна, които гледаха към Новая площадь. Зад президента нямаше прозорци и той седеше с гръб към стената в края на дълга заседателна маса.

За разлика от двамата си предшественици, които предпочитаха мрачния, тежък стил, по-младият Горбачов обичаше светлия декор, с повече въздух. Бюрото и масата бяха от светъл бук, а отстрани стояха наредени столове с прави, но удобни облегалки. Прозорците бяха покрити с тюлени пердета.

Когато двамата мъже влязоха, той даде знак на секретарите си да излязат. Стана от бюрото си и мина напред.

— Здравейте, господа — рече на руски той. — Някой от вас говори ли моя език?

Единият, когото той сметна за англичанин, отговори на колеблив руски.

— За препоръчване е да има преводач, господин президент.

— Виталий — Горбачов повика един от излизащите секретари. — Кажи на Евгений да дойде.

Сетне той се усмихна и даде знак на посетителите да седнат. След секунди към тях се присъедини личният му преводач, който зае място от едната страна на президентското бюро.

— Моето име, ваше превъзходителство, е Уилям Стюарт. Аз съм заместник-оперативен директор на Централното разузнавателно управление във Вашингтон — рече американецът.

Горбачов сви устни и челото му се набръчка.

— А аз, ваше превъзходителство, съм Стивън Ланг, оперативен ръководител за Близкия изток на британското разузнаване.

Объркването на Горбачов стана още по-голямо. Шпиони, чекисти, какво, за Бога, означаваше това?

— Нашите две централи — започна Стюарт — поискаха от съответните правителства да се обърнат към вас с молба да ни приемете. Всъщност, ваше превъзходителство, Близкият изток се движи към война. Всички го знаем. За да бъде избегната, трябва да знаем какви са тайните планове на иракския режим. Смятаме, че публичните им изявления са съвършено различни от истинските им намерения.

— В това няма нищо ново — сухо отбеляза Горбачов.

— Съвсем не, ваше превъзходителство. Но става дума за изключително неуравновесен режим. Опасен за всички нас. Ако знаехме какво всъщност мислят в кабинета на президента Саддам Хюсейн, бихме могли да разработим стратегия, която да осуети задаващата се война.

— Та нали за това са дипломатите — посочи Горбачов.

— Нормално да, господин президент. — Но има моменти, когато дори дипломацията е прекалено открит, прекалено публичен канал за изразяване на най-тайните мисли.

Всъщност имаме основания да вярваме, че в Багдад съществува изключително високопоставен източник, който е готов да ни разкрие истинските намерения на Саддам Хюсейн. Ако ги узнаем, бихме могли да постигнем доброволно изтегляне на Ирак от Кувейт.

Михаил Горбачов кимна. И той не изпитваше приятелски чувства към Саддам Хюсейн. Някога послушен клиент на СССР, Ирак беше започнал да проявява все по-голяма независимост и напоследък неуравновесеният му ръководител се държеше безпричинно обидно към СССР.

Освен това съветският ръководител добре разбираше, че ако иска да проведе своите реформи, Съветският съюз има нужда от финансова и промишлена помощ. А за това му трябваше добрата воля на Запада. Студената война бе свършила. Такава беше действителността. Затова той бе решил СССР да се присъедини към резолюцията, с която Съветът за сигурност осъди нахлуването на Ирак в Кувейт.

— Тогава, господа, установете връзка с този източник. Дайте ни информация, която великите сили могат да използват, за да се избегне опасността, и всички ще сме ви благодарни. И Съветският съюз не желае да стане свидетел на война в Близкия изток.

— Бихме искали да установим контакт, ваше превъзходителство — рече Стюарт. — Но не можем. Източникът не желае да се разкрие и това е разбираемо. За него рискът сигурно е много голям. За да установим контакт, трябва да избегнем дипломатическия път. Дал е ясно да се разбере, че ще поддържа само нелегална връзка с нас.

— И какво искате от мен?

Двамата западняци поеха дълбоко дъх.

— Искаме да вкараме в Багдад човек, който да действа като посредник между източника и нас — рече Стюарт.

— Агент?

— Да, господин президент, агент. Който да минава за иракчанин.

Горбачов ги изгледа съсредоточено.

— И разполагате с такъв човек, така ли?

— Да, ваше превъзходителство. Но той трябва да има къде да живее. Тихо, дискретно, невинно — докато получава съобщенията и предава нашите въпроси. Молим да му се даде възможност да се представя за иракчанин на работа при един от старшите дипломати в Съветското посолство.

Горбачов опря брадичка на върховете на пръстите си. Тайните операции съвсем не му бяха чужди. Съветското КГБ беше провело не една. Сега искаха от него да помогне на старите врагове на КГБ да проведат своя операция и да позволи да използват Съветското посолство като прикритие за техния човек. Нещо така нечувано, че го напуши смях.

— Ако хванат вашия човек, ще се компрометира нашето посолство.

— Не, ваше превъзходителство, вашето посолство ще е било най-цинично подведено от традиционните западни врагове на Русия. Саддам ще повярва — рече Ланг.

Горбачов се замисли. Припомни си, че лично един президент и един министър-председател го молеха за това. Очевидно го смятаха за важно, а той нямаше друг избор, освен да смята за важна добрата им воля. Най-накрая кимна.

— Добре. Ще наредя на генерал Владимир Крючков да ви окаже пълно съдействие.

По онова време Крючков беше председател на КГБ. Десет месеца по-късно, докато Горбачов почиваше край Черно море, Крючков, заедно с министъра на отбраната Дмитри Язов и други щеше да направи преврат срещу собствения си президент.

Двамата западняци се размърдаха сконфузени.

— Нашите най-големи уважения, господин президент — обади се Ланг, — бихме ли могли да ви помолим това да е вашият министър на външните работи и само на него да се доверите?

По онова време министър на външните работи и верен приятел на Михаил Горбачов беше Едуард Шеварднадзе.

— Шеварднадзе и само той, така ли? — попита президентът.

— Да, ваше превъзходителство, ако разрешите.

— Добре. Въпросът ще бъде уреден само чрез външното министерство.

Когато служителите на западното разузнаване си отидоха, Михаил Горбачов потъна в мисли. Искаха само той и Едуард да са в течение. Не и Крючков. Дали, почуди се той, не знаят нещо, което президентът на СССР не знае?

Агентите на Мосад бяха общо единайсет, два екипа от по петима и ръководителят на операцията, подбран лично от Коби Дрор, който го изтегли от скучното назначение като лектор на новобранците в Школата за подготовка край Херцлия.

Единият от екипите беше от отдела Ярид, сектор на Мосад, свързан с оперативна сигурност и наблюдение. Другият — от Невиот, специализиран в подслушване, пробиване и проникване — с две думи всичко, свързано с неодушевени предмети или машини.

Осмина от десетте говореха добър или приличен немски, докато ръководителят на операцията го владееше свободно. Останалите двама бяха технически персонал. Авангардът за операция „Иисус Навин“ се събра във Виена в продължение на три дни, пристигайки от различни точки в Европа. Всички разполагаха с безукорни паспорти и легенди.

Както и при операция „Йерихон“, Коби Дрор нарушаваше донякъде някои правила, но никой от подчинените му нямаше да спори, тъй като „Иисус Навин“ беше обозначена с „аин ефес“, което означава „без провал“, а това предполагаше най-висок приоритет.

Екипите от Ярид и Невиот обикновено работят в групи от по седем до девет души, но тъй като обектът се смяташе за граждански, неутрален, непрофесионален и неподозиращ, бройката бе съкратена.

Ръководителят на бюрото на Мосад във Виена беше отделил три тайни квартири, както и трима бодлим, които да ги поддържат чисти, спретнати и снабдени с всичко по всяко време.

„Бодел“, в множествено число „бодлим“, е обикновено млад израелец, често студент, взет за „вафла“ след задълбочено проучване на произхода и биографията му. Той изпълнява дребни поръчки, върши домакинска работа и не задава въпроси. В замяна на това го оставят да живее без наем в някоя от тайните квартири на Мосад, което е голяма помощ за безпаричен студент в чужда столица. Когато се нанасят дошли отвън „пожарникари“, боделът трябва да се изнесе, но може и да остане, за да чисти, пере и пазарува.

Макар Виена да не изглежда голяма столица, тя винаги е била важна за света на шпионажа. За да разберем защо, трябва да се върнем към 1945-а, когато градът, като втора столица на Третия райх, беше окупиран от победилите съюзници и разделен на четири сектора — френски, британски, американски и руски.

За разлика от Берлин Виена си върна свободата, дори руснаците се съгласиха да напуснат, но цената беше пълният неутралитет за града и за цяла Австрия. Когато започна студената война по време на блокадата на Берлин през 1948-ма, Виена скоро се превърна в средище на шпионажа. Тъй като беше удобно неутрална, на практика лишена от собствен контрашпионаж, намираше се близо до унгарската и чешката граници и бе открита за Запада, но гъмжеше от източноевропейци, тя представляваше идеална база за най-различни централи.

Скоро след създаването си през 1951-ва Мосад също видя преимуществата на града и се нанесе в такъв мащаб, че ръководителят на нейното бюро има по-висок ранг от посланика.

Решението се оправда в изключителна степен, когато елегантната и отегчена столица на бившата Австро-унгарска империя стана център на свръхдискретни банкови операции, седалище на три отделни агенции от системата на Обединените нации и предпочитана точка за влизане в Европа за палестински и други терористи.

Придържайки се към своя неутралитет, Австрия беше изградила апарат за контрашпионаж и вътрешна сигурност, който бе толкова елементарен, че агентите на Мосад наричат тези изпълнени с добри намерения служители „фертсалах“, една не особено ласкателна дума, която означава „пръдня“.

Коби Дрор беше избрал за ръководител на мисията изпечен катса с многогодишен опит в Берлин, Париж и Брюксел.

Гидеон Барзилаи беше служил по едно и също време с наказателните екипи кидон, които преследваха арабските терористи, отговорни за клането на израелските спортисти по време на олимпиадата в Мюнхен през 1972-ра. За негов и на кариерата му късмет, той не беше свързан с един от най-големите провали в историята на Мосад, когато кидонски екип застреля в Лилехамер, Норвегия, безобиден марокански сервитьор, след като го сбърка с Али Хасан Саламех, организатора на клането.

Сега Гидеон или Гиди Барзилаи се бе превърнал в Евалд Щраус, представител на фирма за санитарен фаянс във Франкфурт. Документите му бяха безукорни, а служебното му куфарче съдържаше съответните брошури, книги за поръчки и бланки на фирмата.

Дори и едно обаждане до главната кантора във Франкфурт би потвърдило легендата му, защото на телефонния номер, отбелязан на бланките, отговаряше офис, обслужван от Мосад.

Книжата на Гиди, също както и книжата на останалите десетима от екипа му, бяха дело на друг отдел от всеобхватните служби на Мосад. В същия сутерен в Тел Авив, където е настанен отделът на фалшификаторите, има друга поредица от помещения, предназначени за материали на наистина смайващ брой действителни и фиктивни компании. Натрупано е такова изобилие от архиви, финансови документи, регистри и бланки, че всеки катса, изпратен за операция в чужбина, може да бъде снабден с пълна самоличност, зад която е практически невъзможно да се проникне.

След като се настани в апартамента си, Барзилаи проведе продължително съвещание с ръководителя на местното бюро и се зае с мисията си, която имаше относително проста цел — да открие всичко, свързано с една дискретна и ултратрадиционна банка, наречена Винклербанк, разположена близо до Францисканерплац.

Същата тази неделя два американски хеликоптера Чинук излетяха от военна база извън Рияд и се насочиха на север, за да засекат Таплинския път, който върви покрай границата между Саудитска Арабия и Ирак от Хафджи чак до Йордания.

Във фюзелажа на всеки един от хеликоптерите имаше по един ландроувър с удължено шаси, от които беше свалено всичко освен най-необходимото, за да се отвори място за допълнителни резервоари. С всяко от двете превозни средства пътуваха по четирима души от САС, които се натикаха в пространството зад екипажите.

Крайната точка на полета беше извън нормалния им обхват, но на Таплинския път ги чакаха две големи цистерни, дошли от Дамам, на брега на Персийския залив.

Когато хеликоптерите кацнаха на пътя, екипажите на цистерните се заловиха за работа и ги заредиха с гориво. Сетне се вдигнаха и се насочиха по пътя в посока към Йордания, летейки ниско, за да избегнат иракските радари отвъд границата.

Непосредствено преди саудитския град Бадана, близо до точката, където се събират границите на Саудитска Арабия, Ирак и Йордания, хеликоптерите кацнаха отново. Там ги чакаха още две цистерни, за да ги заредят, но на същото място те разтовариха джиповете и пътниците.

Дори американските екипажи да знаеха къде отиват мълчаливите англичани, не дадоха признак за това. Те спуснаха по рампите превозните средства, боядисани в защитния цвят на пустинята, стиснаха им ръцете и рекоха: „Късмет, момчета!“ Сетне заредиха отново и потеглиха обратно натам, откъдето бяха дошли. Цистерните ги последваха.

Осмината военни от САС ги изчакаха да се отдалечат, сетне поеха в друга посока, нагоре по пътя към Йордания. На осемдесет километра северозападно от Бадана спряха и зачакаха.

Капитанът, който командваше групата от два джипа, провери местоположението. По времето на полковник Дейвид Стърлинг в Западната пустиня на Либия са се ориентирали по слънцето, луната и звездите. Техниката през 1990-а улесняваше и правеше много по-точен този процес.

В ръката си капитанът държеше уред, не по-голям от книга е мека подвързия. Нарича се Глобална система за позициониране, САТНАВ, или Магелан. Въпреки скромните си размери уредът може да установи местоположението на човека, който го държи, независимо къде се намира на повърхността на земята, в един квадрат по-малък от десет на десет метра.

Ръчният уред на капитана можеше да се превключи на два различни кода. При единия точността беше в рамките на квадрат с размери десет на десет метра, но за това бяха необходими четири от американските сателити НАВСТАР да са едновременно над хоризонта. При другия бяха необходими само два, но точността бе само сто на сто метра.

В този ден имаше само два сателита, по които да се ориентира, но това стигаше. Никой не би могъл да пропусне някого на сто метра разстояние в тази виеща пустош от пясък и камънак, на много километри от Бадана и йорданската граница. Убеден, че се намира на мястото на срещата, капиталът изключи уреда и пропълзя под камуфлажната мрежа, опъната от неговите хора между двете превозни средства, за да ги предпазва от слънцето. Термометърът показваше 55 градуса по Целзий.

Час по-късно от юг се зададе британски хеликоптер Газела. Майор Майк Мартин беше отлетял от Рияд с транспортен самолет на Кралските военновъздушни сили за саудитския град Ал Джауф, най-близката точка до границата в този район, която разполагаше с гражданско летище. Херкулесът беше пренесъл Газелата, нейния пилот, наземния й екипаж и допълнителните резервоари, необходими, за да прелети от Ал Джауф до Таплинския път и обратно.

За всеки случай, да не би да има иракски радар дори на това забравено от Бога място, Газелата се плъзгаше ниско над пустинята, но пилотът бързо забеляза ракетите, изстреляни от капитана долу, който бе чул шума на приближаващия се двигател.

Хеликоптерът спря на пътя, на петдесет метра от ландроувърите и Мартин слезе. Той носеше през рамо сак, а в ръката си плетена кошница, съдържанието на която бе накарало пилота на Газелата да се запита дали работи за военната авиация, или за някакъв отдел на фермерския съюз. В кошницата мърдаха две живи кокошки. Инак Мартин беше облечен както и останалите осмина от САС, които го чакаха: ботуши, широки панталони от здрав памучен плат, риза, пуловер и бойна камуфлажна куртка. Около врата му висеше куфия на карета, която можеше да вдигне, за да предпази лицето си от въртящия се из въздуха прах, а на главата си носеше кръгла плетена шапка и големи предпазни очила.

Пилотът се питаше как тези хора не умират от горещина, навлечени така, но той никога не бе изпитвал нощния студ в пустинята.

Хората от САС измъкнаха от Газелата пластмасовите бидони, с които бе натоварен малкият разузнавателен хеликоптер, и заредиха отново резервоарите му. Когато ги напълниха, пилотът махна за довиждане и излетя на юг към Ал Джауф, а оттам обратно до Рияд, където щеше да се върне към света на нормалните хора, след срещата с тези налудничави мъже в пустинята.

Тогава хората от САС се отпуснаха. Макар осмяната с ландроувърите да бяха от Ескадрон D, а Мартин — от Ескадрон A, той познаваше всички освен двама от тях. След като размениха поздрави, те направиха онова, което британските войници правят, когато имат време — свариха си по чаша силен чай.

Мястото, което капитанът беше избрал, за да пресекат границата с Ирак, беше диво и пусто по две причини. Колкото по-тежък беше теренът, по който щяха да се движат, толкова по-малка беше вероятността да налетят на иракски патрул.

Второ, трябваше да остави Мартин колкото се може по-близо до дългата иракска магистрала, която се вие от Багдад на запад, през големите равнини на пустинята до йорданския граничен пункт при Руейшид.

Този жалък преден пост в пустинята бе станал познат на телевизионните зрители след завладяването на Кувейт, защото точно там злощастният поток бежанци — филипинци, бенгалци, палестинци и други — обикновено пресичаха границата, след като се измъкнеха от хаоса, предизвикан от нахлуването.

В този отдалечен северозападен ъгъл на Саудитска Арабия разстоянието от границата до Багдад, беше най-късо. Капитанът знаеше, че на изток, от Багдад към Саудитска Арабия теренът е пустинен и в по-голямата си част равен като тепсия, така че даваше възможност бързо да се стигне от границата до най-близкия път за Багдад. Но това означаваше, че и вероятността да има армейски патрули и бдителни очи е много голяма. Тук, в западната част на иракските пустини, теренът беше хълмист, прорязан от ровове, до които през дъждовния сезон се пускаха бурни пороища, а и през сухия не бяха безопасни, но на практика там нямаше иракски патрули.

Избраната точка на преминаване беше на 50 километра северно от мястото, където се намираха, а отвъд необозначената граница оставаха само сто до пътя Багдад — Руейшид. Въпреки това капитанът смяташе, че ще е необходимо да пътуват цяла нощ, да се укриват под камуфлажната мрежа през деня и да продължат следващата нощ, за да оставят Майк Мартин на място, което се намира на достатъчно близко разстояние пеша до пътя.

Тръгнаха в четири следобед. Слънцето продължаваше да пламти и беше горещо като в пещ. В шест се здрачи и температурата на въздуха започна да пада бързо. В седем беше съвършено тъмно и стана студено. Потта изсъхна по телата им и те бяха благодарни за дебелите пуловери, за които им се подиграваше пилотът на Газелата.

В първия джип навигаторът седеше до шофьора и непрекъснато сверяваше местоположението и курса. Там, в базата, двамата с капитана бяха прекарали с часове взрени в поредица от снимки в голям мащаб, любезно предоставени от американски самолет Ю-2, излетял за целта от базата си в Таиф. Те даваха по-добра картина от обикновена карта.

Пътуваха без светлини, но с малко фенерче навигаторът следеше криволичещото им преминаване, коригирайки го всеки път, когато урва или дефиле ги принуждаваше да се отклонят на няколко километра на изток или на юг.

Всеки час спираха, за да уточнят местоположението си с Магелана. Навигаторът вече беше разчертал краищата на снимките на минути и секунди дължина и ширина, така че по данните, които даваше Магелан на дигиталния си дисплей, установяваха точно къде се намират на снимките.

Напредваха бавно, защото на всяко било някой от хората трябваше да изтича напред и да надникне, за да се увери, че от другата страна не ги очаква неприятна изненада.

Час преди разсъмване намериха пресъхнало корито на река, обградена с отвесни скатове. Разположиха се в него и се покриха с мрежата. Един от хората отиде до близката височина да погледне надолу към лагера и нареди да се направят още няколко неща, докато се увери, че разузнавателният самолет ще трябва да влети и да се разбие в урвата, за да ги види.

През деня ядоха, пиха и спаха, а двама от тях стояха непрекъснато на пост, за да не би да се появи някой бродещ овчар или друг самотен пътник. На няколко пъти чуха високо над тях да прелитат иракски реактивни самолети, а по едно време от близката височина се разнесе блеенето на кози. Но животните, които сякаш бяха без пастир, се отдалечиха в противоположна посока. След залез-слънце продължиха.

Малко преди четири сутринта зърнаха в далечината светлините на иракския градец Ар-Рутба, разположен от двете страни на шосето. Магелан потвърди, че се намират където искаха — южно от града, на осем километра от шосето.

Четирима от мъжете потърсиха наоколо, докато открият пресъхнало корито на поток с меко, пясъчно дъно. Там те изкопаха дупка, работейки тихо с помощта на прикачените отстрани на ландроувърите шанцови инструменти. Заровиха мотоциклета и бидоните с резервно гориво, в случай че се наложи да бъдат използвани. Всичко беше завито в здрави полиетиленови торби, за да бъде защитено от пясъка и водата, защото дъждовният сезон тепърва предстоеше.

Отгоре струпаха камъни, за да не може водата да отмие и отнесе скритите там неща.

Навигаторът се изкачи по склона и засече точното местоположение на точката спрямо радиоантената над Ар-Рутба, чиято червена предупредителна светлина се виждаше в далечината.

Докато те работеха, Майк Мартин се съблече съвършено гол и извади от сака си дрехата, кърпата за глава и сандалите на Махмуд Ал-Хури, иракски работник — градинар и момче за всичко. С торбичка, в която имаше хляб, зехтин, сирене и маслини за закуска, охлузен портфейл с карта за самоличност и снимки на престарелите родители на Махмуд, очукана тенекиена кутия с малко пари и джобно ножче, той бе готов да потегли. На ландроувърите им трябваше час за да се отдалечат достатъчно от мястото, преди да се зазори.

— Успех — рече капитанът.

— Успешен лов, шефе — рече навигаторът.

— Поне ще имаш прясно яйце за закуска — обади се друг, при което се чу приглушен смях. Хората от САС никога не си пожелават „късмет“ — никога. Майк Мартин махна с ръка и тръгна през пустинята към пътя. Минути по-късно ландроувърите ги нямаше и мястото отново опустя.

Ръководителят на бюрото във Виена имаше в списъците си саян, който беше старши служител в една от водещите търговски банки в страната. От него поискаха да подготви колкото се може по-пълен доклад за Винклербанк. Единственото, което му казаха, бе, че някакви израелски предприятия са влезли в делови връзки с банката и искат да знаят дали е солидна, какви са предшествениците и практиката й. Напоследък има толкова много мошеници, казаха му те със съжаление.

Саянът прие обяснението и направи каквото можа, а то беше много добро, като се има предвид първото, което откри — че Винклербанк оперира в условията на почти маниакална секретност.

Банката бе основана преди почти сто години от бащата на сегашния единствен притежател и президент. Същият този днешен Винклер беше вече на деветдесет и една години, известен във виенските банкови кръгове като Дер Алте, Стария. Въпреки възрастта си той отказвал да отстъпи президентството или самостоятелния си контрол. Тъй като бил вдовец, но без деца, нямало естествен наследник от семейството, така че евентуалната съдба на контролния пакет зависела от онова, което щели да прочетат един ден в завещанието му.

Въпреки това текущото управление на банката било възложено на трима вицепрезиденти. Срещите със Стария Винклер ставали един път месечно в дома му и по време на тях основната му грижа сякаш била да провери дали се спазват собствените му строги правила.

Текущите решения се вземали от вицепрезидентите Кеслер, Гемютлих и Блай. Банката не била клирингова, разбира се, нямала текущи сметки и не издавала чекови книжки. Работата й се състояла в това, да държи средствата на клиентите и да ги влага в абсолютно сигурни, надеждни дейности, предимно на европейския пазар.

Приходите от тези вложения никога нямало да влязат в „първата десетка“ по своя размер, но не в това била работата. Клиентите на Винклербанк не търсели бърз растеж или невероятно високи печалби от дивиденти. Те търсели сигурност и абсолютна анонимност. Това им гарантирала и осигурявала Винклербанк.

Правилата, на които Стария Винклер отдавал такова значение, включвали пълна дискретност за самоличността на собствениците на шифрованите сметки, съчетана с избягване на онова, което Стария наричал „нови измишльотини“.

Поради тази неприязън към съвременните технически средства не се допускало използването на компютри за въвеждане на важна информация или управление на сметките, на факсови апарати и там, където било възможно; на телефони. Винклербанк приемала указания и информация, но никога не давала сведения по телефона. Където било възможно, банката предпочитала да използва старомодния начин — писане на писма на бланки от скъпа кремава релефна хартия, или лични срещи в самата банка.

В чертите на Виена всички писма и извлечения се разнасяли от куриера на банката в запечатани с восък пликове и банката доверявала кореспонденцията си на пощата само когато ставало дума за страната или чужбина.

Що се отнася до шифрованите сметки на чуждестранни клиенти — саянът бе помолен да провери и това, — никой не знаел точно колко са, но се говорело за депозити в размер на стотици милиони долари. Очевидно, ако това наистина беше вярно, при такъв процент на тайни клиенти понякога щеше да има такива, които да умрат, без да кажат на никого как се борави с тяхната сметка — следователно Винклербанк печелеше добре.

Гиди Барзилаи псува дълго и високо, след като прочете доклада. Стария Винклер може да не знаеше за най-новите начини на подслушване на телефони и проникване в компютри, но природните му инстинкти бяха безпогрешни.

През годините, докато Ирак закупуваше и изграждаше технологии за производство на отровни газове, всички сделки от този род с Германия минаваха през една от три швейцарски банки. Мосад знаеше, че ЦРУ е проникнало в компютрите и на трите — първоначално са търсели изпрани пари от наркотици, — и точно тази вътрешна информация бе дала възможност на Вашингтон да подаде безкрайната си поредица от протести пред германското правителство за правения от страната износ. Едва ли беше вина на ЦРУ, че канцлерът Кол презрително бе отхвърлил всички протести — информацията беше съвсем точна.

Ако Гиди Барзилаи си бе мислил, че ще проникне в централния компютър на Винклербанк, грешеше — просто такъв нямаше. Оставаше му да прибегне до използване на микрофони в помещения, прихващане на поща и подслушване на телефони. Само че нито едно от тези неща нямаше да реши проблема му.

Много банкови сметки изискват шифрована „парола“, за да се оперира с тях, да се теглят и превеждат средства. Притежателите на сметки обикновено използват такава дума, за да се представят в телефонен разговор или факс, но не и в писмо. При начина на работа на Винклербанк голяма шифрована сметка на чуждестранен клиент, какъвто бе случаят с Йерихон, би имала далеч по-сложна система за опериране, която можеше да е официална поява на клиента със съответните документи, удостоверяващи самоличността му, или пък чрез писмено пълномощно, приготвено в определена форма и начин, с определени шифровани думи и символи, поставени на предварително уговорени места.

Очевидно банката би приела превод от всеки, по всяко време, отвсякъде. Мосад знаеше това, защото беше плащал на Йерихон с преводи по сметка във Винклербанк, обозначена само с едно число. Виж, би било нещо съвсем различно да се убеди Винклербанк на свой ред да преведе пари.

Във всеки случай Стария Винклер сякаш бе предугадил, че по някакъв начин техниката за незаконно извличане на информация ще изпревари тази за нормалното й използване. Дяволите да го вземат, проклетника му дърт.

Единственото нещо, което саянът можеше да гарантира, бе, че подобни големи шифровани сметки положително ще бъде под личното ръководство на един от тримата вицепрезиденти и никой друг. Старецът добре, бе избрал подчинените си; репутацията и на тримата беше, че им липсва чувство за хумор, че са непреклонни и добре платени. С една дума, непробиваеми. Израел, добавяше саянът, няма от какво да се тревожи по отношение на Винклербанк. Той, разбира се, не беше схванал същността на въпроса. По това време, в първата седмица на ноември, Винклербанк започваше съвсем да идва до гуша на Гиди Барзилаи.

Един час след зазоряване имаше автобус и когато самотният фелах, седнал на крайпътен камък на около пет километра преди Ар-Рутба, стана и вдигна ръка, той намали и спря. Човекът подаде две смачкани банкноти по един динар, седна отзад, сложи кошницата с кокошки в скута си и заспа.

В центъра на града, където автобусът спря със скърцане на старите си ресори и много от пътниците слязоха, за да отидат на работа или на пазар, а други се качиха, имаше полицейски патрул. Но докато полицаите провериха картите за самоличност на качващите се, те се задоволиха да хвърлят през прашните прозорци поглед към неколцината останали вътре и не обърнаха внимание на селянина, седнал с кокошките си отзад. Търсеха подривни елементи, подозрителни субекти.

След час автобусът бръмчеше на изток, клатушкайки се и подскачайки, като от време на време се изтегляше към банкета, докато покрай него преминаваха с рев колони военни автомобили със седнали отзад брадясали новобранци, загледани в облаците прах, който вдигаха.

Със затворени очи Майк Мартин слушаше разговорите около него, улавяйки непозната дума или следа от акцент, който би могъл да е забравил. Арабският в тази част на Ирак беше определено различен от онзи в Кувейт. Щом в Багдад щеше да минава за необразован и безвреден фелах, тези провинциални ударения и фрази можеха да се окажат полезни. Малко са нещата, които обезоръжават един градски полицай така, както селският акцент.

Кокошките в кошницата на коленете му доста зле понасяха пътуването, макар да им бе пръснал зърно от джоба си и отлял вода от манерката, която сега се намираше в един ландроувър и се печеше под мрежата в пустинята зад него. При всяко по-рязко движение птиците кудкудякаха в знак на протест или пък клякаха и серяха в сламата под себе си.

Необходимо беше човек да е прекалено наблюдателен, за да забележи, че в основата си кошницата е с десет сантиметра по-дълбока отколкото вътре. Пластът слама около краката на кокошките скриваше разликата. Всъщност той беше дебел само два-три сантиметра. В кухината под нея полицаите в Ар-Рутба биха открили редица озадачаващи, но интересни предмети.

Единият беше сгъваема сателитна чиния, превърната в къса и дебела пръчка, напомняща сгъваем чадър. Освен това имаше радиопредавател, но по-мощен от онзи, който Мартин използваше в Кувейт. Багдад нямаше да предлага възможността да работи със станцията, като броди из пустинята. Продължителните предавания бяха изключени, което обясняваше последния предмет, ако не се броеше многократно зареждащата се батерия от кадмий и сребро. Това беше касетофон, но много специален.

Новите технически средства обикновено са големи, тежки и трудни за боравене. Усъвършенстването им води до две неща. „Вътрешността“ им става все по-сложна, те стават все по-малки, а работата с тях — все по-лесна.

От съвременна гледна точка радиопредавателите, които са мъкнели във франция агентите на Британската служба за специални операции по време на Втората световна война, са били нещо кошмарно. Заемали са цял куфар и за да работят, им е трябвала антена, опъната на метри покрай някой улук, имали са лампи с големината на крушки за осветление и са можели да предават съобщения само по морза. Затова операторът е трябвало да чука безкрайно дълго, докато немските пеленгатори са го засичали, триангулирали са източника и са го хващали.

Касетофонът на Мартин се управляваше много лесно, но имаше някои извънредно полезни функции. В микрофона му можеше да се издиктува, бавно и отчетливо, десетминутно съобщение. Преди да бъде записано на лентата, един силиконов чип го шифроваше, обърквайки всичко така, че дори и да успееха да го прихванат, иракчаните нямаше да могат да го дешифрират.

При натискане на едно копче лентата се пренавиваше. Друго копче правеше презапис, но на скорост двеста пъти по-голяма, свеждайки съобщението до трисекундно „цвърчене“, което на практика беше почти невъзможно да се проследи.

Точно това „цвърчене“ щеше да изпрати предавателят, когато се свържеше със сателитната чиния, батерията и касетофона. В Рияд съобщението щеше да бъде уловено, забавено, дешифрирано и пуснато на „открит“ текст.

Мартин слезе от автобуса на крайната му спирка в Рамади и взе друг, който минаваше покрай езерото Хабания и бившата база на Кралските военновъздушни сили, сега превърната в съвременна иракска база за изтребители. В предградията на Багдад автобусът беше спрян и провериха всички карти за самоличност.

Мартин Стоеше покорно на опашката, стиснал кокошките си, докато пътниците се приближаваха към масата, където седеше сержант от полицията. Когато му дойде редът, той остави кошницата на пода и извади картата си за самоличност. Сержантът й хвърли един поглед. Беше му горещо и изпитваше жажда. Отдавна беше на работа. Посочи месторождението на притежателя й.

— Къде е това?

— Малко селце северно от Баджи. Известно с пъпешите си, бей.

Устните на сержанта трепнаха. „Бей“ беше почтително обръщение, което датираше от времето на турската империя, затова сега рядко се употребяваше, и то само от хора от затънтената провинция. Махна му с ръка да върви; Мартин си взе кокошките и се върна в автобуса.

Малко преди седем автобусът спря и майор Мартин слезе на главната автогара в Кадхимия, Багдад.

Глава 11

Разстоянието от автогарата, намираща се в северната част на града, до къщата на първия секретар на съветското посолство в квартала Мансур беше доста голямо, но Мартин нямаше нищо против да се разходи в ранната вечер.

От една страна, в продължение на дванайсет часа, изминавайки близо четиристотинте километра от Ар-Рутба до столицата, бе седял затворен в два автобуса, при това далеч не луксозни. От друга страна, разходката му даде възможност да вдъхне отново атмосферата, да „усети“ града, който не бе виждал, откакто двайсет и четири години преди това замина с пътническия самолет за Лондон като притеснителен тринайсетгодишен ученик.

Настъпила бе голяма промяна. Градът, който помнеше, беше твърде арабски, много по-малък, струпан около централните квартали Шаик Омар и Садун на северозападния бряг на Тигър, в Рисафа и около Аалам, от другата страна на реката, в Карч. Животът кипеше преди всичко в този вътрешен град — тесни улици, пазари, джамии, чиито минарета се извисяваха в небето, за да напомнят на хората, че са подчинени на Аллах.

Двайсетте години петролни приходи бяха донесли дълги магистрали с по две платна, разсичащи празните някога пространства, с надлези и детелини. Колите се бяха намножили, а към нощното небе напираха небостъргачи.

Когато стигна по дългата улица „Рабия“ до Мансур, кварталът му се стори почти неузнаваем. Спомняше си откритите пространства около клуб „Мансур“, където баща му водеше семейството в неделните следобеди. Кварталът явно продължаваше да е скъп, но всичко вече беше запълнено с улици и резиденции за онези, които можеха да си позволят да живеят нашироко.

Мина на неколкостотин метра от старото начално училище на господин Хартли, където бе учил уроците си и бе играл в междучасията с приятелите си Хасан Рахмани и Абделкарим Бадри, но в тъмното не можа да познае улицата. Знаеше точно каква работа върши Хасан сега, но почти четвърт век не бе чувал нищичко за двамата сина на доктор Бадри. Дали малкият, Осман, със склонността му към математиката, наистина е станал инженер? А Абделкарим, който печелеше награди за рецитиране на английска поезия, дали той пък на свой ред не е станал поет или писател?

Ако беше ходил с обичайната спортна стъпка на хората от САС, би изминал разстоянието за половината от това време. Но също така някой можеше да му напомни, както на двамата инженери в Кувейт, „облякъл си се като арабин, но ходиш като англичанин“.

Тъй като на краката си нямаше високи походни обувки с връзки, а носеше платнени чехли с изплетени от въже ходила, така както се обуваха бедните иракски фелахи, той се тътреше с приведени рамене и със забита в земята глава.

В Рияд му бяха показали съвременна карта на Багдад и много снимки, направени от голяма височина, но увеличени до положение, че да може с помощта на лупа да види обградените със стени градини, плувните басейни и колите на богатите и властимащите.

Всичко това бе запаметил. Зави наляво по улица „Йордания“ и непосредствено след площад „Ярмък“ сви надясно по обточеното с дървета авеню, където живееше съветският дипломат.

През шейсетте години, под управлението на Касем и генералите, които го поддържаха, СССР заемаше облагодетелствано и престижно положение в Багдад, правейки се, че е прегърнал арабския национализъм, защото го смяташе насочен против Запада, и в същото време се мъчеше да обърне арабския свят към комунизма. В онези години съветската мисия закупи няколко големи резиденции извън територията на посолството, което не успяваше да подслони нарастващия персонал, като на тези сгради и заобикалящите ги паркове бе предоставен статут на съветска територия. Дори Саддам Хюсейн не бе сварил да отмени тази привилегия, още повече че до средата на осемдесетте години основният доставчик на оръжие за него беше Москва, а 6000 съветски военни съветници подготвяха военновъздушните му сили и танковите войски, въоръжени със съветска техника.

Мартин откри вилата и я разпозна по малката месингова табелка, която известяваше, че това е резиденция, принадлежаща на посолството на СССР. Дръпна веригата до портата и зачака.

След няколко минути тя се отвори и на нея се показа едър, ниско остриган руснак, облечен в белия кител на прислужник.

— Да? — рече той.

Мартин отвърна на арабски, с угодническото хленчене на молител, който говори на стоящ по-горе от него. Руснакът се намръщи. Мартин бръкна в дрехата и извади картата си за самоличност. Това вече беше познато на прислужника, в неговата страна знаеха какво е това личен паспорт. Взе картата, каза: „Чакай“ на арабски и затвори вратата.

Върна се след пет минути, давайки знак на иракчанина в зацапания диш-даш да мине в двора. Тръгнаха към стълбите, които водеха към главния вход на вилата. Когато стигнаха до подножието им, горе се появи един мъж, който рече на слугата на руски:

— Достатъчно, аз ще се оправя.

Слугата изгледа за последен път арабина кръвнишки и влезе в къщата.

Юрий Куликов, първи секретар на Съветското посолство, беше професионален дипломат, за когото заповедта, получена от Москва, беше скандална, но неизбежна. Явно в момента вечеряше, защото стискаше в ръка салфетка, с която си попиваше устните, докато слизаше по стълбите.

— Ето те значи — рече на руски той. — Виж какво, след като трябва да изпълняваме този фарс, да го изпълняваме. Но лично аз няма да имам нищо общо с това. Понимаеш?

Мартин, който не говореше руски, сви безпомощно рамене и рече на арабски:

— Моля, бей?

Куликов прие промяната на езика като неизречено безочие. Мартин осъзна, че съветският дипломат наистина смята нежелания нов член на персонала си за свой сънародник, натрапен от онези скапани шпиони от Лубянка в Москва, и изпита иронично задоволство.

— О, много добре, щом така искаш, нека да е арабски — рече троснато Куликов. И той беше учил арабски, който говореше добре с остър руски акцент, и проклет да беше, ако се оставеше този агент на КГБ да му се перчи насреща.

Затова продължи на арабски.

— Ето ти картата. Ето и писмото, което наредих да приготвят за теб. Ще живееш в бараката в далечния край на градината, ще я поддържаш в ред и ще ходиш на пазар. Извън това не искам нищо да зная. Ако те хванат, ще казвам, че съм те взел най-добронамерено. Сега върви си върши работата и махни тези проклети кокошки. Не искам да ми съсипят градината.

Де да беше така, мислеше си той вкиснат, докато се връщаше да довърши прекъснатата си вечеря. Ако пипнат този селяндур, онези от АМАМ скоро ще разберат, че е руснак, и уверението, че е от неговия персонал по случайност, щеше да звучи толкова правдоподобно, колкото че по Тигър карат кънки. Вътрешно Юрий Куликов кипеше от гняв към Москва.

Майк Мартин откри квартирата си при задната стена на трите декара градина. Беше бунгало с едно помещение, в което имаше походно легло, маса, два стола, ред куки на стената, кана и леген на шкафа в единия ъгъл.

По-нататъшното проучване разкри наблизо нужник и кран със студена вода на стената. Тоалетът очевидно щеше да е съвсем примитивен, а храната вероятно щяха да му подават от вратата на кухнята, зад вилата. Въздъхна. Къщата край Рияд остана много далеч. Намери няколко свещи и кибрит. На мъждивата им светлина метна одеяла на прозорците и се залови да обработва грубите плочи на пода с джобното си ножче.

След като цял час стърга плесенясалия хоросан, успя да вдигне четири от тях, а след още четвърт час копане с цветарската лопатка, която откри в близката барака с инструменти, направи дупка, която можа да поеме радиостанцията, батериите, касетофона и сателитната чиния. Смес от кал и слюнка, натрита в цепнатините между плочите, скри и последните следи от дейността му.

Малко преди полунощ изряза с ножа си фалшивото дъно на кошницата и изсипа сламата на истинското дъно, така че не остана и следа от празното място отдолу. Докато работеше, кокошките ровеха по пода, търсейки с надежда несъществуващи зърна, но не ги намериха и изкълваха няколко буболечки.

Мартин изяде последните маслини и остатъка от сиренето, сподели парчето питка със спътничките си, заедно с канче вода, налято от крана на стената.

Кокошките бяха върнати в кошницата и ако все пак забелязаха, че домът им е с десет сантиметра по-дълбок, не се оплакаха. Бяха уморени и заспаха.

Като последен жест преди да се завие в одеялото и да последва примера им, Мартин препика обилно в тъмното розите на Куликов.

Вътрешният му часовник го накара да се събуди в 4 сутринта. Извади апаратурата от пластмасовите торбички, записа кратко съобщение за Рияд, ускори го двеста пъти, свърза касетофона с предавателя и изправи сателитната чиния, която зае по-голямата част от мястото в средата на бараката, и я насочи към отворената врата.

В 4.45 ч. изпрати единичен „откос“ по канала за деня, разглоби отново всичко и го върна под пода.

Небето над Рияд все още беше катраненочерно, когато една подобна чиния на покрива над бюрото на СИС улови едносекундния сигнал и го подаде в комуникационния център. „Прозорецът“ за предаванията беше от 4.30 до 5.00 ч. сутринта и прослушвателите стояха будни.

Две въртящи се ленти записаха предаването от Багдад и предупредителната светлина премига, за да привлече вниманието на операторите. Те забавиха съобщението двеста пъти, докато зазвуча в слушалките в „открит“ текст. Един от тях го стенографира, сетне го написа на пишеща машина и излезе от стаята.

В 5.15 ч. някаква ръка разтърси и събуди ръководителя на бюрото Джулиан Грей.

— Черната мечка. Настанил се е.

С нарастваща възбуда Грей прочете дешифровката и отиде да събуди Саймън Паксман. Ръководителят на сектора за Ирак сега беше командирован за продължително време в Рияд, а задълженията му в Лондон бяха поети от неговия помощник. Той седна в леглото съвършено буден и прочете листчето.

— Мамка му, дотук добре.

— Проблемът може да възникне — рече Грей, — когато се опита да събуди Йерихон.

Мисълта беше отрезвяваща. Бившият агент на Мосад в Багдад стоеше изключен от системата цели три месеца. Можеше да е разкрит, заловен, или просто да не желае повече да работи. Можеше да е изпратен далеч, още повече ако се окажеше, че това е генералът, който командваше войските в Кувейт. Всичко можеше да се е случило. Паксман стана.

— Обади се в Лондон. Дали ще има кафе?

— Ще кажа на Мохамед да направи — отвърна Грей.

В пет и половина, когато хората в къщата се размърдаха, Майк Мартин поливаше лехите. Готвачката, гърдеста рускиня, го видя от прозореца си и когато водата завря, го извика от кухнята.

— Как вас зовут? — попита тя, сетне помисли за момент и използва арабската дума за „име“.

— Махмуд — отвърна Мартин.

— Е, ето ти чаша кафе, Махмуд.

Мартин кимна с глава няколко пъти в знак, че е очарован, мърморейки „шукрън“ и поемайки горещата чаша с две ръце. Не се шегуваше — кафето беше чудесно, истинско и първата топла напитка, откакто пи чай откъм саудитската страна на границата.

Закуската беше в седем, купа леща и питка, които омете. Явно слугата от предишната вечер и съпругата му, готвачката, се грижеха за първия секретар Куликов, който изглежда беше неженен. В осем Мартин се бе запознал с шофьора, иракчанин, който знаеше малко руски и можеше да се използва да превежда прости неща.

Майк реши да не се сближава прекалено с шофьора, който можеше да е пробутан от АМАМ или дори от контраразузнаването на Рахмани. Оказа се, че това не е проблем; агент или не, шофьорът беше сноб и се отнесе с презрение към новия градинар. Все пак се съгласи да обясни на готвачката, че Мартин трябва да излезе за малко, защото работодателят им му е заповядал да се отърве от кокошките си.

Веднъж озовал се на улицата, той се отправи към автогарата, пускайки кокошките на свобода на едно празно място по пътя. Както е присъщо на много арабски градове, автогарата на Багдад не е просто място, където човек се качва на автобуси, отправили се към провинцията. Той е кипеж от трудови хора, където човек може да купи и продаде разни неща. Покрай южната стена е разположен много полезен битпазар. Там, след необходимия пазарлък, Мартин купи раздрънкан велосипед, който скърцаше жаловито, когато човек се качеше на него, но скоро, след като му се капна малко масло, замлъкна в знак на благодарност.

Той знаеше, че няма да разполага с кола и дори моторът би изглеждал прекален лукс за един скромен градинар. Спомняше си как слугата на баща му въртеше педалите от пазар на пазар из града, за да купи продуктите за деня, а доколкото виждаше, велосипедът продължаваше да е съвършено нормален начин на придвижване на обикновените хора.

Поработи малко с джобното ножче и изряза капака на кафеза за пилетата, превръщайки го в отворена квадратна кошница, която прикрепи отзад към багажника с помощта на две здрави гумени въжета, направени от вентилаторни ремъци, които купи от забутан гараж.

Отиде с велосипеда обратно в центъра и от един книжар на улица „Шурджа“, срещу католическата черква „Свети Йосиф“, където ходят да се молят християните халдейци, купи четири разноцветни тебешира.

Спомняше си района от дете, Агид ал Насара, или Християнския квартал, а улиците „Шурджа“ и „Банк“ продължаваха да са пълни с неправилно паркирани коли и чужденци, които бродеха из магазините за билки и подправки.

Когато беше момче, през Тигър имаше само три моста: Железопътния на север, Новия мост в средата, и Фейсал на юг. Сега бяха станали девет. Четири дни след началото на въздушната война, която все още предстоеше да започне, не остана и един, защото Черната дупка в Рияд ги включи в целите и всички бяха разрушени. Но в тази последна седмица на ноември животът в града течеше неспирно през тях.

Другото, което забеляза, беше вездесъщото присъствие на АМАМ, тайната полиция, макар че повечето от представителите й не се стараеха да остават в тайна. Те наблюдаваха по ъглите на улиците и от паркирани коли. На два пъти видя да спират чужденци и да искат от тях да покажат личните си карти, и още два пъти същото нещо се случи на иракчани. Чужденците посрещаха това с примирено раздразнение, но иракчаните проявяваха страх.

На пръв поглед животът в града течеше нормално и жителите на Багдад бяха все така весело настроени, както ги помнеше, но антените му долавяха, че под повърхността върви, силно и дълбоко, течението на страха, наложен от тиранина в големия палат надолу по реката, към моста Тамуз.

Само веднъж тази сутрин той долови намек за онова, което мнозина иракчани изпитваха всеки Божи ден. Беше на пазара за плодове и зеленчуци в Касра и се пазареше с един възрастен продавач за цената на малко пресни плодове. След като руснаците щяха да го хранят с варива и хляб, можеше да подсили менюто си с по някой и друг плод.

Наблизо четирима от АМАМ обискираха грубо един младеж, а сетне го пуснаха да си върви. Старият продавач на плодове се изкашля, плю в праха, като за малко не улучи няколко от своите патладжани, и промърмори.

— Един ден Бени Наджи ще се върнат и ще прогонят тази измет.

— Внимавай, старче, това са глупави приказки — прошепна Мартин, опипвайки прасковите, за да се увери дали са зрели. Старецът се втренчи в него.

— Откъде си, братко?

— От далече. Едно село на север, отвъд Баджи.

— Ако се вслушаш в съвета на един старец, върни се там. Много съм видял. От небето ще дойдат Бени Наджи, да, и Бени ел Калб.

Отново се изплю и този път патладжаните нямаха късмет. Мартин купи праскови и лимони и завъртя педалите по обратния път. По пладне беше в къщата на първия секретар на Съветското посолство. Куликов отдавна бе отишъл в посолството заедно с шофьора, затова, макар готвачката да му се скара на руски, той сви рамене и се зае с градината.

Но старият човек го заинтригува. Както изглежда, някои предвиждаха навлизането в собствената им страна и нямаха нищо против него. Изразът „ще прогони тази измет“ би могъл да се отнася само до тайната полиция, а оттам и до Саддам Хюсейн.

По улиците на Багдад наричат англичаните Бени Наджи. Кой точно е този Наджи, остава неясно, защото е обвит в мъглявината на миналото, но се смята, че е бил мъдър и свят човек. Младите британски офицери, изпратени по тези места по време на империята, ходели да го видят, да седнат в краката му и да слушат мъдрите му слова. Макар да били християни и следователно неверници, се отнасял с тях като със собствени синове, затова хората започнали да ги наричат „синовете на Наджи“.

Американците ги наричат Бени ел Калб. На арабски „калб“ означава куче, а, за съжаление, в арабската култура на кучето не се гледа с добро око.

Гидеон Барзилаи откри поне нещо успокоително в доклада за Винклербанк, осигурен от банкера-саян на посолството. То му показа посоката, в която трябва да тръгне.

Първата му задача трябваше да е да разбере кой от тримата вицепрезиденти: Кеслер, Гемютлих и Блай, управлява сметката на иракския ренегат Йерихон.

Най-бързо това би станало с телефонен разговор, но от доклада му бе станало ясно, че нито един от тях няма да каже нищо по отворена линия.

Отправи искане в дълбоко закодирано съобщение, изпратено от укрепеното под Израелското посолство във Виена бюро на Мосад, и получи положителен отговор от Тел Авив.

Той имаше формата на писмо, подправено на истинска бланка, измъкната от една от най-старите и ползващи се с добра репутация банки във Великобритания — Кутс, Лондон, банкери на Нейно величество кралицата.

Подписът дори беше идеално факсимиле от автографа на действително съществуващ висш служител на Кутс в Отдела за чужбина. Както на плика, така и в писмото нямаше обръщение по име и то започваше просто с: „Уважаеми господине…“

Текстът беше прост и по същество. Важен клиент на Кутс скоро щял да прави значителен превод в шифрованата сметка на клиент на Винклербанк, а именно сметка номер еди-кой си. Клиентът на Кутс им съобщил, че поради технически причини ще има забавяне от няколко дни до осъществяването на превода. Ако клиентът на Винклербанк запита защо сумата не е пристигнала навреме, Кутс ще бъдат изключително благодарни, ако господата Винклер информират техния клиент, че преводът наистина е на път и ще пристигне без никакво излишно забавяне. И, накрая, Кутс ще са много благодарни, ако бъдат уведомени за пристигането на своето писмо.

Барзилаи смяташе, че тъй като банките обичат да получават пари, а Винклербанк повече от много други, сериозната стара банка на улица „Балгасе“ ще бъде така любезна да отговори с писмо на банкерите на кралската династия Уиндзор. И се оказа прав.

Пликът от Тел Авив съответстваше на хартията и носеше британски печати, очевидно нанесени от пощенската станция на Трафалгар Скуеър два дни преди това. Беше адресиран до ДИРЕКТОРА, СМЕТКИ НА ЗАДГРАНИЧНИ КЛИЕНТИ, ВИНКЛЕРБАНК и т.н. Разбира се, такава длъжност във Винклербанк нямаше, тъй като работата беше разделена между трима.

Пликът беше пъхнат късно през нощта в пощенската кутия на банката.

По това време специалният екип Ярид наблюдаваше банката вече цяла седмица, отбелязвайки и снимайки рутинното й ежедневие — кога я отварят и затварят, кога пристига пощата, кога тръгва куриерът из града, кога служителката на рецепцията сяда зад бюрото си във фоайето на партера, а охраната — на едно по-малко бюро срещу нея.

Винклербанк не беше настанена в нова сграда. „Балгасе“, както и целият район на Францисканерплац се намира в старата част на града, близо до Зингерщрасе. Вероятно сградата на банката някога е била жилище на семейство на тежък търговец, солидна и просторна, скрита зад тежка дървена врата, украсена с дискретна месингова табела. Хората от екипа бяха разгледали разположението на подобна къща на площада, представяйки се за клиенти на счетоводната кантора, настанена в нея. Сградата беше само пететажна, с не повече от шест стаи на етаж.

Едно от нещата, които те забелязаха, бе, че всяка вечер, тъкмо преди времето за затваряне, изходящата кореспонденция се пуска в пощенската кутия на площада. Тази работа вършеше портиерът-охрана, който след това се връщаше в сградата, за да държи вратата отворена, докато персоналът излезе навън. Най-накрая, преди да си тръгне самият той за вкъщи, пускаше в сградата нощния пазач, който се затваряше отвътре, дърпайки безброй резета, сякаш дебелата дървена врата трябваше да издържи удара на брониран автомобил.

Преди пликът от Кутс, Лондон, да бъде пуснат в пощенската кутия на банката, ръководителят на „техничарите“ от Невиот разгледа пощенската кутия на Францисканерплац и презрително се изсмя. Тя едва ли представляваше проблем. Един от хората му беше първокласен специалист по отваряне на ключалки и той я отвори и затвори за три минути. Благодарение на онова, което разбра за нея, когато я отвори, той успя да направи ключ. След няколко дребни донатъкмявания изработеният от него ключ работеше не по-зле от този на пощенския служител.

По-нататъшното наблюдение разкри, че охраната на банката пуска изходящата кореспонденция между двайсет и трийсет минути преди редовното й събиране в 6 ч. следобед от служебния пикап на пощите.

В деня, когато писмото на Кутс падна през процепа на пощенската кутия, хората от специалния екип Ярид и ключарят от Невиот работеха съвместно. Докато охраната на банката се връщаше по уличката към сградата, ключарят отвори вратичката на пощенската кутия. Двайсет и двата плика от Винклербанк лежаха най-отгоре. За трийсет секунди извадиха плика адресиран до господата Кутс в Лондон, върнаха останалите и заключиха отново кутията.

И петимата членове на екипа Ярид бяха пръснати по площада, за да не би някой да се опита да попречи на „пощаджията“, чиято униформа, купена набързо във вехтошарски магазин, приличаше забележително на действителните униформи на виенските пощенски служители.

Добродушните виенчани не бяха свикнали агенти от Близкия изток да нарушават неприкосновеността на пощенските им кутии; на площада по това време имаше само двама души и никой от тях не обърна внимание на човека, който изглеждаше като пощенски служител и се занимаваше със законната си работа. Двайсет минути по-късно истинският пощенски служител свърши онова, което трябваше, но предишните минувачи вече ги нямаше, и на тяхно място бяха дошли други.

Барзилаи отвори отговора на Винклербанк до Кутс и забеляза, че е кратък, но любезен, като уведомяваше за получаването на писмото им. Бе написан на приличен английски и подписан от Волфганг Гемютлих. Ръководителят на операцията вече знаеше точно кой контролира сметката на Йерихон. Оставаше да го пречупят или да се доберат до него. Но Барзилаи не знаеше, че проблемите му едва сега започват.

Когато Майк Мартин напусна руската резиденция в Мансур, отдавна се беше стъмнило. Не виждаше никаква причина да безпокои руснаците, излизайки през главната врата; имаше една много по-малка врата на задната стена с ръждясала ключалка, от която му дадоха ключ. Той извади велосипеда си на уличката, заключи отново вратата и започна да върти педалите.

Знаеше, че му предстои много работа. Чилийският дипломат Монкада беше описал подробно и точно на служителите на Мосад, които го разпитаха след като напусна страната, къде е разположил трите тайника предназначени за съобщения от него за Йерихон, и къде трябва да се сложат знаците с тебешир, за да подскажат на невидимия информатор, че го чака съобщение. Мартин реши, че не му остава друго, освен да използва и трите наведнъж, като остави едно и също съобщение навсякъде.

Беше написал тези съобщения на арабски на тънка хартия за въздушна поща и бе сгънал всяко от тях в квадратна пластмасова торбичка. Трите торбички бяха прикрепени с лепенки от вътрешната страна на бедрото му. Тебеширите се намираха в страничен джоб.

Първата му спирка беше гробището Алуазия, от другата страна на реката в Рисафа. Познаваше го, защото го помнеше от едно време и го бе разучавал продължително на снимки в Рияд. Но да намери вадещата се тухла в тъмното, беше нещо съвсем различно.

Около десет минути опипва с върховете на пръстите в тъмнината, преди да открие онова, което му трябваше. Но беше точно там, където бе казал Монкада. Измъкна тухлата, пъхна пластмасовия плик зад нея и я върна на мястото й.

Следващият обект също беше стара и разнебитена стена, този път близо до разрушената крепост в Аадхамия, където от древния ров бе останало едно застояло езерце. Недалеч от крепостта се намираше светилището Иман Аладхам, старо и рухнало като крепостта. Мартин намери стената и самотното дърво, растящо опряно в нея. Пресегна се зад дървото и преброи десет реда тухли от горе на долу. Десетата тухла се клатеше като прогнил зъб. Мартин провери дали някой не го следи, но беше съвършено сам; никой не би искал да се доближи до това пусто място след стъмване.

Третата и последна спирка беше друго гробище, този път британското, отдавна изоставено, в Уазирая, близо до Турското посолство. Както и в Кувейт, трябваше да намери един гроб, но скривалището не беше под мрамора на плочата, а в малка каменна ваза, циментирана там, където би трябвало да е надгробният камък, в края на отдавна изоставен парцел.

— Няма нищо — прошепна Мартин на отдавна покойния войник на Империята, който почиваше отдолу, — продължавай в същия дух, чудесно се справяш.

Тъй като Монкада беше работил в сградата на Обединените нации на километри надолу по пътя за летището, той съвсем разумно беше избрал местата, където да оставя знаците с тебешир, близо до широките улици на Мансур, за да могат да се забелязват от минаваща кола. Правилото беше, че онзи, който види знака, ще разбере за кой от тайниците става дума и ще го изтрие с влажна кърпа. Минавайки оттам след ден-два, онзи, който е поставил знака, ще забележи, че го няма, и ще знае, че съобщението му е получено и (по всяка вероятност) тайникът е посетен, а пратката — прибрана.

По този начин двамата агенти бяха поддържали, без да се срещнат, връзка в продължение на две години.

За разлика от Монкада, Мартин нямаше кола, затова въртя педалите на велосипеда по цялото това разстояние. Първия знак, кръста на Свети Андрей, наподобяващ „X“, направи със син тебешир върху каменна колона при портата на изоставена резиденция.

Втория, Лорански кръст[3], нанесе с бял тебешир върху ръждивочервената ламаринена врата на гараж, намиращ се на гърба на една къща в Ярмък. Третият — ислямски полумесец с хоризонтална черта през средата, изписа с червен тебешир върху стената на сградата на Съюза на арабските журналисти, в края на квартала Мутанаби. Иракските журналисти не са насърчавани да проявяват голямо любопитство и някакъв знак с тебешир на стената им едва ли щеше да попадне в заглавията.

Нямаше как да знае, въпреки предположението на Монкада, че информаторът може да се върне, дали Йерихон продължава да кръстосва града и да наднича от прозореца на колата си да види дали по разни стени има оставени знаци. Оставаше му само да проверява всеки ден и да чака.

Беше 7 ноември, когато забеляза, че знака с бял тебешир го няма. Дали пък собственикът на гаража не бе решил да почисти ръждясалата тенекия?

Мартин продължи нататък. Липсваше и синият тебешир на портата; също така и червеният на стената на журналистите.

Тази нощ той посети и трите тайника, предвидени за съобщения от Йерихон за неговата свръзка.

Единият беше зад разхлабена тухла на гърба на стената, която затваря зеленчуковия пазар Касра откъм ул. „Садуна“. Там го чакаше сгънат лист тънка като лукова ципа хартия. Вторият — под един разхлабен камък на перваза на полусъборена къща в лабиринта от криви улички на северния бряг на реката, близо до моста Шухада — даде същия резултат. В третия и последен, под разхлабена плоча от настилката на изоставен двор до Абу Науас, намери трети къс тънка хартия.

Мартин ги залепи с лента около лявото си бедро и завъртя педалите към Мансур.

На трептящата светлина на свещта ги прочете. Съдържаха едно и също съобщение. Йерихон бил жив и здрав. Готов бил да работи отново за Запада и разбирал, че сега англичаните и американците са получателите на неговата информация. Но рисковете бяха нараснали неимоверно, и съответно на това и хонорарите му. Очакваше да разбере дали са съгласни на тези условия и да му кажат какво искат да знаят.

Мартин изгори трите съобщения и смачка пепелта на прах. Вече знаеше отговорите и на двете запитвания. Лангли беше готов да прояви щедрост, истинска щедрост, ако продуктът е качествен. Що се отнася до необходимата информация, Мартин беше запаметил списък от въпроси относно настроението на Саддам, неговата стратегия и разположението на големи командни центрове и места, където се произвеждат оръжия за масово унищожение.

Тъкмо преди разсъмване той изпрати известие на Рияд:

ЙЕРИХОН ОТНОВО ВЛИЗА В ИГРАТА.

На 10 ноември д-р Тери Мартин се върна в малкия си и разхвърлян кабинет във факултета по ориенталистика и африканистика и намери бележка от секретарката си, сложена на видно място на подложката за писане.

„Обади се някакъв господин Плъмър; каза, че имате телефонния му номер и знаете за какво става дума.“

Текстът беше рязък и това показваше, че г-ца Уърдсуърд е била раздразнена. Тя беше дама, на която се харесваше да покровителства поверените й академични бройки по собственическия начин, присъщ на кокошка, измътила пиленца. А това очевидно означаваше, че трябва да знае какво става по всяко време. Хората, които отказваха да й кажат защо се обаждат и по какъв въпрос, не се радваха на нейното одобрение.

Зимният семестър беше в разгара си и при купа нови студенти, с които трябваше да се оправя, Тери Мартин почти беше забравил за молбата си към директора на Арабския сектор в Правителствения щаб на съобщенията.

Когато се обади, Плъмър беше излязъл да обядва; Мартин беше зает със следобедни лекции до четири. Обади се в Глостършър в пет и хвана Плъмър тъкмо преди да си тръгне за вкъщи.

— А, да — рече Плъмър. — Спомняте си, че помолихте да ви дадем нещо странно, нещо неразбираемо, нали? Нашата станция в Кипър е уловила нещо, което изглежда изключително трудно. Можете да го чуете, ако искате.

— Тук в Лондон ли? — попита Мартин.

— О, не, боя се, че не. Разбира се, имаме го на лента, но честно казано, трябва да го чуете на голямата машина с всички нейни възможности за усилване на звука. Обикновен касетофон няма да има това качество. Записът е доста глух, дори моите араби не могат да го разберат.

И за двамата дните до края на седмицата бяха заети изцяло. Мартин се съгласи да отиде с колата си в неделя, а Плъмър предложи да го заведе на обед в „една доста прилична кръчма на около километър и половина от службата“.

Никой в заведението с дебели стари греди на тавана не обърна внимание на двамата мъже, облечени в сака от туид. И двамата поръчаха неделното печено говеждо и йоркширски пудинг.

— Не знаем кои разговарят — рече Плъмър, — но очевидно това са доста високопоставени хора. По някаква причина оня, който се обажда, използва открита телефонна линия и изглежда се връща от Кувейт. Може би това е телефонът в колата му — знаем, че не е от армейската мрежа, следователно човекът, с когото вероятно говори, не е военен. Може би е някакъв висш служител.

Говеждото дойде и те престанаха да разговарят, докато им го сервираха с печени картофи и пащърнак. Когато сервитьорката ги остави, Плъмър продължи.

— Този, който се обажда, сякаш обсъжда съобщения на Иракските военновъздушни сили, че американците и англичаните все по-често изпращат въздушни патрули току до границата, които в последния миг завиват встрани.

Мартин кимна. Беше чувал за тази тактика. Тя имаше за цел да проследи каква ще е реакцията на иракската противовъздушна отбрана на такива привидни навлизания в тяхното въздушно пространство, като по този начин я принуди да „освети“ радарните си екрани и насочващите приспособления на ракетите САМ, така че точното им местоположение да бъде засечено от самолетите АУАКС, които кръжаха над Персийския залив.

— Той споменава за Бени ел Калб. Кучите синове, имайки предвид американците, а онзи, от другата страна, се смее и подхвърля, че Ирак греши, като реагира на тази тактика, която очевидно цели да разкрие позициите на отбраната му.

Сетне първият човек споменава нещо, което не можем да разберем. На това място има някакво изкривяване, атмосферни смущения или нещо от този род. Успяваме да усилим звука и да отстраним страничния шум, но на това място той произнася неясно думите си.

Във всеки случай другият се ядосва и му казва да млъкне и да затвори телефона. Нещо повече, този същият, за когото смятаме, че се намира в Багдад, трясва слушалката. Бих желал да чуеш последните две изречения.

След обяда Плъмър закара Мартин до прослушвателния комплекс, който продължаваше да работи по същия начин, както и във всеки работен ден. В едно изолирано от външни шумове помещение, което приличаше много на звукозаписно студио, Плъмър нареди на един оператор да пусне тайнствения запис. Двамата с Мартин седяха мълчаливо, докато гърлените гласове от Ирак изпълниха стаята.

Разговорът започна така, както го описа Плъмър. Към края иракчанинът, който, както изглеждаше, се бе обадил, сякаш се възбуди. Гласът му промени височината си.

— Не за дълго, рефик. Скоро ще…

Сетне започнаха страничните шумове и думите се изкривиха. Но те подействаха върху човека в Багдад като шок. Той прекъсна другия:

— Млъкни, ибн-ал-гахба.

Сетне тресна слушалката, сякаш внезапно и с ужас осъзнал, че линията не е сигурна.

Операторът пусна записа три пъти на малко по-различна скорост.

— Какво смяташ?

— Първо, и двамата са партийни членове — отвърна Мартин. — Само хората от партийната йерархия използват обръщението „рефик“, другарю.

— Точно така, следователно имаме двама големи началници, които си бъбрят за струпването на американско оръжие и за провокациите на американската авиация при границата.

— После един от тях се възбужда, вероятно се гневи, донякъде изпада в екзалтация. Използва израза „не за дълго“…

— Иска да каже, че ще настъпят промени ли? — попита Плъмър.

— Така изглежда — отвърна Мартин.

— Следват изкривените думи. Но чуй как реагира другият, Тери. Той не само прекъсва разговора, а нарича колегата си „курвенски син“. Доста силничко, а?

— Много силно. Само по-старшият от двамата може да използва този израз и да му се размине — потвърди Мартин. — Какво, по дяволите, го е предизвикало?

— Изкривената част от записа. Чуй отново.

Операторът пусна отново тази фраза.

— Нещо за Аллах? — предположи Плъмър. — Скоро ще бъдем с Аллах? Ще бъдем в ръцете на Аллах?

— На мен ми звучи като: „Скоро ще имаме… нещо… нещо… Аллах“.

— Добре, Тери. Готов съм да се съглася. Може би „Аллах ще ни се притече на помощ“…?

— Да, но тогава защо другият ще избухне в ярост? — попита Мартин. — Да призовеш добрата воля на Всевишния на своя страна не е нещо ново. Нито пък обидно. Не зная. Можеш ли да ми дадеш презапис на лента да го слушам у дома?

— Разбира се.

— Пита ли американските братовчеди за това?

Макар и само от няколко седмици да се намираше в контакт с този странен свят, Тери Мартин започваше да използва неговия език. За хората от британското разузнаване собствените им колеги са „приятели“, а американските — „братовчеди“.

— Разбира се. Във форт Мийд са хванали същия разговор чрез един от сателитите. И те не могат да го разберат. Всъщност не му отдават голямо значение. За тях е маловажен.

Тери Мартин потегли обратно с колата с малката касета в джоба си. За голямо раздразнение на Хилари той непрекъснато пускаше краткия разговор на касетофона до леглото им. На протестите Тери отвръщаше, че понякога и Хилари се върти като шугав, докато открие някоя от думите в кръстословицата на „Таймс“. Хилари се възмути от сравнението.

— Поне научавам отговора на следващата сутрин — сопна се той, обърна се настрана и заспа.

Тери Мартин не намери отговора на следващата сутрин, дори и на по-следващата. Той пускаше записа през междучасията и във всеки свободен момент, нахвърляйки възможните алтернативи за неясните думи. Но смисълът все така му убягваше. Защо другият участник в разговора така се гневи на едно безобидно споменаване на Аллах?

Едва пет дни по-късно проумя какво означават двата гърлени и шипящият звук, които съдържаше изкривената фраза.

Веднага опита да се свърже със Саймън Паксман в Сенчъри Хаус, но му казаха, че той ще отсъства до второ нареждане. Помоли да го свържат със Стив Ланг, но оперативният ръководител за Близкия изток също не беше на разположение.

Паксман беше в продължителна командировка в щаба на СИС в Рияд; Ланг се намираше там за важно съвещание с Чип Барбър от ЦРУ.

Човекът, когото наричаха „наблюдателя“, пристигна от Тел Авив през Лондон и Франкфурт във Виена, където никой не го посрещна. Взе такси от аерогара „Швехат“ до хотел „Шератон“, където имаше резервация.

Той беше червендалест и общителен мъж, виден американски адвокат от Ню Йорк, снабден с необходимите документи за това. Американският му английски беше безпогрешен, което съвсем не беше изненадващо, като се има предвид, че беше прекарал много години в Щатите, а немският му — приемлив.

Няколко часа след пристигането си се възползва от машинописните услуги на „Шератон“, за да състави и редактира любезно писмо на бланка на фирмата си до някой си Волфганг Гемютлих, вицепрезидент на Винклербанк.

Бланката беше напълно автентична и ако някой би се сетил да провери по телефона, щеше да се увери, че подписаният е старши съдружник в много престижна юридическа кантора в Ню Йорк, макар да се намираше в отпуск (нещо, което Мосад беше проверил на място) и съвсем да не беше човекът във Виена.

Писмото беше едновременно интригуващо и обстоятелствено, както и трябваше да бъде. Авторът му представял много богат и високопоставен клиент, който сега искал да вложи значителна част от своето богатство в Европа.

Точно този клиент настоял, очевидно след като говорил със свой приятел, да се обърнат по този въпрос към Винклербанк и конкретно и лично към добрия хер Гемютлих.

Авторът би уредил предварително среща, но както неговият клиент, така и юридическата му фирма отдавали голямо значение на изключителната дискретност, като се избягват откритите телефонни линии и факсове, когато ставало дума за делата на съответния клиент, затова той се възползвал от посещението си в Европа, за да прескочи лично до Виена.

Програмата, за съжаление, му позволявала да прекара само три дни във Виена, но ако хер Гемютлих бъде така любезен да му отдели време за разговор, той, американецът, с удоволствие ще се отбие в банката.

Писмото беше пуснато лично от американеца в пощенската кутия на банката през нощта, а до пладне на следващия ден куриерът й достави отговора в „Шератон“. Хер Гемютлих щял да се радва да се срещне с американския адвокат на другата сутрин в десет часа.

От мига, когато въведоха „наблюдателя“, очите му не пропуснаха нищо. Бележки не си водеше, но той отбелязваше и запомняше всяка подробност. Служителката във фоайето провери документите му, обади се горе да се увери, че наистина го очакват, и портиерът го придружи — през целия път до вратата, на която почука. „Наблюдателят“ така и не остана сам нито за миг.

При заповедта „Herein“[4] разсилният отвори вратата и въведе американския посетител, сетне се оттегли и я затвори зад себе си, връщайки се на бюрото си във фоайето.

Хер Волфганг Гемютлих стана от бюрото, стисна ръката на госта си, посочи му стола срещу себе си и се върна зад бюрото.

На немски думата „гемютлих“ означава „спокоен“, с нюанс на общителен. Едва ли бе възможно едно име така да не съответства на човека. Този Гемютлих беше мършав, малко над шестдесетте, облечен в сив костюм, със сива връзка и коса в същия цвят. От него се излъчваше сивота. В бледите му очи нямаше и намек за хумор, а приветствената му усмивка напомняше отвор в лицето на труп в морга.

Кабинетът беше в тон с аскетичността на своя обитател; тъмна ламперия по стените, дипломи по банково дело вместо картини и голямо, претрупано с орнаменти бюро, по което нямаше дори и намек за някакво безредие.

Волфганг Гемютлих очевидно не се занимаваше с банково дело за забавление; явно забавленията под каквато и да е форма не срещаха неговото одобрение. Банковото дело беше нещо сериозно; нещо повече, то беше самият му живот. Ако хер Гемютлих сериозно осъждаше нещо на този свят, то бе харченето на пари. Парите трябваше да се пестят, за предпочитане под егидата на Винклербанк. Изтеглянето на пари би могло да му причини сериозна криза от киселини, голям превод от Винклер в друга банка бе в състояние да му съсипе цялата седмица.

„Наблюдателят“ знаеше, че е там да гледа и да докладва. Основната му задача, вече изпълнена, беше да установи кой всъщност е Гемютлих, за да го покаже на екипа Ярид вън на улицата. Освен това търсеше някакъв сейф, в който биха могли да се съдържат подробности относно сметката на Йерихон, както и ключалки, резета, алармени системи — с две думи той беше там да огледа заведението за евентуално претръшкване.

Избягвайки да спомене въобще нещо конкретно за размера на сумите, които клиентът му би желал да прехвърли в Европа, но намеквайки за огромния им размер, той насочи разговора към сферата на сигурността и дискретността, осигурявани от Винклербанк. Хер Гемютлих с удоволствие обясни, че шифрованите сметки при Винклер са непроницаеми, дискретността — доведена до мания.

Само веднъж по време на разговора им ги прекъснаха. Отвори се една странична врата, и вътре се шмугна като мишка някаква жена, която носеше три писма за подпис. Гемютлих се навъси раздразнен.

— Казахте, че са важни, хер Гемютлих. Иначе… — рече жената. При втория оглед не беше толкова стара, колкото му се стори в началото, може би към четирийсетте. Опънатата назад коса, кокът, костюмът от туид, чорапите й от пресукан памук и ниските обувки създаваха впечатление за по-голяма възраст.

— Ja, ja, ja… — рече Гемютлих и протегна ръка за писмата. — Entschuldigung…[5] — обърна се към посетителя си той.

Двамата разговаряха на немски, след като се разбра, че Гемютлих говори английски с голямо запъване. Но „наблюдателят“ се изправи и леко се поклони на новодошлата с думите:

— Grüss Gott, Fraulein.[6] — Тя изглеждаше объркана. Гемютлих обикновено не ставаше при влизането на секретарка. Но жестът принуди Гемютлих да се покашля и да промърмори:

— А, да, ъъъ… частната ми секретарка, госпожица Харденберг.

„Наблюдателят“ отбеляза и това, докато сядаше на мястото си.

Когато си тръгна с уверенията, че може да предложи на своя клиент в Ню Йорк най-благоприятните условия за откриване на сметка от Винклербанк, режимът беше същият, както и на влизане. Портиерът бе извикан от преддверието и се появи на вратата. „Наблюдателят“ каза „довиждане“ и последва човека навън.

Заедно влязоха в малкия асансьор с решетка отпред, който потракваше, докато слизаше надолу. „Наблюдателят“ попита дали може да се отбие до мъжката тоалетна, преди да излезе. Портиерът се намръщи, сякаш докато пребивава във Винклербанк, човек не бива да изпитва физиологични нужди, но спря асансьора на мецанина. Близо до него той посочи дървена врата без надпис и „наблюдателят“ влезе вътре.

Помещението беше очевидно предназначено за чиновниците на банката от мъжки пол; вътре имаше писоар, кабинка, мивка, руло хартия за бърсане на ръцете и стенен шкаф. „Наблюдателят“ пусна чешмата и бързо огледа помещението. Запечатан прозорец с решетки, през който минаваха жиците на алармена система — възможно, но не и лесно. Проветрение с автоматичен вентилатор. В шкафа имаше метли, съдове, препарати за почистване и прахосмукачка. Следователно имаха чистачи. Но кога работеха те? Нощем или в края на седмицата? Ако можеше да се съди по досегашните му наблюдения, дори и чистачът вероятно работеше в кабинетите само под надзор. Очевидно за портиера или нощния пазач можеха „да се погрижат“, но не там беше работата. Заповедта на Коби Дрор беше съвсем ясна — да не се оставят каквито и да било следи.

Когато излезе от тоалетната, портиерът го чакаше. Забелязвайки недалеч от тях широките мраморни стъпала, водещи до фоайето на половин етаж под тях, „наблюдателят“ се усмихна, посочи ги и закрачи към тях, вместо да се качва на асансьора за толкова малко разстояние.

Портиерът подтичваше след него, изпрати го през фоайето до вратата и го пропусна да излезе. Той чу как месинговият език на самозаключващия се механизъм щракна зад него. Попита се как, ако портиерът е някъде по етажите, администраторката долу ще отвори на клиент или куриер?

В продължение на два часа той осведомява Гиди Барзилаи за вътрешните механизми на банката, доколкото бе успял да ги забележи, и докладът му не вдъхваше оптимизъм. Ръководителят на групата Невиот седеше и клатеше глава.

Можеха да проникнат с взлом, рече той. Никакъв проблем. Ще намерят алармената система и ще я неутрализират. Но що се отнася до това, да не оставят никаква следа, ще е ужасно трудно. Имаше нощен пазач, който вероятно обхождаше на определени интервали от време. А освен това какво ще търсят? Сейф? Къде? Какъв модел? Колко стар? С ключ или с шифър, или и с двете? Щяха да им трябват часове. И щеше да се наложи да обезвредят нощната охрана. Това би оставило следа. Дрор беше забранил да правят такова нещо.

На следващия ден „наблюдателят“ отлетя от Виена и се върна в Тел Авив. Същия следобед той разпозна в поредица от снимки Волфганг Гемютлих и, за всеки случай, фройлайн Харденберг. Когато си отиде, Барзилаи и ръководителят на групата Невиот останаха да се съвещават.

— Честно казано, Гиди, имам нужда от повече информация. Прекалено много са нещата, които все още не зная. Той сигурно държи документите, които ти трябват, в някакъв сейф. Къде? Зад ламперията? В пода? В стаята на секретарката? В специален трезор в мазето? За това ни е необходима вътрешна информация.

Барзилаи изръмжа. Много отдавна, още докато се подготвяха, един от инструкторите им каза: няма човек без слабо място. Намерете това място, натиснете нерва, той ще сътрудничи. На следващия ден всички от групите Ярид и Невиот започнаха усилено да наблюдават Волфганг Гемютлих.

Но вкиснатият виенчанин щеше да докаже, че инструкторът е грешал.

Стив Ланг и Чип Барбър бяха изправени пред голям проблем. В средата на ноември Йерихон бе дал първия си отговор на поставените му посредством тайника в Багдад въпроси. Цената му беше висока, но американското правителство преведе сумата във виенската банкова сметка, без да мърмори.

Ако информацията му беше точна, а нямаше причина да се подозира противното, тя беше изключително полезна. Не беше отговорил на всички, а само на някои въпроси, и беше потвърдил отговорите на други, в които не бяха сигурни.

Преди всичко назова седемнайсет места, свързани с производство на оръжия за масово унищожение. За осем от тях съюзниците подозираха вече; от тях беше коригирал две. Останалите девет представляваха нова информация, като най-важната от тях уточняваше местоположението на тайната лаборатория, където функционираше каскадата от газоводифузионни центрофуги за добив на чист уран 235.

Проблемът беше следният: как да уведомят военните, без да разкрият факта, че Лангли и Сенчъри Хаус разполагат с високопоставен източник, който предава Багдад отвътре?

Не че шпионите нямаха доверие на военните. Напротив, те неслучайно бяха старши офицери. Но в света на сенките има старо и добре изпитано правило, наречено „само който трябва да знае“. Човек, който не е запознат с нещо, не може да се изпусне, дори и неволно. Ако хора в цивилно облекло извадят паднал сякаш от небето списък с нови цели, колко от генералите, бригадирите и полковниците щяха да се сетят откъде е дошъл той?

През третата седмица от месеца Барбър и Ланг имаха среща на четири очи с генерал Бъстър Глосън, заместник на командващия военновъздушните сили в Персийския залив генерал Чък Хорнър.

Макар че той сигурно си имаше име, никой не назоваваше бригадния генерал Глосън другояче освен като „Бъстър“[7]. Той беше човекът, който беше планирал и продължаваше да планира евентуалното масирано въздушно нападение над Ирак. Както всички знаеха, то щеше да предшества настъплението по сушата.

Както Лондон, така и Вашингтон отдавна бяха стигнали до съгласие, че независимо от Кувейт, бойната машина на Саддам Хюсейн трябва просто да бъде унищожена, а това в много голяма степен се отнасяше до средствата за производство на бойни газове, бактериологични оръжия и атомни бомби.

Подготовката на плановете за евентуална въздушна война под кодовото название „Внезапен гръм“ се намираше в доста напреднала фаза още преди операция „Пустинен щит“ да беше окончателно отстранила всякаква възможност за успешно иракско настъпление срещу Саудитска Арабия. Истинският архитект на тази война беше Бъстър Глосън.

Към 16 ноември Обединените нации и различни дипломатически канцеларии по света продължаваха да търсят отчаяно някакъв „мирен план“, за да сложат край на кризата, без да се даде и един изстрел, без да бъде пусната нито една бомба, или да бъде изстреляна ракета. Тримата мъже в подземното помещение знаеха, че подобен план просто нямаше да се състои.

Барбър беше кратък и конкретен:

— Както знаеш, Бъстър, ние с англичаните се опитваме от месеци твърдо да установим обектите за производство на оръжия за масово унищожение на Саддам.

Генералът от военновъздушните сили на САЩ кимна предпазливо. В своя кабинет по-надолу по коридора той имаше карта с повече игли от тези на таралеж и всяка представляваше отделна цел за бомбардиране. Сега пък какво? Барбър продължи:

— Така че започнахме с разрешенията за износ и проследихме кои са страните износителки и съответните компании, които са изпълнили договорите. Сетне учените, които са оборудвали тези заводи. Мнозина от тях обаче са били отведени на местата в автобуси с тъмни стъкла, живели са на място и всъщност така и не са разбрали къде са се намирали.

Накрая, Бъстър, се свързахме със строителите, онези, които всъщност са построили повечето от обектите за производство на бойни газове на Саддам. И някои от тях се оказаха истинска находка, дадоха съвсем точни сведения.

Барбър подаде на генерала новия списък с цели. Глосън го разгледа с интерес. Те не бяха означени с координати по картата, но описанията бяха достатъчно ясни, за да се установят по въздушните снимки, с които вече разполагаха.

Генералът изръмжа. Знаеше, че едни от обектите в списъка са вече дадени като цели; други, които бяха под въпрос, сега се потвърждаваха; а трети бяха съвсем нови. Вдигна очи.

— И това е съвсем сигурно, така ли?

— Абсолютно — отвърна англичанинът. — Убедени сме, че строителите са добър източник, може би най-добрият досега, защото това са работници, които са знаели какво строят и говорят без задръжки много повече от бюрократите.

Глосън стана.

— Добре. Ще има ли още?

— Продължаваме да ровим из Европа, Бъстър — отвърна Барбър. — Ако открием още сигурни обекти, ще ти ги дадем. Нали знаеш, че са заровили страшно много неща под земята. Дълбоко под пустинята. Говорим за големи строителни обекти.

— Само ми кажете къде са ги построили и ще им сринем покривите върху главите — рече генералът.

По-късно Глосън занесе списъка на своя началник Чък Хорнър. Той беше по-нисък от Глосън, сбръчкан мъж с опечален вид, с лице на хрътка и дипломатичен колкото слон в стъкларски магазин. Но обожаваше своя летателен и наземен персонал, а той му отговаряше с взаимност.

Известно бе, че ако сметне за необходимо, той ще се бори на тяхна страна срещу доставчиците, бюрократите и политиците чак до Белия дом, при това без да си мери приказките. Беше едно към едно — такъв, какъвто изглеждаше.

Когато посещаваше държавите от Персийския залив — Бахрейн, Абу Даби и Дубай, където бяха настанени някои от неговите части, той избягваше скъпите хотели, където течеше (в буквалния смисъл на думата) хубавият живот, и вместо това се хранеше с летателния персонал в базата и спеше на походно легло в спалните им.

Военнослужещите, били те мъже или жени, не изпитват влечение към преструвките; те бързо разбират какво харесват и какво не понасят. За Чък Хорнър американските пилоти щяха да летят срещу Ирак с едновремешните двукрили самолети, които са се държали на телове и канапи. Той разгледа списъка от разузнаването и изпръхтя. Два от обектите се намираха на място, отбелязано на картата като гола пустиня.

— Откъде са взели това? — попита той.

— Разговаряли са със строителните групи, които са ги изградили, или поне така казват — отвърна Глосън.

— Бабини деветини — рече генералът, — тези педерасти имат човек в Багдад. Бъстър, няма да казваме нищо за това. На никого. Вземай направо каквото са ти дали и го набутай в списъка на целите. — Замълча, помисли, а след това добави: — Питам се кое ли е това копеле.

На осемнайсети Стив Ланг се върна в Лондон, който беше в трескава суетня от кризата, обхванала правителството, след като един депутат от вътрешната опозиция се опита да използва партийния устав, за да свали госпожа Маргарет Тачър от министърпредседателския пост.

Ланг намери на бюрото си съобщение, че го е търсил Тери Мартин, и въпреки умората си му се обади във факултета. Поради възбудата на преподавателя, той се съгласи да се види с него за кратко на чашка след работа, за да се върне възможно най-бързо у дома си в отдалечените предградия.

Когато се настаниха на ъглова маса в тих бар в Уест Енд, Мартин извади от дипломатическото си куфарче касетофон и касета. Като ги показа на Ланг, той обясни какво го е помолил преди седмици Шон Плъмър и разказа за срещата им миналата седмица.

— Да ти го пусна ли? — попита той.

— Е, след като момчетата от Правителствения щаб на съобщенията не го разбират, убеден съм, че няма да мога — отвърна Ланг. — Та Шон Плъмър има сред хората си араби като Ал-Хури. Ако те не са в състояние…

Все пак изслуша от любезност записа.

— Чу ли — попита възбуден Мартин — звука „к“ след „имаме“? Този човек не призовава Аллах да помогне на иракската кауза. Той използва название. Ето това е накарало другия толкова да се ядоса. Явно никой не бива да го използва открито. Сигурно е известно само на много малък кръг от хора.

— Но какво всъщност казва той? — попита напълно объркан Ланг. Мартин го изгледа с празен поглед. Та нищо ли не разбираше този човек?

— Той казва, че огромното струпване на американски сили няма значение, защото „скоро ще имаме Кабдату Аллах“.

Ланг продължаваше да изглежда объркан.

— Трябва да е някакво оръжие — настоя Мартин. — Нещо, с което скоро ще разполагат и с него ще задържат американците.

— Прости ми за слабия арабски — рече Ланг. — Но какво е това Кабдату Аллах?

— О — отвърна Мартин, — означава „Юмрукът на Бога“.

Глава 12

След единайсет години на власт и три спечелени общи избори британската премиерка падна на 20 ноември, макар че съобщи решението си да подаде оставка едва два дни по-късно.

На чаша коктейл бъбриците от лондонските кръгове отдадоха политическата й смърт на изолацията, в която беше изпаднала сред политиците от Европейската общност. Разбира се, това беше пълна глупост, защото британският народ никога не би изхвърлил свой ръководител за това, че дразни чужденци.

След две години и половина италианското правителство, което на конференцията в Рим организира тази изолация, бе на свой ред свалено, а някои от членовете му попаднаха в затвора по обвинения за корупция в мащаби, които направиха тази иначе чудесна страна практически неуправляема.

Френското правителство беше пометено с клане, каквото в Париж не бяха виждали от празника на Свети Вартоломей. Германският канцлер бе изправен пред рецесия, безработица, неонацизъм и проучвания, които му показваха, че немците нямат ни най-малкото намерение да изоставят любимата и всесилна марка заради някакъв си паричен символ, който ще им предостави мосю Делор от Брюксел.

Причините за падането й бяха четири, при това взаимносвързани. Първата беше, че когато един депутат от вътрешнопартийната опозиция използва някаква неясна точка от партийния устав да я предизвика и да направи неизбежно нейното официално преизбиране от депутатите-консерватори в Уестминстър, тя избра невероятно некадърен изборен екип.

На второ място, допусна точно в този момент, 18 ноември, да отиде на конференция в Париж. Ако някога в кариерата си трябваше да си прекарва времето в коридорите на Уестминстър и да убеждава, призовава, придумва, уверява колебаещите се, намеквайки, че могат да бъдат предпочетени или изпратени в пълно забвение, то сега беше моментът за това.

Ключовата група гласуващи бяха около петдесет депутати, спечелили с незначително мнозинство — под 5000 гласа, — които се бояха, че ако тя остане, може да загубят местата си при следващите избори. Половината от тях се уплашиха и независимо от всичко загубиха по-късно местата си.

Ключът към тези петдесет депутати беше новият местен данък, наскоро въведена мярка за увеличаване приходите на органите на местно самоуправление, който срещна широкото неодобрение на хората, защото го смятаха за неприложим и изключително несправедлив. По онова време беше достатъчен само намек, че най-големите несправедливости в този данък ще бъдат преразгледани и отстранени, и госпожа Тачър щеше да бъде преизбрана с голямо мнозинство още при първото гласуване.

Тогава нямаше да има второ гласуване и нейният противник щеше да потъне в пълна неизвестност. При гласуването на 20 ноември й трябваше мнозинство от две трети; не й достигнаха само четири гласа, така че се наложи второ гласуване, което вече беше неспасяемо.

В рамките на часове онова, което започна като претъркулване на няколко разместени камъка по склона, се превърна в лавина. След като се консултира с членовете на кабинета, които й заявиха, че сега ще загуби, тя подаде оставка.

За да парира предизвикалия я член на парламента, за най-високия пост се кандидатира министърът на финансите Джон Мейджър и спечели.

Вестта подейства на войниците в Залива, били те англичани или американци, като физически удар. В Оман американските бойни пилоти, които вече всекидневно се събираха с хората от САС, настанени в една база недалеч от тях, попитаха англичаните какво става и в отговор получиха само безпомощно свиване на рамене.

Разположени по протежение на саудитско-иракската граница, спящи под своите танкове Чалънджър, хората от Седма бронирана бригада, Пустинните плъхове, слушаха транзисторите си и псуваха на висок глас.

Майк Мартин чу вестта от иракския шофьор, който дойде надуто, при него и му я съобщи. Мартин премисли новината, сви рамене и попита:

— Коя е тази?

— Глупак — сряза го шофьорът, — водачката на Бени Наджи. Сега ще победим.

После се върна в колата си и продължи да слуша Радио Багдад. Мигове по-късно първият секретар Куликов излезе бързо от дома си и бе откаран право в посолството.

Същата нощ Майк Мартин изпрати дълго съобщение с последните отговори, получени от Йерихон, към които добави молба за по-нататъшни указания. Клекнал до бараката, готов да отклони всеки нечакан посетител, защото сателитната чиния беше разположена в отвора на вратата, сочейки на юг, той зачака отговор. В един и половина през нощта слаба пулсираща светлина на таблото на радиостанцията му подсказа, че вече го е получил.

Той разглоби чинията, прибра я под пода заедно с батериите и радиостанцията, обработи съобщението и го прослуша.

В него се съдържаше нов списък от въпроси към Йерихон и съгласие с последното искане на агента за пари, които вече бяха преведени в сметката му. За по-малко от месец ренегатът в Революционния команден съвет беше спечелил повече от милион долара.

Към списъка бяха добавени две нови указания за Мартин. Първото, да изпрати на Йерихон съобщение, като се надяваха, че по някакъв начин той ще може да го пробута на ръководителите в Багдад.

Според съобщението вестта от Лондон вероятно означаваше, че ако президентът стои здраво на позициите си, настъплението на коалицията за освобождаването на Кувейт ще бъде отменено.

Едва ли някога ще стане ясно дали тази дезинформация е стигнала до най-висшите кръгове на Багдад, но седмица след това Саддам Хюсейн вече беше заявил, че госпожа Тачър била свалена от власт, защото британският народ бил отвратен от враждебната й позиция към него.

И накрая, искаха от Майк Мартин да попита Йерихон дали някога е чувал за оръжие или оръжейна система, известна като Юмрука на Бога.

Той прекара остатъка от нощта, пишейки въпросите на арабски на два листа тънка хартия за въздушна поща. Двайсет часа по-късно те бяха прибрани на сигурно място зад една разместена тухла в стената близо до светилището на Имам Аладхам в Аадхамия.

Мина седмица, докато получи отговорите. Мартин прочете арабските паячета на Йерихон и ги преведе на английски. От гледна точка на един военен те бяха интересни.

Трите дивизии от Републиканската гвардия, разположени срещу англичаните и американците по границата — Тауакулна и Медина, към които вече се беше присъединила Хамурапи, бяха снабдени с бойни танкове Т-54/55, Т-62 и Т-72, все руско производство.

Но при една неотдавнашна обиколка командващият бронираните войски генерал Абдуллах Кадири установил за свой ужас, че повечето екипажи извадили акумулаторите на танковете и си служели с тях, за да захранват вентилатори, готварски котлони, радиоприемници и касетофони. Сега вече било съмнително дали някоя от машините ще е в състояние да запали двигателите си при бойни условия. Били извършени няколко екзекуции на място, а двама от старшите началници били освободени от длъжностите си и изпратени обратно.

Братът на Саддам Хюсейн Али Хасан Маджид, сега генерален губернатор на Кувейт, докладвал, че окупацията се превръща в някакъв кошмар, защото не били в състояние да сложат край на нападенията срещу иракски военни, а броят на дезертьорите нараствал. Съпротивата не давала признаци, че има намерение да спре да действа, въпреки енергичните разпити и множеството екзекуции, изпълнени по нареждане на полковник Сабауи, и двете лични посещения на неговия шеф от АМАМ Омар Хатиб.

Нещо повече, съпротивата сега използвала придобит по някакъв начин пластичен експлозив, наречен Семтекс-Х, който бил много по-мощен от промишления динамит.

Йерихон беше посочил още два главни бойни командни пункта, и двата изградени в подземни пещери и невидими от въздуха.

Сега хората от най-близкото обкръжение на Саддам Хюсейн били определено убедени, че неговото влияние е допринесло най-вече за падането на Маргарет Тачър. Два пъти вече повторил, че в никакъв случай няма и да помисли за изтегляне от Кувейт.

И накрая, Йерихон не бил чувал за нещо, което да носи кодовото название Юмрука на Бога, но щял да се ослушва за него. Лично той се съмнявал, че съществува някакво оръжие или оръжейна система, за която съюзниците да не знаят.

Мартин записа цялото съобщение на лента, ускори го и го предаде. В Рияд жадно го уловиха и радистите отбелязаха кога е пристигнало: 23.55 часа, на 30 ноември 1990-а.

Лейла Ал-Хила излезе бавно от банята, спря се на вратата и вдигна ръце, за да ги опре отстрани на касата, позирайки за момент.

Светлината от банята, преминаваща през неглижето й, очерта в най-добрия му вид зрелия й и сластен силует. Това се очакваше от него; то беше черно, от възможно най-прозрачната дантела и струваше цяло състояние; беше внос от Париж, закупено от един бутик в Бейрут.

Едрият мъж на леглото се вторачи жадно в него, прокара пресъхнал език по дебелата си долна устна и се ухили.

Лейла обичаше да се повърти в банята, преди да се залови с полов сеанс. Имаше места, които трябваше да се измият и намажат, очите трябваше да се подчертаят с туш, устните да се начервят, а отделните части на тялото да се напръскат с различни парфюми.

След трийсет лета тялото й беше добро, такова, каквото обичаха клиентите; не тлъсто, а добре закръглено там, където трябва, с пълни бедра и едри гърди, а под овалните форми имаше здрави мускули.

Свали ръце и се приближи към смътно осветеното легло, полюлявайки бедра, като високите токове добавяха десет сантиметра към височината й и подсилваха отклонението, което правеше ханшът, докато тя вървеше.

Но мъжът на леглото, легнал по гръб и гол, обрасъл като мечка с черни косми от брадичката до глезените, беше затворил очи.

„Да не ми заспиш сега, селяндур такъв, помисли си тя, не тази вечер, когато си ми необходим.“ Лейла приседна отстрани и прокара острите червени нокти през четината на корема към гърдите, завъртя силно и двете му зърна, а сетне прокара ръка обратно, от стомаха до чатала.

Приведе се и целуна мъжа по устата, езикът й се помъчи да я разтвори. Но устните му едва реагираха и тя долови силния мирис на арак.

Пак пиян, помисли си тя; защо глупакът му с глупак не престане да се налива? Но бутилката арак всяка вечер имаше и своите преимущества. Е, на работа.

Лейла Ал-Хила беше добра куртизанка и знаеше това. Според някои беше най-добрата в Близкия изток и определено най-скъпата.

Беше се обучавала преди години, като дете, в една школа в Ливан, където по-големите момичета демонстрираха хитрините и номерата на майсторките на секса от Мароко и Индия, на изисканите професионалистки от Далечния изток, докато децата гледаха и се учеха.

След петнайсет години в професията тя знаеше, че 90 процента от изкуството на добрата проститутка никак не е свързано със задоволяването на неутолима мъжественост. Това го имаше в порнографските списания и филми.

Талантът се състоеше в това, да ласкаеш, хвалиш, да даваш висока оценка и да задоволяваш, но преди всичко да предизвикваш ерекция при притъпени апетити и помръкнали възможности.

Тя измъкна ръка от чатала и попипа пениса на мъжа. Въздъхна вътре в себе си. Мек като желе. Тази вечер генерал Абдуллах Кадири, началник на бронираните войски на Република Ирак, щеше да има нужда от малко насърчаване.

Изпод леглото, там където я бе прибрала още преди това, тя извади мека платнена торба и изсипа съдържанието й на чаршафа до себе си.

Взе с пръсти гъсто, подобно на сметана желе и намаза среден по размер изкуствен член — вибратор, вдигна едно от бедрата на генерала и го пъхна изкусно в ануса му.

Генерал Кадири изръмжа, отвори очи, погледна надолу към голата жена, приклекнала до половия му орган, и отново се ухили, зъбите му проблеснаха под гъстия черен мустак.

Лейла натисна диска в основата на вибратора и настойчивото пулсиращо бръмчене започна да изпълва долната част от тялото на генерала. Под ръката си жената усети как отпуснатият орган започва да набъбва.

От едно шише с тръбичка, която се подаваше през запушалката, тя напълни наполовина устата си с безцветно петролно желе без мирис, сетне се наведе и пое събудилия се пенис на мъжа в устата си.

Комбинацията от гладкото желе и бързото опипване на изкусния й език започна да дава резултат. В продължение на десет минути тя гали и смука, докато я заболя челюстта, а ерекцията стана най-добрата, на която генералът някога щеше да е способен.

Преди това обаче тя вдигна глава, преметна мощно бедро през него, напъха члена в себе си и се намести върху бедрата му. Беше усещала по-големи и по-добри, но и този вършеше работа — едвам.

Лейла се наведе и заклати гърди над лицето му.

— О, моят голям, силен, черен мецан — гукаше тя, — ти си великолепен, както винаги.

Той й се усмихна. Тя започна да се надига и снишава, не прекалено бързо, вдигайки и отпускайки се бавно, докато поемеше всичко, с което той разполагаше. Докато се движеше, използваше добре развитите си и разработени вагинални мускули да захваща, стиска и отпуска, и отново да захваща и стиска.

Знаеше въздействието на двоякото стимулиране. Генерал Кадири започна да сумти, след това да вика. Виковете му бяха къси и отривисти, изтръгваха ги усещането за дълбоко пулсиращия вибратор в областта на сфинктера и жената, която се надигаше и спускаше с непрекъснато ускоряващ се ритъм.

— Да, да, о, да, колко е хубаво, продължавай все така, мили — пъшкаше тя в лицето му, докато накрая той стигна до своя оргазъм. Докато се празнеше между краката й, Лейла изпъна торс, изправена над него, затресе се в спазми, крещейки от удоволствие, симулирайки собствения си страхотен оргазъм.

След като свърши, той веднага се отпусна и секунди по-късно тя се измъкна от него и махна вибратора, хвърляйки го настрана, за да не би той прекалено бързо да заспи. Това най-малкото желаеше да стане след положения тежък труд. А имаше да свърши още работа.

Така че легна до него и дръпна чаршафа върху двамата, подпря се на лакът, притискайки гърдата си към бузата му, започна да глади косата му и да гали другата му буза със свободната си дясна ръка.

— Бедният мечок — шепнеше тя, — много ли си уморен? Работиш прекалено много, великолепни мой любовнико. Много те карат да работиш. Какво стана днес, а? Още проблеми в Съвета и все ти да трябва да ги оправяш? Ъммм? Кажи на Лейла, нали знаеш, че можеш да кажеш на малката Лейла?

И така, преди да заспи, той каза, каквото имаше да казва.

По-късно, докато генерал Кадири хъркаше под двойното въздействие на арака и секса, Лейла се оттегли в банята, където, зад заключената врата, седнала на клозетната чиния с поднос на колене, тя отбеляза всичко със своя изящен арабски почерк.

След още време, на сутринта тя щеше да пренесе листовете тънка хартия, навити на масур и вкарани в изпразнен тампон, и да ги предаде на мъжа, който й плащаше.

Знаеше, че е опасно, но пък беше доходно, двойно заплащане за една и съща работа, а тя искаше един ден да е богата; достатъчно богата да напусне завинаги Ирак и да основе собствена школа, може би в Танжер, а там да има поредица от приятни момичета, с които да спи, и марокански прислужници, които да налага с камшика, когато изпита нужда от това.

Ако Гиди Барзилаи изпитваше отвратително безсилие пред системата за сигурност на Винклербанк, то двете седмици, преминали в следенето на Волфганг Гемютлих, направо го доведоха до лудост. Този човек беше невъзможен.

След като „наблюдателят“ го идентифицира, веднага започнаха да проследяват Гемютлих до къщата му отвъд Пратера. На следващия ден, докато беше на работа, хората от екипа Ярид наблюдаваха къщата и изчакаха фрау Гемютлих да излезе на пазар. След нея тръгна момичето от групата, свързано с колегите си чрез радиопредавател, така че да предупреди колегите си, когато дамата реши да се връща. Всъщност съпругата на банкера отсъства в продължение на два часа, повече от достатъчно време.

Проникването не представляваше проблем за специалистите от групата Невиот, които поставиха във всекидневната, спалнята и телефона микрофони. Претърсването беше бързо, изкусно, без да оставя следи, но не даде резултат. Намериха обикновените документи: нотариалния акт за къщата, паспорти, кръщелни свидетелства, свидетелство за брак, дори поредица от банкови извлечения. Всичко беше снимано, но стигаше и един поглед към личната сметка, за да стане ясно, че няма доказателство за злоупотреба от страна на Винклербанк — съществуваше дори ужасната възможност човекът да се окаже съвършено почтен.

Чекмеджетата на гардероба и в спалнята не разкриха никакви признаци за странни лични навици — винаги добър лост за изнудване сред почтената буржоазия. Всъщност ръководителят на екипа Невиот съвсем не беше изненадан.

Ако личната секретарка на този човек имаше вид на малко мишле, то съпругата му приличаше на къс хвърлена хартия. Израелецът си помисли, че рядко е виждал по-смачкана личност.

Когато момичето от екипа Ярид се обади по радиото, съобщавайки тихо, че жената на банкера е тръгнала към къщи, специалистите от Невиот бяха свършили и напуснали къщата. Предната врата беше заключена отново от човека в униформата на телефонната компания, след като останалите се бяха измъкнали отзад през градината.

От този момент нататък групата Невиот щеше да обслужва магнитофоните в микробуса, за да чуе какво става в къщата.

Две седмици по-късно ръководителят им съобщи на Барзилаи, че едва ли са напълнили и една лента. Първата вечер бяха записали осемнайсетина думи. Тя казала: „Ето ти вечерята, Волфганг“, а отговор нямало. Поискала нови пердета — отказали й. Той рекъл: „Ще си лягам, че утре трябва да ставам рано.“

— Всяка скапана вечер изрича същото, звучи, сякаш го е казвал все така през последните трийсет години — оплака се човекът от Невиот.

— Нещо като секс? — попита Барзилаи.

— Не се майтапи, Гиди. Те едвам си приказват, камо ли да се чукат.

Всички останали опити да се намери слабото място на Волфганг Гемютлих дадоха нулев резултат. Нямаше комар, малки момчета, не се събираше с никого, не ходеше по нощни заведения, нямаше любовница, не се шмугваше в квартала с червените фенери. Една вечер излезе от къщи и духът на проследяващия екип се повдигна.

Гемютлих носеше тъмно палто и шапка, тръгна пеша, след мръкване и след вечеря, придвижвайки се през тъмното предградие, докато стигна до една къща на пет пресечки от неговата.

Почука и почака. Отвориха му вратата и я затвориха след него. Скоро един от прозорците на партера светна зад дебели пердета. Преди вратата да се затвори, израелските агенти зърнаха мрачно изглеждаща жена в бяла найлонова престилка.

Някакви бани за красота? Душове с придружителка, смесена сауна с две яки девойки, които въртят брезови клонки? Проверката на следната сутрин разкри, че жената в престилката била възрастна педикюристка, която работела в дома си. Волфганг Гемютлих ходил да му подрежат мазолите.

На 1 декември Гиди Барзилаи получи светкавица от Тел Авив, с подписа на Коби Дрор. Предупреждаваше го, че тази операция не може безкрайно да продължава. Обединените нации дали на Ирак срок до 16 януари да напусне Кувейт. След това щяло да има война. Всичко можело да се случи. Да вземе да се поразмърда.

— Гиди, можем да следим това копеле до свършека на света, — заявиха двамата ръководители на групи на своя началник. — Просто в живота му няма нищо мръсно. Не мога да разбера този копелдак. Нищо, ама нищо, което можем да използваме срещу него.

Барзилаи изпадна в дилема. Можеха да отвлекат съпругата и да заплашат, че ако не бъде така добър… Бедата беше там, че гадината би я заменил срещу купон за обяд, вместо да го открадне. Нещо по-лошо, щеше да се обърне към полицията.

Можеха да отвлекат Гемютлих и да го обработят. Бедата беше там, че същият човек трябваше да се върне в банката, за да направи превода и да закрие сметката на Йерихон. Веднъж след като се озовеше в банката, той щеше да вдигне олелия до Бога. Заповедта на Коби Дрор беше да се действа без грешка и без следа.

— Да минем на секретарката — рече той. — Понякога частните секретарки знаят всичко, което знае и началникът им.

И така двете групи прехвърлиха вниманието си върху също така скучната фройлайн Едит Харденберг.

Тя им отне дори по-малко време — само десет дни. Проследиха я до дома й, малък апартамент в сериозна стара къща на една пресечка до Траутенауплац, чак в Деветнайсети район, северозападното предградие Гринцинг.

Живееше сама. Нямаше любовник, нито приятел, дори домашен любимец. Преровиха личните й документи и откриха скромна банкова сметка, майка пенсионерка в Залцбург, — самият апартамент, както показваше книгата за наема, навремето бил нает от майката, а когато тя се върнала в родния си Залцбург, в него се нанесла дъщерята.

Едит имаше малка кола сеат, която паркираше на улицата пред апартамента, но на работа отиваше най-вече с обществения транспорт; без съмнение поради затрудненията с паркирането в центъра на града.

Чековете със заплатата показаха, че й плащат скъпернически — „стиснати копелдаци“, избухна агентът от Невиот, когато видя сумата, — а свидетелството й за раждане разкри, че е на трийсет и девет години — „а изглежда на петдесет“, отбеляза агентът.

В апартамента нямаше снимки на мъже, само една на майка й, друга на двете по време на ваканция край някакво езеро и една, която очевидно беше на покойния й баща в униформа на митничар.

Ако в живота й имаше място за мъж, то той сякаш беше Моцарт.

— Запалена е по операта и това е всичко — докладва на Барзилаи ръководителят на групата Невиот, след като апартаментът бе оставен точно както го намериха. — Има голяма сбирка от дългосвирещи плочи — все още не е сварила да си купи компактдискове — и все са опери. Сигурно харчи всичките си свободни пари за тях. Книги за операта, за композитори, певци и диригенти. Афиши от зимния репертоар на Виенската опера, макар че не може и да си помисли за билет…

— Няма мъж в живота й, така ли? — замисли се Барзилаи.

— Може да лапне по Павароти, стига да успееш да го привлечеш. Иначе просто забрави.

Но Барзилаи не пожела да забрави. Спомни си за един случай в Лондон, много отдавна — една чиновничка от Министерството на отбраната, модел на стара мома; сетне Съветите измъкнаха онзи зашеметяващ млад югославянин… дори съдията изпитваше съжаление към нея по време на процеса.

Същата вечер Барзилаи изпрати дълга шифрована телеграма до Тел Авив.

Към средата на декември струпването на коалиционната армия се превърна в огромна, неумолима приливна вълна от хора и стомана.

Триста хиляди мъже и жени от трийсет страни бяха разположени в поредици от линии през саудитската пустиня от брега на запад в протежение на повече от сто и петдесет километра.

От морето, в пристанищата на Джубаил, Дамам, Бахрейн, Доха, Абу Даби и Дубай пристигаха товарни кораби и изсипваха оръдия и танкове, гориво и запаси, храна и завивки, боеприпаси и резервни части.

От кейовете конвоите тръгваха на запад по Таплинския път, за да разположат огромни междинни бази, които един ден щяха да снабдяват настъпващата армия.

Един пилот на Торнадо от Табук, тръгнал на юг в привидна атака срещу иракската граница, каза на своите колеги от ескадрилата, че е летял над конвой камиони. При 800 километра в час му трябвали шест минути да стигне до края на колоната, който се намирал на осемдесет километра по-нататък, а камионите пътували едва ли не долепени един зад друг.

В междинната база Алфа, в един от секторите имало варели, наредени по три един върху друг, върху палети два на два метра, между тях имало място само колкото да мине един високоповдигач. Секторът бил четирийсет на четирийсет километра.

А това представлявало само горивото. В други сектори на Алфа били складирани снаряди, ракети, мини, сандъци с патрони за картечници, противотанкови бойни глави и гранати. В други държали храна и вода, машини и резервни части, акумулатори за танкове и походни работилници.

По онова време генерал Шварцкопф беше разположил коалиционните сили в онази част от пустинята, която се намира право на юг от Кувейт. Но Багдад нямаше как да знае, че преди да настъпи, американският генерал имаше намерение да изпрати допълнителни сили през Уади-ал-Батин, на още сто и шейсет километра на запад в пустинята, за да нахлуят в самия Ирак, насочвайки се право на север, а сетне на изток, като задачата им беше да обхванат фланга на Републиканската гвардия и да я унищожат.

На 13 декември Ракетите, 336-а ескадрила от Тактическото командване на военновъздушните сили на САЩ, напуснаха базата си в Тумраит в Оман и се преместиха в Ал Харз, в Саудитска Арабия. Това стана съгласно решение, взето на 1 декември.

Ал Харз беше „голо“ летище, изградено с писти за излитане и за рулиране, но без нищо друго. Нямаше контролна кула, хангари, работилници, помещения — една равна пустиня, пресечена с бетонни ленти.

Но това все пак беше летище. Със забележително прозрение саудитското правителство отдавна беше поръчало и изградило достатъчно въздушни бази, способни да подслонят въздушна армия, превишаваща по големина повече от пет пъти Кралските саудитски военновъздушни сили.

След 1 декември дойдоха американските строители. Само за трийсет дни беше изграден град от палатки, който бе в състояние да приюти пет хиляди души и пет ескадрили от изтребители.

Основната група строители бяха екипите Червен кон, подсилен с четирийсет огромни генератори на военновъздушните сили. Част от съоръженията дойдоха на колела, с тежки камиони, но преди всичко по въздуха. Изградиха подобните на мидени черупки хангари, работилници, складове за гориво и за боеприпаси, оперативни и щабни помещения, зала, контролна кула, магазини и гаражи.

За летателния и наземен персонал построиха жилища от палатки с улични платна помежду им, нужници, умивални, кухни, трапезарии и водна кула, която трябваше да се поддържа пълна от най-близкия водоизточник с помощта на конвои от цистерни.

Ал Харз се намира на осемдесет километра югоизточно от Рияд и се оказа само на пет-шест километра отвъд максималния обхват на ракетите Скъд, с които разполагаше Ирак. В продължение на три месеца той щеше да е дом на пет ескадрили: две Ф-15Е Страйк Игъл, Ракетите и Вождовете, 335-а ескадрила от базата Сиймор Джонсън, току-що пристигнала; една Ф-15С — чисти изтребители Игъл, и две от прехващачи Ф-16 Файтинг Фолкън.

Имаше дори специална улица за 250-те жени в Крилото, което включваше юриста, началници на наземни екипажи, шофьори на камиони, чиновнички, медицински сестри и две жени, офицери от разузнаването на ескадрили.

Летателният състав пристигна със самолетите си от Тумраит; наземният и другият персонал — с товарни самолети. Цялото прехвърляне трая два дни, докато строителите все още работеха и щяха да работят до Коледа.

Дон Уокър прекара добре в Тумраит. Условията на живот бяха модерни и отлични, а при отсъствието на напрежение в базата в Оман разрешаваха алкохолни напитки.

За първи път се срещна с британските бойци от САС, които разполагаха с постоянна тренировъчна база там, както и с други „офицери по договор“, служещи в оманската армия. Състояха се няколко паметни събирания, членовете на противоположния пол бяха изключително отзивчиви, а „лъжливите“ бойни полети с Игълите — много забавни.

Що се отнася до САС, след един излет в пустинята с леки разузнавателни Коли Уокър рече на новоназначения командир на ескадрилата подполковник Стив Търнър:

— Тези типове са направо за освидетелстване.

Ал Харз щеше да се окаже различен. Бидейки дом на двете Свети места — Мека и Медина, Саудитска Арабия налага строго въздържание, да не говорим за каквото и да е показване на женски форми от брадичката надолу, ако не се смятат дланите и стъпалата.

Със своята Обща заповед №1 генерал Шварцкопф беше забранил всякакъв алкохол за силите на коалицията под негово командване. Всички американски поделения спазваха тази заповед и тя се отнасяше съвсем стриктно за Ал Харз.

В пристанището Дамам обаче американците, които разтоварваха корабите, бяха озадачени от количеството шампоан, предназначен за Британските кралски военновъздушни сили. Разтоварваха се сандък след сандък с шампоан, качваха ги на камиони или товарни самолети С-130 Херкулес и ги доставяха на ескадрилите.

Американските пристанищни работници се чудеха, че в тази до голяма степен безводна част от света британските екипажи ще прекарват толкова време в миене на косите си. Това щеше да си остане загадка до края на войната.

На другия край на полуострова, в пустинната база Табук, която британските Торнадо деляха с американски Фолкън, пилотите от САЩ бяха дори повече озадачени, като гледаха как при залез-слънце англичаните, насядали под своите тенти, отсипваха по мъничко шампоан в чаши и го допълваха с вода от шишета.

В Ал Харз такъв проблем не възникна. Там нямаше шампоан. Освен това условията бяха по-неудобни, отколкото в Тумраит. Извън командира на крилото, който разполагаше със самостоятелна палатка, останалите, от полковник надолу, ги настаняваха по двама, четирима, шестима, осем или дванайсет, според чина.

И, което беше още по-лошо, секторът на дамския персонал беше забранен за посещение. Проблемът се задълбочаваше от факта, че американските дами, верни на своята култура и при липсата на саудитската Мутава (религиозна полиция), се отдадоха на слънчеви бани по бикини зад ниските огради, които издигаха около палатките си.

Това подтикна пилотите да се втурнат един през друг към наличните в базата специални камиони с поставени високо над колелата каросерии. Защото само качени на тях, застанали на пръсти, истинските патриоти можеха да пътуват от палатките си до летателната част, правейки огромна обиколка, за да минат по улицата между женските палатки и да видят дали дамите са в добра форма.

Ако не се смятат тези граждански задължения, за повечето от тях времето минаваше върху скърцащото походно легло и в празни разговори.

Настроението се беше променило и по друга причина. Обединените нации бяха дали на Саддам Хюсейн краен срок 16 януари да напусне Кувейт. Но от Багдад продължаваха да идват предизвикателни декларации. За първи път стана ясно, че ще има война. Тренировъчните полети придобиха ново и сериозно значение.

По някаква причина 15 декември беше топъл ден във Виена. Слънцето грееше и температурата се покачи. В обедната почивка фройлайн Харденберг излезе както обикновено от банката за скромния си обяд и внезапно реши да си купи сандвичи и да ги изяде в Щадтпарк, на няколко пресечки от „Балгасе“.

Тя имаше този навик през лятото и дори есента, и затова винаги си носеше сандвичи. На 15 декември обаче не беше взела.

Въпреки това, виждайки яркосиньото небе над Францисканерплац, тя реши, че ако природата е наумила да предложи дори за един ден мъничко Altweibersommer — така виенчани наричат сиромашкото лято, — тя ще се възползва и ще хапне в парка.

Имаше особено основание да обича малкия парк от другата страна на Ринга. В единия край е „Хюбнер Курсалон“, изцяло остъклен ресторант, подобен на голяма зимна градина, където по обяд малък оркестър свиреше мелодии от Щраус, най-виенския от всички композитори, работили там.

Хората, които не могат да си позволят да обядват вътре, могат да седнат извън оградата и да се наслаждават безплатно на музиката. Нещо повече, в центъра на парка, защитена от каменната си арка, стои статуята не на друг, а на великия Йохан.

Едит Харденберг си купи сандвичи от едно кафене, намери пейка на припек и започна да ги гризе като мишле, заслушана във валсовите мелодии.

— Entschuldigung.

Тя подскочи, изтръгната от унеса си от тихия глас, който каза: „Извинете.“

Ако имаше нещо, което госпожица Харденберг не понасяше, то беше да я заговарят непознати. Погледна мъжа до себе си.

Беше млад, тъмнокос, с меки кафяви очи. Говореше с чужд акцент. Тя се готвеше да отклони категорично поглед, когато забеляза, че младият мъж носи някаква илюстрована брошура и сочи към една дума в текста. Пряко волята си погледна към нея. Това всъщност беше илюстрованата програма за операта „Вълшебната флейта“.

— Моля, тази дума, тя не е немска, не?

Показалецът му сочеше думата „партитура“.

Разбира се, би трябвало да си тръгне веднага, просто да стане и да се отдалечи. Започна да завива сандвичите си.

— Не — отвърна му тя, — италианска е.

— Аха — рече мъжът с тон на извинение. — Уча немски, но не разбирам италиански. Това музиката ли означава, моля?

— Не — отвърна тя, — това означава нотите на творбата.

— Благодаря ви — рече той наистина благодарен. — Трудно е човек да разбере вашите виенски опери, но толкова много ги обичам.

Пръстите й, които, треперещи, завиваха остатъка от сандвичите, преди да си тръгне, забавиха движенията си.

— Знаете ли, действието се развива в Египет — обясни младият мъж. Каква глупост, да го казва на нея, която знаеше всяка дума от „Die Zauberflote“.

— Точно така — рече тя. Това вече е прекалено, помисли си. Който и да беше той, проявяваше се като много нахален млад мъж. Че те почти бяха подхванали разговор, представете си!

— Също както и „Аида“ — забеляза той, отново загледан в програмата. — Обичам Верди, но като че ли предпочитам Моцарт.

Сандвичите бяха опаковани, беше готова да тръгне. Просто би трябвало да стане и да си тръгне. Обърна се да го погледне и той избра точно този момент да вдигне очи и да се усмихне.

Усмивката беше много срамежлива, едва ли не умолителна; очите му — като на кокер шпаньол, с мигли, за които някой топмодел би бил готов да извърши убийство.

— Не може да става и сравнение — рече тя. — Моцарт е по-голям майстор от всеки друг.

Усмивката му стана по-широка, разкривайки равни бели зъби.

— Той е живял някога тук. Може би дори е седял тук, на тази пейка и е писал музиката си.

— Убедена съм, че няма такова нещо — отвърна тя. — Пейката не я е имало по това време.

Стана и се обърна. Младият мъж също стана и направи малък виенски поклон.

— Много съжалявам, че ви обезпокоих, фройлайн. Но ви благодаря за помощта.

Мина през парка, упътена към бюрото си, за да довърши там обяда, вбесена на себе си. Разговори с млади мъже в паркове и какво още? От друга страна, той беше просто чуждестранен студент, който се опитва да научи повече неща за Виенската опера. В това няма нищо лошо, нали? Но толкова. Мина покрай един афиш. Разбира се, Виенската опера поставяше след три дни „Вълшебната флейта“. Това може да беше част от учебната програма на младежа.

Въпреки пристрастеността си Едит Харденберг така и не бе ходила на представление в Щатсопер. Разбира се, бе бродила из сградата през деня, когато е отворена за посетители, но билет за креслата в партера никога не й е бил по кесията.

Те бяха почти безценни. Абонаментните карти се предаваха от поколение на поколение, абонаментът за цял сезон беше по възможностите само на много богатите. Другите билети се купуваха само с влияние, каквото тя нямаше. Дори обикновените билети надвишаваха възможностите й. Въздъхна и се върна на работа.

Хубавото време беше само за един ден. След това стана отново студено и облачно. Тя се върна към навика си да обядва в привичното си кафене, на привичната си маса. Беше много подредена, праволинейна жена.

На третия ден след парка тя пристигна на масата си в обичайния час, на минутката, и с половин око забеляза, че съседната маса явно е заета. На нея имаше някакви учебници — не си даде труд да прочете заглавията им — и наполовина изпита чаша вода.

Едва успя да поръча менюто на деня, когато човекът се върна от мъжката тоалетна. Чак като седна, я позна и се сепна изненадан.

— О, Grüss Gott, отново — рече той. Устните й се свиха неодобрително в тънка линия. Сервитьорката дойде и сложи яденето й на масата. Беше попаднала в капан. Но младият мъж беше неудържим.

— Свърших с програмата. Смятам, че вече съм разбрал всичко.

Тя кимна и започна деликатно да се храни.

— Отлично. Учите ли тук?

А защо взе, че го попита? Каква лудост я прихвана? Но шумът я заливаше отвсякъде в заведението. Какво си се разтревожила, Едит? Нали това е съвсем цивилизован разговор, при това с чуждестранен студент, какво лошо може да има? Почуди се какво ли би си помислил хер Гемютлих. Разбира се, нямаше да одобри.

Мургавият младеж щастливо се усмихна.

— Да. Следвам инженерство. В Техническия университет. Когато завърша, ще се върна у дома и ще помогна за развитието на родината си. Моля, името ми е Карим.

— Фройлайн Харденберг — представи се тя. — А откъде сте, господин Карим.

— От Йордания.

О, Господи мили, арабин. Е, вероятно имаше много от тях в Техническия университет, на две пресечки от Кертнер Ринг. Повечето от арабите, които срещаше, бяха улични продавачи, ужасни хора, които продаваха килими и вестници по тротоарите пред кафенетата и човек не можеше да се отърве от тях. Младият мъж до нея изглеждаше съвсем почтен. Може би произлизаше от по-добро семейство. Но все пак… арабин.

Довърши яденето си и даде знак, че ще плати. Време беше да напусне компанията на младия мъж, макар че той беше изключително възпитан. За арабин.

— Все пак — обади се със съжаление той — не смятам, че ще мога да отида.

Сметката й пристигна. Тя започна да рови в чантата си, за да плати.

— Да отидете къде?

— На опера. Да гледам „Вълшебната флейта“. Не и сам, няма да посмея. Толкова много хора. Няма да мога да се оправя, нищо ще знам къде да ръкопляскам.

Тя се усмихна снизходително.

— О, смятам, че едва ли ще отидете, млади човече, защото няма да намерите билети.

Той изглеждаше озадачен.

— О, не, не е там работата.

Бръкна в джоба си и сложи на масата две късчета хартия. На нейната маса. До нейната сметка. На втори ред в партера. На крачка от певците. До централната пътека.

— Имам приятел в Обединените нации. За тях имат отделени места, разбирате ли. Но той не ги иска й ми ги даде.

Даде. Не му ги е продал, а му ги е дал. Такова безценно нещо, а ги е дал ей така.

— Бихте ли ме взели със себе си — попита умолително младият мъж. — Моля ви?

Така красиво се изрази, сякаш тя щеше да го заведе.

Помисли си, че ще седи в този голям, сводест, позлатен рай в стил рококо, духът й ще се възвисява с басите, баритоните, тенорите и сопраните нагоре към нарисувания таван…

— В никакъв случай…

— О, извинявайте, фройлайн, обидих ви.

Пресегна се, взе билетите и понечи да ги къса.

— Не — тя сложи ръка върху неговата, преди безценните билети да бъдат скъсани наполовина.

— Не трябва да правите това.

Беше пламнала от червенина.

— Но те не ми трябват…

— Е, предполагам…

Лицето му светна.

— Значи ще ми покажете вашата Опера? Да?

Да му покаже Операта. Е, това наистина беше нещо различно. Нямаше да е излизане с мъж. Не такова излизане, както… както онези, които отиват, такива… които приемат да отиват. Всъщност по-скоро като екскурзовод. Виенска любезност, да покажеш на един чуждестранен студент чудесата на австрийската столица. В това нямаше нещо лошо…

Срещнаха се според уговорката на стъпалата в седем и петнайсет. Беше дошла с колата от Гринцинг и паркира без каквито и да е проблеми. Присъединиха се към суетящата се тълпа, която вече беше в приповдигнато настроение в очакване на удоволствието.

Ако Едит Харденберг, стара мома с двайсет лишени от любов лета зад гърба си някога щеше да остане с чувството, че има представа от рая, то беше тази вечер през 1990-а, когато седеше на няколко крачки от сцената и се беше потопила в музиката. Ако някога щеше да разбере какво усеща човек, когато се напие, то беше тази вечер, когато си позволи да се опияни напълно от кипежа на издигащите се и снишаващи се гласове.

През първата половина, докато пред нея пееше и лудуваше Папагено, тя усети суха млада ръка върху своята. Инстинктът я подтикна да я отдръпне рязко. През втората половина, когато това отново се случи, не направи нищо и почувства как заедно с музиката в нея прониква топлината на друго човешко същество.

Когато операта свърши, беше все така опиянена. Иначе никога не би допуснала той да я преведе през площада до старото свърталище на Фройд, „Кафе Ландтман“, сега възстановено в старото си великолепие от 1890-а. До масата им ги заведе лично великолепният метр д’отел Робер и те седнаха на късна вечеря.

След което я придружи до колата й. Беше се успокоила. Сдържаността й отново вземаше връх.

— Толкова бих искал да ми покажете истинската Виена — рече тихо Карим, — вашата Виена, Виена на чудесните музеи и концерти. Иначе никога няма да разбера австрийската култура, такава, каквато вие можете да ми я покажете.

— Какво казвате, Карим?

Стояха прави до колата й. Не, тя в никакъв случай нямаше да му предложи да го закара до апартамента му, където и да се намираше той, а всяко предложение да отиде у дома й би разкрило точно какъв жалък тип е този младеж.

— Че бих желал пак да ви видя.

— Защо?

„Ако ми каже, че съм красива, ще го ударя“, помисли си тя.

— Защото сте добра — беше отговорът, който получи.

— Така ли?

Беше пламнала в червенина. Без да каже и дума повече, той се приведе и я целуна по бузата. Сетне го нямаше до нея, крачеше с широка крачка през площада. Прибра се вкъщи сама.

Тази нощ сънищата на Едит Харденберг бяха смутени. В тях се върна към едно много отдавнашно време. Някога имаше един Хорст, който я бе обичал през онова дълго горещо лято на 1970-а, когато беше на деветнайсет години и девствена. Хорст, който взе невинността й и я накара да го обикне. Който си отиде през зимата без някакво писмо или обяснение, дори без сбогом.

Отначало смяташе, че е станал жертва на катастрофа и звъня във всички болници. Сетне, че работата му като пътуващ търговец го е отвела някъде и ще се обади по телефона.

После научи, че се е оженил за момичето в Грац, което също любил, когато работата му го водела там.

Плака до пролетта. Сетне взе всичко, което й напомняше за него, всички признаци, че е бил там, и го изгори. Изгори подаръците и снимките, които бяха правили, докато се разхождаха в парка или плаваха по езерата на Шлоспарк в Лаксенбург, и най-вече изгори снимката на дървото, под което я люби за първи път, наистина я люби и я направи своя.

Повече не бе имала мъже. Те само ти изменят и те изоставят, казваше майка й и беше права. Нямаше да има повече мъже, никога, закле се тя.

Тази нощ, една седмица преди Коледа сънищата отстъпиха пред утрото и тя спеше, притиснала към мъничките си гърди програмата на „Вълшебната флейта“. Докато спеше, част от бръчиците в ъгълчетата на очите и устата й сякаш започнаха да се губят. И спейки, тя се усмихваше. Положително в това нямаше нищо лошо.

Глава 13

Големият сив мерцедес едва си проправяше път сред уличното движение. Блъскайки яростно по клаксона, шофьорът трябваше силом да се придвижва през потока от леки коли, микробуси, моторизирани сергии и ръчни колички, създаващи оживлението между улиците „Халифа“ и „Рашид“.

Това беше старата част на Багдад, където търговци на платове, злато и подправки, амбулантни продавачи на най-известните стоки въртяха своя занаят вече десет века.

Колата свърна по „Банк“, където и двете страни на улицата бяха задръстени с паркирани коли, и накрая запъпли по „Шурджа“. Пред тях пазарът на подправките правеше улицата непроходима. Шофьорът обърна леко глава.

— По-нататък не мога да отида.

Лейла Ал-Хила кимна и изчака да й отворят вратата. До шофьора седеше Кемал, едрият телохранител на генерал Кадири, тромав сержант от танковите войски, прикрепен към персонала на началника си от много години. Мразеше го.

След кратка пауза сержантът се измъкна от колата, изправи огромната си снага и отвори задната врата. Разбираше, че отново го е унижила, и това пролича по очите му. Тя слезе от колата, без да погледне към него или да му благодари.

Едната от причините да мрази телохранителя бе, че я следваше навсякъде. Разбира се, тази работа му бе възложил Кадири, но това не намаляваше нейната неприязън към него. Трезвен, Кадири беше корав професионален военен; в сексуалните дела обаче беше патологично ревнив. Оттам и правилото, което беше въвел — никога да не се движи сама из града.

Друга причина за ненавистта й към телохранителя бе очевидното му желание да я обладава. Тъй като отдавна бе принизила вкусовете си, тя добре можеше да разбере, че всеки мъж може да изпитва похот към тялото й и ако плати необходимата цена, би задоволила неговите желания, колкото и странни да бяха те. Но Кемал й нанасяше непростима обида — бидейки сержант, той беше беден. Как смееше да допусне такива мисли, а той очевидно ги допускаше — някаква смесица от презрение към нея и животинско желание да я обладава. То се проявяваше, когато генерал Кадири не гледаше към него.

От своя страна той разбираше нейното отвращение и се забавляваше, като я оскърбяваше с погледите си, докато на думи запазваше официалното разстояние.

Оплака се на Кадири от безмълвната му наглост, но той само се разсмя. Можеше да подозира всеки мъж, че я желае, но на Кемал бяха простени много волности, защото му бе спасил живота в блатата на Ал Фао срещу иранците и защото беше готов да даде живота си за него.

Телохранителят хлопна вратата и двамата продължиха пеша по „Шурджа“.

Този район се нарича Агид ал Насра, Християнският квартал. Освен черквата „Сейнт Джордж“ от другата страна на реката, изградена от англичаните за тях си и за протестантската им вяра, имаше още три християнски секти, съставящи около 7 процента от населението.

Най-голяма е асирийската или древносирийската секта, чиято катедрала се намира в Християнския квартал, на пресечка на „Шурджа“. На километър оттам се издига арменската черква, близо до друга паяжина от преплетени улички, известна като Камп ел Арман, стария Арменски квартал, чиято история ни връща много векове назад.

Наред с асирийската катедрала е „Свети Йосиф“, черквата на халдейските християни, най-малката секта. Ако богослужението на асирийците прилича на източноправославното, то халдейците са издънка на католическата черква.

Най-известният халдейски християнин в Ирак по онова време беше външният министър Тарик Азиз, чиято кучешка преданост към Саддам Хюсейн и към политиката му на геноцид би накарала човек да се замисли дали господин Азиз не се е отклонил някак си от учението на Принца на мира. Лейла Ал-Хила също беше родена халдейка и сега това се оказваше полезно.

Необичайната двойка стигна до портата от ковано желязо, през която се влизаше в покрития с калдъръм двор пред сводестата врата на халдейската черква. Мюсюлманинът Кемал не можеше да пристъпи и крачка по-нататък. Тя му кимна и мина през портата. Той я проследи с поглед как си купи свещичка от сергия до вратата, как дръпна кърпата от тежка копринена дантела над главата си и влезе в тъмната, пропита с мирис на тамян вътрешност.

Телохранителят сви рамене и мина няколко метра по-нататък да си купи кутия кока-кола, да намери място да седне и оттам да гледа към вратата. Чудеше се защо господарят му позволява такива дивотии. Тази жена беше проститутка; един ден генералът щеше да се умори и му бе обещал, че той, Кемал, ще си направи удоволствието с нея, преди да бъде изхвърлена. Усмихна се при тази мисъл и по брадичката му се стече струйка кола.

Вътре в черквата Лейла спря да запали свещта си от една друга сред стотиците, които горяха до вратата, сетне, с наведена глава, се отправи към изповедалнята в далечния край на главния кораб. Край нея мина свещеник в черно расо, без да й обърне внимание.

Винаги беше същата изповедалня. Влезе в точно уречения час, шмугвайки се преди една жена в черно, която също търсеше свещеник да изслуша литанията й от грехове, може би по-банални от тези на по-младата жена, която я избута и зае мястото й.

Лейла затвори зад себе си вратата, обърна се и седна на мястото на каещия се. От дясната й страна имаше украсена решетка, зад която чу шумолене на дрехи. Сигурна беше, че е там, той винаги беше там в уречения час.

„Кой ли е той? — питаше се тя. — Защо й плаща така щедро за информацията, която му носи? Не е чужденец — говори арабски прекалено добре, арабски на човек, роден и израснал в Багдад. А плаща добре, много добре.“

— Лейла? — гласът шептеше, тихо и равно. Винаги трябваше да идва първа и да си отива преди него. Беше я предупредил да не се навърта навън с надеждата да го види, но и как би могла да го направи, след като Кемал надничаше зад рамото й? Селяндурът недодялан би могъл да види нещо и да го докладва на господаря си. Това щеше да й коства живота.

— Кажи коя си, ако обичаш.

— Отче, съгреших в плътските дела и не съм достойна за твоята милост.

Той беше измислил тази формула, защото никой друг не би казал такова нещо.

— Какво имаш за мен?

Тя посегна между краката си, отмести дъното на гащите си и измъкна лъжливия тампон, който й бе дал преди седмици. Единият край се отвиваше. От кухата вътрешност извади хартията, навита на не по-дебел от молив масур и я подаде през решетката.

— Чакай.

Чу как пелюрът изшумя, докато мъжът хвърляше опитно око на направените от нея бележки, доклад за дискусията и заключенията, направени на съвета под председателството на самия Саддам Хюсейн, на който беше присъствал генерал Абдуллах Кадири.

— Добре, Лейла, много добре.

Днес парите, които й подаде през решетката, бяха швейцарски франкове, много едри банкноти. Тя ги скри на мястото, където беше скътала информацията си, място, което, както знаеше, повечето мъже мюсюлмани смятат за нечисто в определени периоди. Само лекар или пък страшният АМАМ можеше да ги намери там.

— Докога трябва да продължава това? — попита през решетката тя.

— Още малко. Задава се война. Когато свърши, президентът ще падне. Други ще вземат властта. Аз ще съм един от тях. Тогава ще получиш истинската си награда, Лейла. Остани спокойна, върши си работата и бъди търпелива.

Тя се усмихна. Истински възнаградена. Това означаваше пари, много пари, достатъчно, за да отиде далеч и да е богата до края на дните си.

— Сега върви.

Тя стана и напусна изповедалнята. Старицата в черно беше намерила друг да изслуша изповедта й. Лейла отново пресече главния кораб и излезе на слънце. Тъпакът Кемал седеше отвъд портата от ковано желязо, мачкаше кутията от кола в грамадния си юмрук и се потеше на слънцето. Хубаво, нека се поти. Щеше още повече да се поти, само да знаеше…

Без да поглежда към него, тя тръгна по „Шурджа“ към паркираната кола, през гъмжащия от хора пазар. Вбесен, но безпомощен, Кемал пое тромаво подире й. Лейла не обърна ни най-малко внимание на бедния фелах, който тикаше велосипед с кошница на багажника, а и той не й обърна никакво внимание, фелахът беше на пазара по нареждане на готвачката в домакинството, където той работеше, за да купи сушена кора от индийско орехче, кориандър и шафран.

Останал сам в изповедалнята, мъжът, облечен в черното расо на халдейски свещеник, поседя още малко, за да е сигурен, че агентът му вече няма да е на улицата. Беше повече от невероятно да го познае, но в тази игра дори изключително малките шансове бяха прекалено големи.

Вярваше в онова, което й каза. Задаваше се война. Дори фактът, че Желязната лейди си е отишла от Лондон, едва ли щеше да промени положението. Американците бяха захапали юздечката и вече нямаше да се върнат назад.

Стига онзи глупак в двореца край реката, при моста Тамуз да не развали всичко и да се изтегли едностранно от Кувейт. За щастие той сякаш се бе понесъл безразсъдно към собственото си унищожение. Американците щяха да спечелят войната, сетне щяха да дойдат в Багдад да довършат работата си. Положително те нямаше само да завземат Кувейт и да сметнат, че с това се е свършило. Едва ли хората могат да са така могъщи и толкова глупави.

А когато дойдат, ще имат нужда от нов режим. Бидейки американци, те ще се насочат към някой, който говори свободно английски, някой, който разбира поведението им, начина им на мислене и езика им и ще знае какво да каже, за да им се хареса и да стане техният избраник.

Самото му образование, космополитната му изисканост, която сега въставаше срещу му, щеше да се превърне негово преимущество. За момента беше изключен от най-висшите кръгове и най-интимните решения на президента — защото не произхождаше от това селяндурско племе тикрити, не беше открай време фанатичен член на партията Баас, нито армейски генерал или брат на Саддам.

Но Кадири беше тикрит и му вярваха. Посредствен генерал от танковите войски, с вкусовете на разгонена камила, някога той бе играл из праха по улиците на Тикрит със Саддам и неговия клан и това стигаше. Той, Кадири, присъстваше на всяко съвещание, където се вземаха решения, знаеше всички тайни; а мъжът в изповедалнята също трябваше да знае тези неща, за да се подготви.

Когато се увери, че навън е чисто, той стана и си тръгна. Вместо да пресече централния кораб, се измъкна през една странична врата в ризницата, кимна на един истински свещеник, който се обличаше за литургия, и напусна черквата през друга, странична врата.

Мъжът с велосипеда беше само на пет-шест метра от него. Случайно вдигна поглед тъкмо когато свещеникът излезе на светлото, облечен в черното си расо, и успя навреме да се извърне. Мъжът в расо се огледа, но не обърна внимание на фелаха, наведен над велосипеда, за да му намести веригата, и тръгна бързо по уличката към малка невзрачна кола.

Човекът, тръгнал да купува подправки, се обля в пот, а сърцето му се блъскаше в гърдите. За малко му се размина, съвсем за малко. Напълно съзнателно беше избягвал да се мярка близо до седалището на Мухабарат в Мансур, да не би случайно да налети на това лице. Какво, по дяволите, правеше този човек, облечен като свещеник, в Християнския квартал?

Господи, колко години бяха минали, колко време, откакто играеха заедно на поляната на подготвителното училище на господин Хартли, откакто стовари юмручето си върху брадичката на това момче, защото обиждаше по-малкия му брат, откакто заедно рецитираха поезия в час, винаги надминати от Абделкарим Бадри. Много време беше минало, откакто видя за последен път стария си приятел Хасан Рахмани, сега началник на контраразузнаването на Република Ирак.

Наближаваше Коледа и готвейки се да прекарат празника в далечните мюсюлмански земи, 300 000 американци и европейци насочиха мислите си към дома. Но въпреки задаващото се Рождество Христово струпването на най-голямата атакуваща сила от времето на десанта в Нормандия не спираше.

Коалиционните сили все така бяха разположени в онази част от пустинята, която се намира право на юг от Кувейт. Нямаше и намек, че в един момент половината от тези сили ще се понесе далеч на запад.

В крайбрежните пристанища продължаваха да се изсипват нови дивизии. Британската Четвърта танкова бригада се присъедини към Седма, Пустинните плъхове, за да сформират Първа танкова дивизия, французите увеличиха своето участие до 10 000 души, включващи Чуждестранния легион.

Американците бяха довели Първа оторизирана дивизия, Втори и Трети бронирани полкове, Първа механизирана пехотна дивизия, както и Първа и Трета бронирани дивизии, две дивизии от морската пехота и 82-ра и 101-ва въздушнодесантни дивизии.

Почти до границата, съответно на желанието им, бяха разположени саудитският Отряд за специални задачи и Специалните части, подсилени от египетски и сирийски дивизии и други поделения, изпратени от различни по-малки арабски държави.

Северните води на Персийския залив бяха почти изцяло покрити от стоманата на бойни кораби от флотите на коалиционните сили. В Залива и в Червено море, от другата страна на Саудитска Арабия, Съединените щати бяха разположили пет групи самолетоносачи начело със самолетоносачите „Айзенхауер“, „Индипендънс“, „Джон Кенеди“, „Мидуей“ и „Саратога“, а предстоеше да пристигнат „Америка“, „Рейнджър“ и „Тиодор Рузвелт“.

Сама по себе си въздушната мощ на тези кораби, със самолетите Томкет, Хорнет, Интрудър, Праулър, Авенджър и Хокай на борда си, беше внушителна.

В Персийския залив бе заел своето място тежковъоръженият брониран кораб „Уисконсин“, към който през януари щеше да се присъедини „Мисури“.

Из държавиците от Персийския залив и в Саудитска Арабия всяко нещо, което можеше да мине за летище, беше претъпкано с изтребители, бомбардировачи, транспортни самолети и самолети за ранно предупреждение. Всички те летяха по всяко време на денонощието, макар и все още да не навлизаха в иракското въздушно пространство, с изключение на разузнавателните самолети, които преминаваха невидими високо горе.

В няколко случая американската авиация делеше летища с ескадрили от Британските кралски военновъздушни сили. Тъй като екипажите говореха един език, общуването помежду им беше лесно, неофициално и приятелско. Но понякога възникваха и недоразумения. Едно от тях беше свързано с място, известно само на англичаните, наречено ММШП.

В самото начало, при тренировъчен полет въздушният диспечер попитал пилота на британски Торнадо дали е стигнал определената точка, където трябва да се обърне назад. Пилотът отвърнал, че не е — продължавал да се намира над ММШП.

С течение на времето мнозина американски пилоти чули за това място и претърсвали картите, за да го намерят. Оказало се истинска загадка по две причини: очевидно англичаните прекарвали много време над него и то не било отбелязано на нито една американска въздушна карта.

Лансирана била теорията, че това сигурно са погрешно прочетените инициали на някоя голяма саудитска военна база. Но я отхвърлили и търсенето продължило. Накрая американците се предали. Където и да се намирало ММШП, то просто не било отбелязано на бойните карти, с които щабовете в Рияд снабдявали американските ескадрили.

В края на краищата пилотите на Торнадо признали тайната. Това означавало „мили и мили шибана пустиня“.

Долу, на сушата, войниците живееха в сърцето на ММШП. За мнозина, които спяха под танковете, самоходните артилерийски установки и бронетранспортьорите, животът беше труден. И нещо още по-лошо — скучен.

Дните се точеха бавно, макар да имаше и разнообразия — едно от тях беше да посещават съседни части. Американците бяха снабдени с особено добри походни легла, за които англичаните копнееха. По някаква случайност на американците даваха също необикновено отблъскващи готови, опаковани храни, вероятно измислени от някой чиновник в Пентагона, който по-скоро би умрял, отколкото да ги яде три пъти на ден.

Бяха наречени ГЯД — което значеше „готови за ядене дажби“. Американското войнство им отричаше тези качества и ги кръщаваше по друг начин — „гадости явни за дажби“. За разлика от тях англичаните се хранеха много по-добре и тъй като оставаха верни на капиталистическия морал, те скоро завъртяха оживена размяна на американски легла срещу британски дажби.

Друго, което озадачаваше много американците по отношение на англичаните, беше поръчката, направена от Министерството на отбраната в Лондон за половин милион презервативи, предназначени за войниците в Залива. В безплодната Арабска пустиня това караше американските войници да мислят; че англичаните сигурно знаят нещо, което те не знаят.

Тайната се разбули в деня преди започването на войната по сушата. Американците прекараха сто дни да търкат оръжието си и да го чистят от проникващите навсякъде пясък, прах, пепел и мръсотия, които вятърът непрестанно натикваше в дулата. Англичаните смъкнаха от тях презервативите и се разкриха чудни, блестящи дула, които лъщяха от смазочно масло.

Друго голямо събитие, което настъпи точно преди Коледа, беше включването отново на френския контингент в ядрото на съюзническите планове.

В началото министър на отбраната на Франция беше Жан-Пиер Шевенман, който сякаш изпитваше симпатия към Ирак и беше наредил на френския командващ да предава всички решения, взети от съюзниците, в Париж.

Когато това стана ясно на генерал Шварцкопф, двамата със сър Питър де ла Билиер едва не се разсмяха на глас. Мосю Шевенман по онова време беше председател на Дружеството за приятелство между Франция и Ирак. Макар френският контингент да се командваше от един чудесен военачалник в лицето на генерал Мишел Рокжофр, трябваше да го изключат от всички съвещания.

В края на годината за френски министър на отбраната бе назначен Пиер Жокс, който тутакси отмени заповедта. От този момент Рокжофр можеше да бъде посветен в намеренията на американците и англичаните.

Два дни преди Коледа Майк Мартин получи отговор на един въпрос, зададен седмица преди това. Йерихон беше категоричен — през изминалите няколко дни се е провело спешно съвещание, в което са участвали само вътрешното ядро от кабинета на Саддам Хюсейн, Революционният команден съвет и най-висшите военни.

На това съвещание бил повдигнат въпросът дали Ирак да се изтегли доброволно от Кувейт. Очевидно никой от участниците не направил такова предложение — нямало толкова глупав човек сред тях. Всички помнели прекалено добре как по време на войната с Иран станало дума за едно иранско предложение — че ако Саддам Хюсейн се оттегли, може да сключат мир. Саддам попитал за становища.

Министърът на здравеопазването дал да се разбере, че един такъв ход може да е разумен, разбира се, като съвършено временна маневра. Саддам поканил министъра в едно странично помещение, извадил пистолета си, застрелял го и се върнал да продължи заседанието на кабинета.

Въпросът за Кувейт бил повдигнат под формата на осъждане на Обединените нации — че са имали наглостта да предложат такава идея. Всички зачакали Саддам да започне. Той обаче не го направил, седял, както често правел, като кобра нащрек начело на масата, погледът му се местел от човек на човек, опитвайки се да открие евентуална липса на лоялност.

Съвсем естествено, без президентът да даде насока, разговорът замрял. Тогава Саддам заговорил, заговорил съвсем тихо — тогава бил най-опасен.

Онзи, рекъл той, който допуска дори мисълта за такова катастрофално унижение за Ирак пред американците, бил готов да играе ролята на американски гъзолизец до края на живота си. За такъв човек не можело да има място на тази маса.

С това се сложило край. Всеки от присъстващите се съсипвал да обяснява, че не би могъл, при никакви обстоятелства, да допусне такава мисъл.

Сетне иракският диктатор добавил и още нещо. Само ако Ирак би могъл да победи или се види, че побеждава, било възможно да се изтегли от деветнайсетата провинция на страната, заявил той.

Всички около масата закимали мъдро, макар никой да не разбрал какво говори той.

Докладът беше дълъг и Майк Мартин го предаде по радиото във вилата край Рияд същата тази нощ.

Чип Барбър и Саймън Паксман мъдруваха над думите му в продължение на часове. И двамата бяха решили да отлетят до дома за няколко дни, поверявайки връзката от Рияд с Майк Мартин и Йерихон на Джулиан Грей за англичаните и на местния ръководител на бюрото на ЦРУ за американците. Оставаха само двайсет и четири дни до изтичането на крайния срок, даден от Обединените нации, и до началото на въздушната война на генерал Чък Хорнър срещу Ирак. И двамата искаха кратка домашна отпуска и много важният доклад на Йерихон им предостави такава възможност. Всеки от тях можеше да го отнесе със себе си.

— Какво смяташ, че има предвид с това „победи или се види, че побеждава“? — попита Барбър.

— Нямам представа — отвърна Паксман. — Ще трябва да се обърнем към някой специалист, който да го прегледа.

— И ние също. Предполагам, че през следващите няколко дни тук ще се навъртат само дежурните. Ще дам доклада на Бил Стюарт. Той вероятно ще хване неколцина умници да му направят задълбочен анализ, преди да го предаде на директора и на Държавния департамент.

— Познавам един такъв, който бих желал да го погледне — рече Паксман, след което двамата се разделиха и се отправиха към аерогарата, всеки да хване съответния полет до дома си.

На Бъдни вечер, седнал в дискретен бар в лондонския Уест Енд със Саймън Паксман, доктор Тери Мартин получи пълния текст на доклада на Йерихон и бе помолен да се опита да проумее какво е имал предвид Саддам Хюсейн, ако въобще е имал нещо предвид, споменавайки за победа над Америка като цена за изтеглянето му от Кувейт.

— Между другото — обърна се Тери към Паксман — зная, че това е в разрез с правилото за „само който трябва да знае“, но наистина съм разтревожен. Аз ти правя услуги — направи ми и ти една в замяна. Как е брат ми Майк в Кувейт? Все още ли е невредим?

Паксман се вгледа в доктора по арабистика в продължение на няколко секунди и едва тогава му отвърна.

— Мога да ти кажа само, че вече не е в Кувейт. И това може да ми струва работата.

Майк Мартин се изчерви от облекчение.

— Най-хубавият коледен подарък, който мога да получа. Благодаря ти, Саймън. — Вдигна поглед и замаха с пръст. — Знай само едно — хич да не си помисляте да го изпращате в Багдад.

Паксман вършеше тази работа от петнайсет години. Чертите на лицето му не мръднаха, тонът му остана небрежен. Очевидно преподавателят само се шегуваше.

— Така ли? Защо?

Мартин допиваше чашата си с вино и пропусна да забележи проблясъка на тревога в очите на разузнавача.

— Мили ми Саймън, Багдад е единственият град на света, където не трябва да стъпва. Спомняш ли си онези ленти с прихванати радиопредавания, които ми даде Шон Плъмър? Някои от гласовете са разпознати. Аз зная едно от имената. Страхотно съвпадение, но зная че съм прав.

— Така ли? — попита спокойно Паксман. — Кажи нещо повече.

— Разбира се, оттогава мина много време, но съм сигурен, че е същият човек. И можеш ли да си представиш? Сега е началник на контраразузнаването в Багдад, ловецът на шпиони номер едно на Саддам.

— Хасан Рахмани — промърмори Паксман. Тери Мартин не трябваше да пие алкохол дори преди Коледа, не му понасяше. Говореше повече, отколкото трябва.

— Точно същият. Те бяха съученици, разбираш ли. Всички бяхме. Началното училище на добрия господин Хартли. Майк и Хасан бяха най-добрите приятели. Разбираш ли? Затова не бива да си подава носа в Багдад.

Като излязоха от бара, Паксман остана загледан в трътлестата фигура на арабиста, тръгнал надолу по улицата, и промърмори.

— Мамка му стара, каква гадост.

Бяха му съсипали коледното настроение и той се готвеше да направи същото със Стив Ланг.

Едит Харденберг беше отишла в Залцбург да прекара празниците с майка си, традиция, която датираше от много години.

Младият йордански студент Карим можеше да посети Гиди Барзилаи в тайната му квартира, където ръководителят на операция „Иисус Навин“ разливаше по чашка на свободните от работа членове на групите Ярид и Невиот, работещи за него. Само един нещастник беше в Залцбург да държи под око госпожица Харденберг, за да не би внезапно да се върне в столицата.

Истинското име на Карим беше Ави Херцог, двайсет и девет годишен, който преди време беше командирован в Мосад от Поделение 504, отдел на армейското разузнаване, специализиран в набези през границата, а това обясняваше свободното владеене на арабския. Беше красив, с измамно срамежлив и стеснителен вид, а това му придаваше непреодолим чар. Затова Мосад два пъти вече го бе използвал за операции с прелъстяване.

— Как върви, любовнико? — попита Гиди, докато подаваше чашите.

— Бавно — отвърна Ави.

— Не се мотай много. Старецът иска резултат, помниш нали?

— Тази дама е много задръстена — оплака се Ави. — Интересува се само от среща на интелекти — все още.

В рамките на легендата, че е студент от Аман, той делеше малък апартамент с друг арабски студент, всъщност специалист по подслушване на телефони, който също говореше арабски. Уредиха нещата така, в случай че Едит Харденберг или пък някой друг си науми да провери къде и как живее, а също и с кого.

Апартаментчето би устояло на всякакво изпитание — беше затрупано с учебници по техника, а също така и с йордански вестници и списания. И двамата бяха действително записани в Техническия университет, за да не би някой да провери и там. Сега се обади неговият съквартирант.

— Среща на интелекти ли? Зарежи това нещо.

— Там е работата, че не мога — отвърна Ави.

Когато смехът утихна, той добави:

— Между другото ще искам да ми се плаща за опасен труд.

— Защо? — поиска да знае Гиди. — Да не смяташ, че ще ти го отхапе, когато си смъкнеш дънките?

— Не бе. Работата е в галериите, концертите, оперите, рециталите. Може да си пукна от скука, докато се стигне дотам.

— Карай както си знаеш, пиленцето ми. Ти си тук само защото Службата смята, че имаш нещо, с което ние не разполагаме.

— Да — обади се момичето, включено в проследяващата група Ярид, — около двайсет и два сантиметра.

— Я да мълчиш, Яел. Всеки момент, когато пожелаеш, можеш да се върнеш на работа на улица „Хаяркон“.

Пиенето, смехът и закачките на иврит продължиха все така весело. По-късно същата вечер Яел установи, че е била права. Хубаво прекара Коледата екипът на Мосад във Виена.

— И така, какво мислиш, Тери?

Стив Ланг и Саймън Паксман бяха поканили Тери Мартин в един от апартаментите на фирмата в Кенсингтън. Беше по-сигурно, отколкото в някой ресторант. Оставаха два дни до Нова година.

— Интересно — рече доктор Мартин. — Невероятно интересно. И това е наистина така? Саддам наистина го е казал, така ли?

— Защо питаш?

— Е, надявам се, че няма да се обидите, но това е необикновено прихващане на разговор. Говорещият сякаш докладва на другиго за съвещание, на което е присъствал… А другият човек нищо не казва.

Просто нямаше начин фирмата да обясни на Тери Мартин как са се сдобили с доклада.

— Казаното от другия беше без значение — рече спокойно Ланг. — Той само сумти и възклицава. Не сметнахме за необходимо да го включваме.

— Но това все пак са думите, които Саддам е използвал, така ли?

— Така смятаме.

— Интересно. За първи път виждам нещо, казано от него, което не е предназначено за публикуване или за по-широка публика.

Мартин не държеше в ръцете си ръкописния доклад на Йерихон, който брат му беше унищожил още щом го бе прочел в микрофона. Той гледаше написана на машина дешифровка на арабски на текста, приет в Рияд преди Коледа. Разполагаше също така и с превода, направен от фирмата.

— Последната фраза — попита Паксман, който заминаваше за Рияд същата вечер, — когато казва „победи или се види, че побеждава“ — говори ли ти нещо?

— Разбира се. Но знаеш ли, ти продължаваш да използваш думата „побеждавам“ в смисъла, който го разбираме в Европа и Северна Америка. Аз бих използвал на английски думата „успявам“.

— Добре, Тери, как смята, че може да успее срещу Америка и коалицията? — поиска да разбере Ланг.

— Като ги унижи. Казах ти и преди това, той трябва да накара Америка да изглежда като пълен глупак.

— Но той няма да се изтегли от Кувейт през следващите двайсет дни, така ли? Ние наистина трябва да сме сигурни, Тери.

— Виж какво, Саддам нахлу там, защото претенциите му не бяха задоволени — отвърна Мартин. — Той искаше четири неща: да получи островите Уарба и Бубиян, за да има излаз на море; компенсация за извлечения, според неговите твърдения, в повече петрол от петролните полета, които заедно експлоатират; да се сложи край на свръх добива от страна на Кувейт; и опрощаване на дълга от петнайсет милиарда долара. Ако ги получи, той може да се изтегли с чест, като остави Америка да увисне. Това означава победа.

— А някакъв намек за това как може да ги получи?

Мартин сви рамене.

— Смята, че миротворците от Обединените нации са в състояние да дръпнат черджето. Залага на това, че времето работи за него, че ако успее да разтегли нещата, решимостта на ООН ще се притъпи. Може и да е прав.

— Този човек говори глупости — сопна се Ланг. — Даден му е краен срок шестнайсети януари, а това е след по-малко от двайсет дни. Ще бъде смазан.

— Освен ако един от постоянните членове на Съвета за сигурност не предложи в последната минута мирен план, за да отложи крайния срок — обади се Паксман.

Ланг предрече мрачно:

— Париж или Москва, или двете заедно.

— А ако се стигне до война — попита Паксман, — продължава ли да смята, че ще победи, тоест „успее“?

— Да — каза Тери Мартин. — Но се връщаме към онова, което ви казах и преди — американските загуби. Не забравяй, че Саддам е потаен главорез. Той се чувства в собствени води не в дипломатическите коридори на Кайро и Рияд. Става дума за всички онези улички и базари, натъпкани с палестинци и други араби, а те мразят Америка, която подкрепя Израел. Всеки човек, който може да окървави Америка, независимо от вредите за собствената си страна, ще стане герой в очите на тези милиони.

— Но той не може да го направи — настоя Ланг.

— Смята, че може — оспори го Мартин. — Виж какво, той е достатъчно умен да схване, че в очите на американците Америка не може да бъде победена, не бива да бъде победена. Това просто не е приемливо. Виж какво стана с Виетнам. Ветераните се върнаха у дома и ги замеряха с боклуци. За Америка ужасяващият брой жертви, понесени от омразен враг, е вид загуба. Неприемлива загуба. Саддам може да загуби във всеки момент петдесет хиляди души. И това хич няма да го засегне. Чичо Сам обаче ще бъде засегнат. Ако Америка понесе такива загуби, ще бъде разтърсена до основи. Ще се търкалят глави, ще се съсипват кариери, ще падат правителства. Взаимните обвинения и самообвинения ще продължат в живота на цяло поколение.

— Но той не може да го направи — настоя Ланг.

— Смята, че може — отвърна Мартин.

— Бойните газове — промърмори Паксман.

— Може би. Между другото, дали въобще открихте какво означава онази фраза в прихванатия телефонен разговор?

Ланг погледна към Паксман. Отново Йерихон. Не биваше да се споменава за него.

— Не. Никой не е чувал за това. Никой не може да го разбере.

— Може да се окаже важно, Стив. Нещо друго… не и газ.

— Тери — рече Ланг търпеливо, — след по-малко от двайсет дни Америка, заедно с нас, с французите, италианците, саудитците и други, ще хвърлят срещу Саддам Хюсейн най-голямата въздушна армада, която светът е виждал. Толкова огнева мощ че след още двайсет дни ще надхвърли тонажа на всички бомби, пуснати през Втората световна война. Генералите в Рияд са много заети. Не можем просто да отидем и да кажем: „Задръжте всичко, момчета, има една фраза в прихванат телефонен разговор, която не можем да разберем.“ Да приемем нещата такива, каквито са — това е бил просто превъзбуден човек, който е призовал по телефона Бога на тяхна страна.

— В това няма нищо странно, Тери — добави Паксман. — Открай време хората, тръгнали на война, са твърдели, че Бог е на тяхна страна. Това е всичко.

— Другият човек казва на нашия да млъкне и да затваря — напомни им Мартин.

— Значи е бил зает и раздразнителен.

— Той го нарича курвенски син.

— Не го обича особено.

— Може би.

— Тери, моля те, остави тази работа. Това е просто някаква фраза. Става дума за бойните газове. Той на това разчита. С всичко останало от анализа ти сме съгласни.

Мартин си тръгна пръв, двамата разузнавачи го последваха двайсетина минути по-късно. Завити в палтата си и с вдигнати яки, те слязоха на тротоара да потърсят такси.

— Знаеш ли — рече Ланг, — той е умно момче и много ми харесва. Но е и ужасна стара мома. Чувал си за частния му живот, нали?

Мина такси, празно, но без светлини. Време за чай. Ланг изруга по негов адрес.

— Да, разбира се, момчетата от Кутията го проучиха.

Кутията, или Кутия 500, е жаргонното название на Службата за сигурност, МИ-5. Някога, много отдавна, адресът на МИ-5 е бил ПК 500, Лондон.

— Е, тогава разбираш, нали — каза Ланг.

— Стив, аз наистина не смятам, че това има нещо общо.

Ланг спря и се обърна към подчинения си.

— Саймън, повярвай ми. Втълпил си е нещо и само ни губи времето. Послушай съвета ми. Просто забрави професора.

— Ще бъде химическа война, господин президент.

Три дни след Нова година празненствата в Белия дом отдавна бяха отзвучали. Цялото Западно крило, сърцето на американската администрация, дейно бръмчеше.

Джордж Буш седеше на огромното си бюро под герба на Съединените американски щати, в тихия Овален кабинет. Беше с гръб към високите тесни прозорци със светлозелени стъкла, дебели повече от дванайсет сантиметра, през които не можеше да проникне куршум.

Срещу него седеше генерал Брент Скоукрофт, съветник на президента по националната сигурност.

Президентът сведе поглед към обобщението на анализите, което току-що му представиха.

— Всички ли са съгласни с това? — поиска да знае той.

— Да, господин президент. Онова, което преди малко получихме от Лондон, говори, че и техните хора са напълно съгласни с нашите. Саддам Хюсейн няма да се изтегли от Кувейт, освен ако не му се даде „сламка“, за която да се хване, нещо с което да запази достойнството си, а ние ще се погрижим да не го получи.

Колкото до останалото, той ще разчита на масирани атаки с бойни отровни газове срещу коалиционните сили на сушата преди или по време на преминаването през границата.

Джордж Буш беше първият американски президент от времето след Джон Кенеди, който сам се беше сражавал. Виждал бе убити в битка американци. Но за него имаше нещо особено отвратително, особено отблъскващо в мисълта за млади бойци, които се гърчат в последните мигове от живота си, докато газ разкъсва белодробните тъкани и парализира нервната система.

— А как ще употреби отровния газ? — попита той.

— Според нас има четири възможности, господин президент. Очевидната е бомби, пуснати от изтребители и ударни бомбардировачи. Колин Пауъл току-що е разговарял с Чък Хорнър в Рияд. Генерал Хорнър твърди, че са му необходими трийсет и пет дни неспирна въздушна война. След двайсет нито един иракски самолет няма да стига до границата. На трийсетия ден нито един иракски самолет няма да може да остане във въздуха повече от шейсет секунди. Казва, че гарантира това. В противен случай можете да му вземете звездите.

— А останалото?

— Саддам разполага с много ракетни установки. Това сякаш е втората възможност.

Иракските ракетни установки бяха съветско производство на основата на старите Катюши от Втората световна война. Сега много усъвършенствани, тези ракети, изстрелвани в бърза поредица от „пакет“, разположен на камион или стационарно, имаха обсег от 100 километра.

— Естествено, господин президент, поради своя обсег те ще трябва да се изстрелват от територията на Кувейт или от иракската пустиня на запад. Смятаме, че самолетите Джей-СТАР ще ги открият на своите радари и те ще бъдат обезвредени. Иракчаните могат да ги прикриват колкото си щат, но металът ще ги издаде.

Колкото до останалото, Ирак разполага със запаси от снаряди, заредени с бойни газове за танковете и артилерията си. Обсег под трийсет и седем километра. Знаем, че запасите са вече на място и че при този обсег те трябва да са в пустинята — няма как да се прикрият. Момчетата от авиацията са убедени, че могат да ги намерят и унищожат. И най-сетне имат и ракети Скъд. За тях следят непрекъснато, дори в момента, в който разговаряме.

— А предпазните мерки?

— Взети са, господин президент. С оглед на възможно нападение с антракс всички войници са ваксинирани. Англичаните също. А всички чинове имат противогази и противогазови наметала. Ако се опита…

Президентът стана, обърна се и се загледа нагоре към герба. Гологлавият орел, стиснал в ноктите си стрелите, отвърна на погледа му.

Преди двайсет години беше видял онези ужасни чували за трупове с ципове, който се връщаха от Виетнам, и знаеше, че още повече такива чували са складирани в дискретни контейнери без надписи под саудитското слънце.

Дори при всички предпазни мерки щеше да има частици непокрита кожа, някои войници няма да успеят да се доберат до противогазите си и да ги нахлузят навреме.

Следващата година трябваше да се бори за преизбирането си. Но не там беше въпросът. Независимо дали щеше да победи или да загуби, той нямаше намерение да влезе в историята като американския президент, обрекъл десетки хиляди войници на смърт, и то не както във Виетнам, в течение на девет години, а само за няколко седмици или за дни.

— Брент…

— Да, господин президент.

— Джеймс Бейкър ще се срещне скоро с Тарик Азиз, нали?

— След шест дни в Женева.

— Помоли го, ако обичаш, да дойде при мен.

През първата седмица на януари, за първи път от много време, Едит Харденберг започна да се забавлява, наистина да се забавлява. Доставяше й удоволствие да разглежда и да обяснява на младия си приятел чудесата на културата, които се криеха в нейния град.

Винклербанк разрешаваше на своя персонал четири дни ваканция, която включваше Нова година; след това се наложи да планират културните си заниманията вечерта, а това все пак им оставяше театралните представления, концертите и рециталите, или за уикендите, когато музеите и галериите бяха отворени.

Прекараха половин ден в Югендщил, възхищавайки се на ар нуво, и още половин ден в Сецесиона, където има постоянна изложба на творби от Климт.

Младият йорданец беше очарован и възбуден, от него се лееше непрекъснат поток от въпроси и Едит Харденберг се зарази от неговия ентусиазъм, очите й блестяха, докато обясняваше, че има друга чудесна изложба в Кюнстлерхаус, която непременно трябва да видят следващия уикенд.

След като посетиха изложбата на Климт, Карим я заведе на обяд в „Ротисри Зирк“. Тя възрази срещу големия разход, но новият й приятел обясни, че баща му бил богат хирург в Аман и не се скъпял с парите, които му дава.

Колкото и да беше невероятно, тя му позволи да й налее чаша вино и пропусна да забележи, че той я наля догоре. Говорът и стана по-възбуден и на бледите й страни изби лека червенина.

Докато пиеха кафе, Карим се наведе напред и сложи ръка върху нейната. Тя изглеждаше объркана и бързо се огледа наоколо да види дали някой е забелязал, но никой не им обръщаше внимание. Отдръпна си ръката, но съвсем бавно.

До края на седмицата бяха посетили четири от културните забележителности, които тя имаше предвид, а когато след прекараната в Музикферайн вечер вървяха към колата й, той взе облечената й в ръкавица ръка в своята и не я пусна. Тя не я издърпа, усещайки топлината му да прониква през памучната тъкан.

— Много мило от твоя страна, че правиш това за мен — рече сериозно той. — Сигурно ти е много скучно.

— О, не, съвсем не — рече разпалено тя. — Прави ми удоволствие да виждам и чувам всички тези красиви неща. Радвам се, че и ти имаше тази възможност. Много скоро ще станеш специалист по европейско изкуство и култура.

Когато стигнаха до колата, той й се усмихна, взе измръзналото й от вятъра лице между своите голи, но изненадващо горещи длани, и я целуна по устните.

— Благодаря, Едит.

Сетне се отдалечи. Тя се отправи както обикновено към къщи, но ръцете й трепереха и за малко не се удари в един трамвай.

Държавният секретар Джеймс Бейкър се срещна с иракския външен министър Тарик Азиз в Женева на 9 януари. Срещата не продължи дълго и не беше дружеска. Не беше и замислена като такава. Присъстваше само един преводач от английски на арабски, макар че английският на Тарик Азиз беше напълно достатъчен, за да разбере думите на американеца, който говореше бавно и много ясно. Посланието му беше съвсем просто.

— Упълномощен съм да уведомя вас и президента Хюсейн, че ако по време на някакви военни действия, които биха могли да се водят между двете страни, вашето правителство реши да използва забранени от международните договори химически оръжия, моята страна ще използва ядрено оръжие. С две думи, ще подложим Багдад на ядрено нападение.

Нисичкият сивокос иракчанин разбра съдържанието на посланието, но отначало не можа да го повярва. Първо, никой с всичкия си не би посмял да предаде такава открита заплаха на президента. Той имаше навика, по подобие на някогашните вавилонски царе, да излее яда си на носителя на неприятната вест.

От друга страна, в началото не беше убеден, че американецът говори сериозно. Та нали реактивните отпадъци, придружаващи атомния взрив, не биха се ограничили до Багдад? Та нали такъв взрив щеше да унищожи половината от Близкия изток?

Тарик Азиз, който силно разтревожен се отправи обратно към Багдад, не знаеше три неща.

Едното беше, че така наречените тактически ядрени бомби, създадени от съвременната наука, бяха далеч от бомбата, пусната над Хирошима през 1945 г. Новата, „чиста“ бомба с ограничено действие е наречена така, защото, макар пораженията, нанасяни от топлинната и взривната вълна да са все така ужасяващи, остатъчната радиоактивност има много кратък живот.

Второ, че в трюма на кораба „Уисконсин“, който по това време беше разположен в Персийския залив и към който се присъединяваше друг брониран кораб — „Мисури“, носеше в трюмовете си три много специални кесони от стоманобетон, достатъчно здрави, за да издържат 10 000 години, ако корабът потъне. В тях имаше три ракети Томахоук Круз, които Съединените щати се надяваха никога да не се наложи да използват.

Трето — че държавният секретар съвсем не се шегува.

Генерал сър Питър де ла Билиер се разхождаше сам в нощната тъмнина на пустинята, придружен единствено от хрускането на пясъка под краката му и собствените му тревожни мисли.

Професионален военен и ветеран от сражения, неговите вкусове бяха аскетични, както тялото му беше мършаво. Неспособен да извлече удоволствие от лукса, предлаган от градовете, той се чувстваше отпуснат и повече у дома си в лагерите и биваците, в компанията на военни. Подобно на други преди него той харесваше арабската пустиня, безкрайните й хоризонти, изпепеляващата горещина и сковаващия студ и, многократно повече, внушаващата страхопочитание тишина.

Тази нощ бе дошъл на посещение на предните линии — едно от удоволствията, които си позволяваше, когато можеше — и беше тръгнал пеша от лагера Сейнт Патрик, оставяйки зад себе си мрачните очертания на танковете Чалънджър, приклекнали под мрежите си като готови за скок животни, търпеливо чакащи да дойде техният час, и бойците, които готвеха вечерята си под тях.

Вече близък приятел на генерал Шварцкопф и участник във всички най-секретни съвещания на щаба, той знаеше, че войната наближава. По-малко от седмица преди изтичането на поставения от Обединените нации краен срок нямаше и намек, че Саддам Хюсейн има някакво намерение да се изтегли от Кувейт.

Тази нощ, под звездите на пустинята, генералът се тревожеше, че не е в състояние да разбере какво е наумил тиранинът от Багдад. Като военен британският генерал обичаше да разбира своя враг, всички негови намерения, мотивировки, тактика и цялостна стратегия.

Лично той не изпитваше друго освен презрение към човека в Багдад. Добре документираните сведения, описващи геноцид, мъчения и убийства, го отвращаваха. Саддам не беше войник, никога не е бил, а доколкото е съществувал истински военен талант в армията му, той до голяма степен го бе пропилял, защото отменяше решенията на своите генерали, дори бе наредил да екзекутират най-добрите.

Не там беше проблемът; работата се състоеше в това, че Саддам Хюсейн беше поел пълното ръководство в политическата и военната област и всичко, което правеше, беше лишено от всякакъв смисъл.

Навлезе в Кувейт в неподходящ момент и по неподходящ повод. Сторил веднъж това, той провали всички шансове да увери другите араби, че е готов на преговори, че се поддава се на убеждаване и че проблемът може да се реши в рамките на преговори между арабите. Да бе поел по този път, той, вероятно съвсем правилно, можеше да разчита, че петролът ще продължава да тече и Западът постепенно ще изгуби интерес, докато съвещанията между арабите се затлачат с години.

Той обаче доведе Запада със собствената си глупост, а в добавка към окупирането на Кувейт, изнасилванията и зверствата, опитът му да използва западни граждани като човешки щитове бе гарантирал пълната му изолация.

В самото начало имаше в краката си богатите петролни полета в североизточната част на Саудитска Арабия, но се въздържа да ги завладее. Със своята армия и въздушни сили, при добро военно ръководство би могъл да стигне дори до Рияд и да диктува условията си. Не го направи, а докато стоеше в Багдад и замисляше една след друга пропагандни кампании, които завършваха с катастрофа, пред него се вдигна „Пустинният щит“.

Може да беше опитен в мръсните игри, но по отношение на стратегията беше пълен некадърник. И все пак, разсъждаваше британският генерал, може ли човек да е толкова глупав?

Дори и пред лицето на въздушната мощ, която сега се бе изправила срещу му, всяко нещо, което правеше, беше погрешно от политическа и военна гледна точка. Имаше ли представа какъв ужас щеше да се изсипе от небето над Ирак? Наистина ли не схващаше каква огнева мощ щеше да върне за малко повече от месец бронираните му войски десет години назад?

Генералът спря и се загледа на север през пустинята. Тази нощ нямаше луна, но в пустинята звездите са толкова ярки, че тяхната светлина стига, за да се видят неясни очертания. Теренът беше равен, в края си опираше до един лабиринт от пясъчни валове, окопи, минни полета, преграждения с бодлива тел и дерета — иракските отбранителни линии, през които американските сапьори щяха да прокарат с взривове път за настъплението на танковете Чалънджър.

И все пак тиранинът в Багдад имаше коз, за който генералът знаеше и от който се боеше. Саддам можеше просто да се изтегли от Кувейт.

Времето не беше на страната на съюзниците; то принадлежеше на Ирак. На 15 март щеше да започне мюсюлманският рамадан. В продължение на месец, между изгрев и залез-слънце, мюсюлманите нямаше да поемат вода или храна. Яде се и се пие през нощта. При това положение, по време на рамадана, една мюсюлманска армия почти не е в състояние да воюва.

След 15 април пустинята щеше да се превърне в ад, като температурите щяха да достигнат 55 градуса. У дома щеше да нараства натискът момчетата да се приберат, а мъките в пустинята щяха да станат непоносими. При това положение щеше да се наложи съюзниците да се изтеглят и те никога повече нямаше да се върнат по същия начин. Коалицията беше нещо единствено по рода си.

И така, крайният срок беше 15 март. Като се имаше предвид, че войната по суша може да трае най-много двайсет дни, тя трябваше да започне до 23 февруари, в противен случай ставаше безсмислена. Но Чък Хорнър имаше нужда от трийсет и пет дни въздушна война, за да смаже иракското въоръжение, полкове и отбрана. 17 януари — това беше последната възможна дата.

Ами ако Ирак се изтегли? Щеше да остави половин милион съюзници разтеглени като последни глупаци в пустинята, увиснали в безтегловност, и за тях щеше да има само един път — назад. И въпреки това Саддам продължаваше да е непреклонен — не искаше да се изтегли.

„Какво е намислил този луд?“, запита се отново генералът. Дали чака нещо, някаква божествена намеса, сътворена от собственото му въображение, която да смаже враговете и да го направи победител?

Чу някой да вика откъм танковия лагер зад него. Обърна се. Командирът на Ирландските хусари на Нейно величество Артър Денаро го викаше на вечеря. Плещестият веселяк Артър Денаро, който един ден щеше да е в първия танк, преминал през бреша в иракската отбрана.

Усмихна се и тръгна назад. Щеше да е приятно да приклекне в пясъка с войниците, да гребе боб от канчето, да слуша на сиянието на огъня различните гласове, равния носов диалект на ланкашърците, търкалящите се „р“-та на хампшърците и мекия изговор на ирландците; смеха при закачките и шегите, грубия речник на войниците, които говорят направо, без да украсяват мислите си.

Мътните го взели онзи на север! Какво, по дяволите, чака той?

Глава 14

Отговорът на въпроса, който си задаваше британският генерал, лежеше на тапицирана количка под флуоресцентните светлини на завод, който се намираше на двайсет и четири метра под равнището на иракската пустиня.

Един инженер лъсна за последен път устройството и отстъпи бързо назад, заставайки мирно, преди двамата въоръжени мъже от Амн-ал-Хас, охраната на президента, да затворят вратата.

Четирима от присъстващите стояха почтително около мъжа в центъра. Както обикновено той носеше бойна униформа, лъснати до блясък черни ботуши от телешки бокс, препасан на кръста пистолет, зелен шарф, който скриваше триъгълника между куртката и врата.

Един от четиримата беше личният телохранител, който не го напускаше дори тук, където всеки бе проверяван по пет пъти за скрито оръжие. Между президента и телохранителя стоеше зет му Хюсейн Камел, министър на гражданската и военната промишленост.

От другата страна на президента стоеше мозъкът на иракската програма, доктор Джаафар Ал-Джаафар, геният, когото открито наричаха иракския Робърт Опенхаймер. До него, но малко по-назад, стоеше доктор Салах Сиддики. Джаафар беше физикът, а Сиддики — инженерът.

Стоманата на отрочето им лъщеше матово на бялата светлина. Беше четири и половина метра дълго и един в диаметър.

Метър и двайсет в задния край бяха заети от сложно устройство за поемане на удара, което щеше да бъде изоставено в момента, когато снарядът бъде изстрелян. Дори останалата част — триметров корпус, беше всъщност снаряден пръстен, ръкав, съставен от осем еднакви секции. Малки, заредени с взрив болтове щяха да го раздробят, когато снарядът потегли към своята цел.

Пръстенът беше необходим, за да пригоди шейсетсантиметровия диаметър на снаряда към еднометровия калибър на изстрелващото устройство и да запази четирите неподвижни перки на опашката му.

Ирак не разполагаше с телеметрични уреди за управляване на подвижни перки чрез радиосигнали от земята, но неподвижните щяха да стабилизират тялото в полет и да не му позволят да се колебае и да падне надолу.

Носовата част беше от свръх яка стомана и остра като игла. И тя щеше в даден момент да бъде отстранена.

Когато една ракета навлезе по време на полета си отново в атмосферата, въздухът, който се сгъстява в по-долните слоеве, предизвиква при триенето достатъчно висока температура, за да стопи носовата част. Ето защо при връщането си астронавтите се нуждаят от термичен щит — за да не изгори капсулата им.

Устройството, което петимата иракчани оглеждаха тази вечер, беше нещо подобно. Стоманеният нос щеше да улесни полета нагоре, но нямаше да издържи на повторното влизане в атмосферата. Стопеният метал щеше да се изкриви и нагърчи и да накара падащото тяло да се люлее, криволичи, да се обърне странично към оказващия съпротивление въздух и да изгори.

Затова той беше конструиран така, че да се пръсне на парчета при апогея на полета, отваряйки място на конус, който беше по-къс, по-тъп и направен от въглеродни влакна.

Приживе доктор Джералд Бул се опита да купи за Багдад британски завод в Северна Ирландия на „Лиър Фан“ — фалирала авиационна компания, която използвала в строителството на малки граждански самолети елементи, направени от въглеродни нишки. Доктор Бул и Багдад не се интересуваха от самолетите, а от машините на „Лиър Фан“ за оплитане на въглеродните нишки. Тези нишки са изключително устойчиви на топлина, но и много трудни за обработка.

Освен това те са съществена част от ракетната техника, а тя на свой ред е секретна и износът на такива машини строго се следи. Когато британските служби за сигурност научиха за къде е предназначено оборудването на „Лиър Фан“ й се консултираха с Вашингтон, сделката бе отменена. След това сметнаха, че Ирак няма да се сдобие с технология за обработване на въглеродни нишки.

Специалистите сбъркаха. Ирак бе опитал по друг начин и бе успял. Един американски доставчик на климатични инсталации и изолационни продукти бе убеден да продаде на подставена иракска компания машините, необходими за изпридане на първичната вълна. В Ирак те бяха пригодени за изпридане на карбонови нишки.

Между буфера отзад и носа, беше разположена рожбата на доктор Сиддики — малка, елементарна, но напълно ефективна атомна бомба, подготвена да задейства на принципа на огнестрелната цев, използвайки като катализатори литий и полоний, за да създадат урагана от неутрони, необходим за началото на верижната реакция.

Вътрешността беше истински триумф на инженерния гений на доктор Сиддики — сфера и цилиндрична свещ, които, взети заедно, тежаха 35 килограма и бяха произведени под егидата на доктор Джаафар. И двете представляваха чист, обогатен уран 235.

Под гъстите черни мустаци бавно се разля доволна усмивка. Президентът пристъпи и прокара показалец по полираната стомана.

— Ще действа ли? Наистина ли ще действа? — прошепна той.

— Да, господин президент — отвърна физикът.

Главата с черна барета на нея кимна няколко пъти.

— Заслужавате поздравления, братя мои.

Под устройството, на дървена поставка, стоеше проста табелка. На нея пишеше само:

КАБДАТУ АЛЛАХ

Тарик Азиз беше обмислял дълго и упорито как и дали въобще да предаде на своя президент американската заплаха, изразена така брутално пред него в Женева.

Познаваха се от двайсет години, време, през което външният министър бе служил на своя господар с кучешка преданост, винаги бе вземал неговата страна по време на онези първоначални сблъсъци в йерархията на партията Баас, когато имаше и други претенденти за властта, винаги изхождайки от личната си преценка, че абсолютната безскрупулност на човека от Тикрит ще победи, и неизменно се бе оказвал прав.

Те заедно се бяха домогвали нагоре по хлъзгавия прът в рамките на една близкоизточна диктатура, единият винаги в сянката на другия. Сивокосият, нисък и пълен Азиз бе успял със сляпото си подчинение да преодолее първоначалното си неизгодно положение, дължащо се на по-голямото му образование и владеенето на два европейски езика.

Оставяйки практическото насилие на други, той бе гледал и одобрявал, както трябва да правят всички в двора на Саддам Хюсейн, как при чистка след чистка цели колони офицери и някога доверени партийни дейци биват отвеждани за екзекуция — присъда, често предшествана от часове агония в ръцете на мъчителите в Абу Граиб.

Виждал бе как отстраняват добри пълководци и ги разстрелват, защото са се опитали да защитят командваните от тях войници, и знаеше, че истинските заговорници са умирали по-ужасяващо, отколкото би желал да си представи.

Бе гледал как племето ал-джубури, което някога имаше такова влияние в армията, че никой не смееше да ги предизвика, е лишено от тази си власт, доведено до смирение, а оцелелите — вкарани в пътя и накарани да се подчиняват. Мълчал бе, докато братът на Саддам Али Хасан Маджид, по това време министър на вътрешните работи, бе замислил и извършил геноцида над кюрдите не само в Халабджа, а в петдесет други градове и села, заличени от лицето на земята с бомби, артилерия и газ.

Тарик Азиз, както всички в антуража на президента, знаеше, че няма къде да ходи. Ако се случеше нещо с господаря му, и с него бе свършено завинаги.

За разлика от някои около трона, той беше прекалено умен да повярва, че режимът им е популярен. Истински го беше страх не от чужденците, а от ужасното отмъщение на иракския народ, ако някога защитното покривало на Саддам падне от него.

В този ден, 11 януари, докато чакаше за личната среща, на която беше привикан при връщането си от Европа, си блъскаше главата над един проблем — как да формулира американската заплаха, без да навлече върху себе си неизбежната ярост. Президентът, както добре знаеше, можеше съвсем спокойно да заподозре него, външния министър, че е подсказал заплахата на американците. В параноята няма логика, само първична реакция, понякога вярна, друг път погрешна. Много невинни мъже бяха загинали, а и семействата им заедно с тях, само въз основа на подозрението, зародило се във въображението на президента.

Два часа по-късно, докато се връщаше към колата си, той изпитваше облекчение и се усмихваше озадачен.

Облекчението беше лесно обяснимо — неговият президент се оказа в спокойно и добро настроение. Изслуша с одобрение бляскавия доклад на Тарик Азиз за мисията му в Женева, широката подкрепа, която доловил у всеки, с когото разговарял за позицията на Ирак, и общото антиамериканско настроение, което нараствало на Запад.

Той кимаше с разбиране, докато Тарик сипеше обвинения върху американските подпалвачи на войни, и когато най-сетне, пламнал от собственото си възмущение, той спомена какво всъщност му е казал Джеймс Бейкър, не настъпи очакваният яростен взрив.

Докато други около масата се зъбеха и кипяха, Саддам Хюсейн продължи да кима и да се усмихва.

Външният министър се усмихваше на тръгване, защото на последното заседание неговият президент го поздрави за европейската му мисия, фактът, че погледната в светлината на обикновените дипломатически стандарти тя беше пълна катастрофа — отблъснат отвсякъде, третиран със смразяваща любезност от домакините си, несполучил да въздейства по какъвто и да е начин на решимостта на коалицията, обединена срещу неговата страна, — сякаш нямаше значение.

Недоумението му се дължеше на нещо, което президентът каза в края на аудиенцията. Каза го между другото, като забележка, промърморена само на външния министър, докато президентът го изпращаше до вратата.

— Рафик, драги другарю, не се безпокой. Скоро ще изненадам американците. Все още не. Но ако някога Бени ел Калб се опитат да прекосят границата, няма да отвърна с газ, а с Юмрука на Бога.

Тарик Азиз кимна в знак на съгласие, макар и да не знаеше какво приказва президентът. Заедно с други го проумя двайсет и четири часа по-късно.

Сутринта на 12 януари се проведе последното заседание в пълен състав на Революционния команден съвет в Президентския дворец на ъгъла на улица „14-и юли“ и улица „Кинди“. Седмица по-късно бомбите я превърнаха в развалини, но птичето вече беше отлетяло.

Както обикновено нареждането да се явят на заседанието дойде в последния момент. Независимо колко високо се бе издигнал в йерархията, независимо колко му се доверяваха, никой освен шепа хора от семейството, близки и лични телохранители не знаеше къде ще бъде президентът в даден час на който и да е ден.

Това, че беше все още жив след седем големи и сериозни опита за атентат, се дължеше на манията му за лична сигурност.

Нито контраразузнаването, нито тайната полиция на Омар Хатиб, нито армията не бяха удостоени с честта да отговарят за тази сигурност.

Тя беше задача на Амн-ал-Хас. Може да бяха млади, повечето от тях едва навършили двайсет години, но верността им беше фанатична и абсолютна. Командваше ги синът на президента — Кусай.

Никой заговорник не би могъл да знае по кой път ще се движи президентът, кога или в какво превозно средство. Посещенията му в армейски бази или заводи винаги бяха изненадващи не само за посетените, но и за хората около него.

Дори и в Багдад той се местеше от място на място по прищявка, понякога прекарвайки няколко дни в двореца, а друг път се оттегляше в бункера си под хотел „Рашид“.

Всяко блюдо, сипано за него, трябваше първо да бъде опитано пред очите му, а опитващият беше първородният син на готвача. Всяко питие се наливаше от бутилка с непокътнат печат.

Тази сутрин поканата за заседанието в двореца дойде със специален куриер при всеки от членовете на Революционния команден съвет един час преди началото. Така не оставаше време да се подготви атентат.

Лимузините завиваха през портите, оставяха пристигащите и отиваха на специален паркинг. Всеки от членовете на Съвета минаваше през арка за проверка на метал, не бяха разрешени личните оръжия.

Когато се събраха в голямата заседателна зала с масата във формата на „Т“, присъстваха трийсет и трима души. Осмина от тях имаха места на горната част на масата, по четири от двете страни на празния трон в средата. Останалите седяха един срещу друг по дължината на стъблото на „Т“-то.

Седем от присъстващите бяха в кръвно родство с президента и трима с брака си. Тези, плюс още осем бяха от Тикрит или непосредствената му околност. Всички бяха дългогодишни членове на партията Баас.

Десет от трийсет и тримата бяха министри от кабинета, а девет — генерали от армията или военновъздушните сили. Саади Тумах Аббас, бивш командващ Републиканската гвардия, сега повишен в министър на отбраната, седеше широко усмихнат на късата част на масата. Беше заменил Абд ал-Джабер Шеншал, ренегата кюрд, който отдавна бе свързал съдбата си с касапина на собствения му народ.

Сред генералите от армията бяха Мустафа Ради — началник на пехотата, Фарук Ридха — на артилерията, Али Мусули — на инженерните войски и Абдуллах Кадири — на танковите войски.

В долния край на масата бяха тримата мъже, които ръководеха разузнавателния апарат: доктор Убайди — задграничния Мухабарат, Хасан Рахмани — контраразузнаването и Омар Хатиб — тайната полиция.

Когато президентът влезе, всички станаха и започнаха да ръкопляскат. Той се усмихна, седна на стола си, каза им да седнат и започна своето заявление. Не бяха доведени тук, за да обсъждат, а да им се каже нещо.

Единствен зетят на президента не прояви изненада по време на заключителната част. Когато след четиридесетминутно слово, в което напомни за непрекъсната поредица от победи, постигнати под негово ръководство, той им съобщи вестта, непосредствената реакция беше смаяно мълчание.

Че Ирак се опитваше от години, те го знаеха. Но че точно сега, в самото навечерие на войната, е постигнат резултат в тази сфера на техниката, която бе в състояние да всее трепетен страх по целия свят, а дори и сред могъщите американци, изглеждаше невероятно. Божествена намеса. Но божеството не беше горе на небето; то седеше тук, с тях, усмихвайки се на себе си.

Хюсейн Камел, предварително предупреден, стана и поде овациите. Останалите побързаха презглава да го последват, всеки от тях се боеше да не е последният, който се е изправил или е най-умерен в своя възторг. Сетне никой не беше готов първи да спре.

Когато се върна в кабинета си два часа по-късно, Хасан Рахмани, изисканият космополит, който ръководеше контраразузнаването, разчисти бюрото си, заповяда никой да не го безпокои и седна пред чаша силно кафе. Трябваше да помисли, и то задълбочено.

Както и всички присъстващи в залата, вестта го бе разтърсила издълбоко. С един удар балансът на силите в Близкия изток се бе променил, но никой не го знаеше. След като президентът вдигна ръце с възхитително изиграно смущение и даде знак да се прекратят овациите, той отново влезе в ролята си на председателстващ и закле всички присъстващи да мълчат.

Това Рахмани можеше да разбере. Въпреки бурната еуфория, обхванала всички, към която се присъедини безрезервно, той предвиждаше големи проблеми.

Подобно устройство не струва и пукната пара, освен ако приятелите ти и, което е още по-важно, враговете ти знаят, че го имаш. Само тогава потенциалните врагове започват да пълзят към теб като приятели.

Някои държави, разработили оръжието, просто бяха оповестили факта с голям ядрен опит и бяха оставили светът да си направи изводи за последиците. Други, като Израел и Южна Африка, само намекнаха какво притежават, но не потвърдиха, оставяйки светът и най-вече съседите да се догаждат. Понякога това вършеше повече работа; въображението излизаше от контрол.

Но Рахмани беше убеден, че това просто няма да върши работа на Ирак. Ако казаното е вярно, а той не беше далеч от мисълта, че цялата тази работа е нов пропаганден трик, при който се разчита на евентуално изтичане на информация, за да се спечели още едно отлагане на екзекуцията, то никой извън Ирак не би го повярвал.

Единственият начин да бъдат възпрени враговете би бил да се докаже. А това очевидно президентът не искаше да става. Разбира се, имаше и други големи проблеми, свързани с доказването на това твърдение.

За опит на собствена територия не можеше да става и въпрос, щеше да е пълна лудост. Може би някога да е било възможно да се изпрати кораб дълбоко в южната част на Индийския океан, да бъде напуснат и опитът да се проведе там, но не и сега. Всички пристанища бяха плътно блокирани. Но можеха да поканят екип от Международната агенция по атомна енергия във Виена да разгледа и да се убеди, че това не е лъжа. В края на краищата МАГАТЕ беше идвала почти всяка година и винаги беше изкусно заблуждавана за онова, което става. При положение че им позволяха да видят със собствените си очи, те трябваше да повярват, да се покаят за предишната си доверчивост и да потвърдят истината.

Но той, Рахмани, току-що беше чул, че този път официално се забранява. Защо? Защото всичко беше лъжа ли? Или защото президентът е наумил нещо друго? И, нещо още по-важно, какво означаваше това за него, Рахмани?

От месеци насам беше разчитал, че Саддам Хюсейн ще се набута слепешката в една война, която не може да спечели, а я виж какво беше направил. Рахмани беше разчитал на поражение, което да завърши с уредено от американците сваляне на президента и със собственото му издигане в подпомаган от американците режим. Сега нещата се бяха променили. Разбра, че има нужда от време, за да премисли и да реши как да разиграе удивителната нова карта.

Тази вечер, след падането на мрака, на стената зад халдейската черква „Свети Йосиф“ в Християнския квартал се появи знак с тебешир. Приличаше на полегнала осмица.

През нощта жителите на Багдад трепереха. Въпреки непрекъснатата пропаганда по иракското радио и сляпата вяра на мнозина, че всичко казано е вярно, имаше и други, които тайно слушаха предаванията на Световната служба на Би Би Си на арабски, приготвяна в Лондон, но излъчвана от Кипър, и знаеха че Бени Наджите казват истината. Задаваше се война.

В града приемаха, че американците ще започнат с масирана бомбардировка на Багдад, така мислеха дори в Президентския дворец. Щеше да има масови жертви сред цивилното население.

Режимът нямаше нищо против. По високите места смятаха, че глобалният ефект от такова масово избиване на граждани ще предизвика по цял свят отвращение от Америка и ще я принуди да спре и да си отиде. Ето защо все още допускаха такъв голям контингент чуждестранни журналисти, нещо повече — насърчаваха ги да се настанят в хотел „Рашид“. Щеше да има на разположение екскурзоводи, които да отведат бързо чуждестранните телевизионни камери при сцените на геноцид още щом всичко започнеше.

Жителите на Багдад някак не виждаха колко хитро е това съображение. Мнозина вече бяха избягали — чуждите поданици, насочени към йорданската граница, се вливаха във вълната от бежанци от Кувейт, докато иракчаните търсеха спасение в провинцията.

Никой не подозираше, включително и милионите телевизионни зрители в Америка и Европа, какво е истинското равнище на техническо развитие, което сега беше в ръцете на мрачния Чък Хорнър в Рияд. Никой по онова време не можеше да си представи, че повечето цели ще бъдат избирани от меню, подготвено от камерите на сателити в орбита, и че те ще бъдат сривани до земята от насочвани от лазер бомби, които рядко засягаха друго освен предназначената цел.

Жителите на Багдад знаеха като истина, научена от Би Би Си, която се процеждаше през базарите и пазарите, че четири дни след полунощ на 12 януари крайният срок за изтегляне от Кувейт ще изтече и американските бойни самолети ще се появят. Така че градът се бе смълчал в очакване.

Майк Мартин въртеше бавно педалите на велосипеда си, завивайки от улица „Шурджа“ и зад черквата. Минавайки покрай стената, той видя знака с тебешир и продължи по-нататък. В края на уличката спря, слезе от велосипеда и започна да наглася веригата, докато всъщност поглеждаше назад, натам, откъдето беше дошъл, за да види дали нещо не се движи подире му.

Нямаше нищо. Не се чуваше как хората от тайната полиция пристъпват от крак на крак във входовете, от покривите не се подаваха глави. Върна се назад, посегна с влажния парцал, изтри знака и продължи нататък.

Осмицата означаваше, че долу при реката, на по-малко от километър, под плочата в изоставения двор в пресечката на улица „Абу Науас“ го чака съобщение.

Като момче бе играл там, тичайки с Хасан Рахмани и Абделкарим Бадри покрай пристаните, там, където уличните продавачи приготвяха чудесен масгуф на жарава от камилски тръни, предлагайки на минувачите крехките порции от речен шаран, уловен в Тигър.

Магазините бяха затворени, чайните — с капаци на прозорците; малцина се скитаха покрай пристаните както те едно време. Тишината му беше полезна. Накрая на „Абу Науас“ видя група цивилни полицаи от АМАМ, но те не обърнаха внимание на фелаха, който въртеше педалите. Окуражи се при вида им; АМАМ бяха много несръчни. Ако устройваха полицейски надзор над тайника, те нямаше да сложат цяла група на такова видно място в началото на улицата, а щяха да се опитат да го направят по-елегантно, но все нещо щяха да сбъркат.

Съобщението беше там. Плочата моментално се върна на мястото си, сгънатата хартия влезе в долните му гащи. Минути след това пресичаше Тигър по моста Ахрар, връщайки се от Рисафа в Карч, а оттам в къщата на съветския дипломат в Мансур.

През изтеклите девет седмици животът бе улегнал в оградената със стени вила. Руската готвачка и съпругът й се отнасяха справедливо с него, а той бе започнал да говори по няколко думи от езика им. Пазаруваше всеки ден пресни продукти, което му даваше добро основание да обслужва всички свои тайници. Беше предал четиринайсет съобщения за невидимия Йерихон и бе получил петнайсет от него.

АМАМ го бяха спирали осем пъти, но всеки път смиреното му поведение, велосипедът и кошницата със зеленчуци, плодове, кафе, подправки и хранителни продукти, плюс писмото от дипломатическото домакинство и видимата му нищета ги караше да го отпращат по пътя му.

Нямаше как да знае какви бойни планове се оформят в Рияд, но трябваше да написва всички въпроси към Йерихон, след като ги изслуша на запис, и да чете отговорите му, за да ги изпрати на Саймън Паксман в кратките си предавания.

Бидейки военен, той можеше само да оцени, че политическите и военни сведения, давани от Йерихон, сигурно са безценни за командващия генерал, който подготвяше нападението над Ирак.

Вече беше получил нафтова печка за бараката и петромаксова лампа, за да я осветява. Купени от пазара чували от зебло служеха за пердета на всички прозорци и ако някой се доближеше, хрускането на дребните камъчета навреме го предупреждаваше.

Тази нощ се върна благодарен за топлината на дома си, дръпна резето на вратата, провери дали пердетата покриват всеки квадратен сантиметър от прозорците, запали лампата и прочете последното съобщение на Йерихон. Беше по-кратко от обикновено, но това не намаляваше въздействието му. Прочете го два пъти, да се увери, че не е престанал изведнъж да разбира арабски, и промърмори: „Боже Господи!“, махна разхлабените плочи от пода и извади касетофона.

За да е сигурен, че ще бъде разбран добре, прочете съобщението бавно и внимателно както на арабски, така и на английски, превключи на ускоряване и превърна петминутния си запис в секунда и половина предаване.

Излъчи го двайсет минути след полунощ.

Тъй като знаеше, че прозорецът за предаванията е между петнайсет и трийсет минути след полунощ, Саймън Паксман не си бе дал труда да си легне. Когато съобщението пристигна, той играеше карти с един от радистите. Вторият радист донесе вестта от апаратната.

— Мисля, че трябва да дойдеш и да чуеш това… веднага, Саймън — рече той.

Макар че СИС беше изпратил много повече хора, връзката с Йерихон се смяташе за толкова секретна, че по нея работеха само Паксман, ръководителят на бюрото на СИС в Рияд Джулиан Грей и двамата радисти. Трите им стаи бяха практически изолирани от останалата част от вилата.

Саймън Паксман изслуша гласа, който идваше от големия магнетофон в „апаратната“, всъщност преустроена спалня. Отначало Мартин говореше на арабски, прочитайки буквално ръкописното съобщение от Йерихон, сетне прочете два пъти своя превод на английски.

Докато го слушаше, Паксман усети голяма студена ръка да прониква дълбоко във вътрешностите му. Нещо беше се объркало, много лошо се бе объркало. Онова, което чуваше, просто не можеше да е така. Двамата други мъже стояха мълчаливо до него.

— Това той ли е? — попита настойчиво още щом съобщението завърши. Първата му мисъл беше, че Мартин е хванат и гласът е на някой, който го имитира.

— Той е, проверих на осцилоскопа. Няма съмнение, че е той.

Човешките гласове се отличават помежду си и разликата остава, независимо от усилията да се наподобят. Преди Майк Мартин да замине за Багдад, записаха гласа му. Сетне направиха същото с предаванията му, да не би ускоряването и забавянето, заедно с изкривяванията от звукозаписните машини или сателитното радиопредаване да станат причина за разлики.

Гласът, който се обади от Багдад тази нощ, съвпадаше със записания. Говореше Мартин и никой друг.

Второто, от което се страхуваше Паксман, беше да не са го хванали, измъчвали и принудили да предава това. Отхвърли мисълта като съвсем невероятна.

Имаше предварително уговорени думи, пауза, поколебаване, покашляне, което би предупредило хората в Рияд, че не предава по своя воля. И друго — беше предавал само три дни преди това.

Иракската тайна полиция може да е брутална, но не работи бързо. А Мартин беше корав човек. Ако си пречупен и преобърнат с такава скорост, човек се превръща в разнебитена, измъчена дрипа и това се проявява в изказа му.

Което означаваше, че Мартин говори истината — прочетеното от него съобщение беше точно каквото бе получил същата нощ от Йерихон. Което го оставяше с много неизвестни. Дали Йерихон е прав, греши или лъже.

— Извикайте Джулиан — нареди Паксман на един от радистите.

Докато човекът отиде да доведе Джулиан Грей от горния етаж, Паксман се обади по специалния телефон на своя американски колега Чип Барбър.

— Чип, ще направиш добре да си домъкнеш задника тук бързо — рече му той.

Човекът на ЦРУ бързо се разсъни. Нещо в гласа на англичанина му подсказа, че не е време за нощни закачки.

— Проблеми ли, друже?

— Така ми се струва — призна Паксман.

Барбър прекоси града и се озова в щаба на СИС за половин час, навлякъл пуловер и панталони върху пижамата си. Беше един след полунощ. Дотогава Паксман беше направил презапис на английски и арабски, както и дешифровка на двата езика. Двамата радисти, които бяха работили в продължение на години в Близкия изток и говореха свободно езика, потвърдиха, че преводът на Мартин е много точен.

— Сигурно се шегува — прошепна Барбър, след като чу записа.

Паксман изреди всички проверки, които вече беше направил, за да установи дали това е автентичният глас на Мартин.

— Виж какво, Саймън, това е само съобщение на Йерихон, който твърди, че е чул Саддам да казва това нещо тази сутрин… извинявай, предишната сутрин. Най-вероятно Саддам лъже. Не бива да забравяме, че той лъже за добър ден и за довиждане.

Независимо дали лъжеше или не, това не беше въпрос, който да се решава в Рияд. Местните бюра на СИС и ЦРУ можеха да подават на своите генерали тактическа и дори стратегическа военна информация от Йерихон, но политическите въпроси отнасяха до Лондон и Вашингтон. Барбър погледна часовника си. Във Вашингтон сега беше седем вечерта.

— По това време вече си бъркат коктейлите — рече той. — Ще направят добре да ги забъркат силнички. Ще предам съобщението в Лангли веднага.

— В Лондон пият какао и ядат бисквити — каза Паксман на свой ред. — Ще предам това в Сенчъри Хаус. Нека те се оправят с него.

Барбър си тръгна със своето копие от предаването, за да го изпрати на Бил Стюарт, кодирано по максимално сигурен начин, като му даде най-високия възможен приоритет — „космическо“. Това означаваше, че където и да се намира, шифровчиците ще го издирят и ще му кажат да се обади от сигурен телефон.

Паксман направи същото за Стив Ланг, когото щяха да събудят посред нощ и да му кажат да напусне топлото си легло, да излезе на студа и да тръгне към Лондон.

Оставаше още едно последно нещо, което можеше да направи Паксман, и той го стори; Мартин имаше радиопрозорец само за прослушване в четири часа сутринта. Паксман изчака да дойде това време и изпрати на своя човек в Багдад много кратко, но съвсем ясно съобщение. В него се казваше, че Мартин не бива да прави опит да се доближи до който и да е от тайниците си, докато не му се обадят. За всеки случай.

Йорданският студент Карим постигаше бавен, но непрекъснат напредък в ухажването на фройлайн Едит Харденберг. Тя му позволяваше да я държи за ръка, докато вървяха из улиците на Стара Виена и паважът проскърцваше под краката им от студа. Тя дори призна пред себе си, че намира държането за ръце приятно.

През втората седмица на януари тя получи билети за Бургтеатър — плати ги Карим. Гледаха пиеса от Грилпарцер — „Крал Гигус и неговият пръстен“.

Преди да влязат, тя възбудено обясни, че в нея става дума за стар крал с неколцина сина и че онзи, който наследи пръстена му, ще наследи и трона. Карим седя погълнат от представлението и зададе няколко въпроса по отношение на текста, към който непрекъснато се обръщаше.

В антракта Едит с удоволствие му отговори. След време Ави Херцог щеше да каже на Барзилаи, че всичко било също толкова интересно, както да гледаш как съхне боя.

— Ти си филистер — му рече човекът от Мосад. — Нямаш култура.

— Та аз не съм тук заради културата си — отвърна Ави.

— Тогава си върши работата.

В неделя Едит, набожна католичка, отиде на сутрешна литургия във Фотивкирхе. Карим обясни, че бидейки мюсюлманин, не може да я придружи, но с удоволствие ще я изчака в едно кафене от другата страна на площада.

След това, докато си пиеха кафето, към което съвсем съзнателно бе добавил шнапс и това накара бузите й да порозовеят, той обясни какви са приликите и разликите между християнството и исляма — общото служене на единствения истински Господ, поредицата от патриарси и пророци, повелите на Свещените книги и моралните кодекси. Едит бе изпълнена със страх, но и очарована. Питаше се дали слушайки всичко това, не застрашава безсмъртната си душа, но бе смаяна да научи, че е грешала, смятайки, че мюсюлманите се прекланят пред идоли.

— Бих желал да излезем да вечеряме — рече Карим три дни по-късно.

— Хубаво, но харчиш прекалено много по мен — рече Едит. Тя установи, че може да се вглежда с удоволствие в младото му лице и нежните кестеняви очи, докато в същото време непрекъснато се предупреждаваше, че десетгодишната разлика между тях прави повече от смешно нещо друго освен платонично приятелство.

— Не в ресторант.

— Къде тогава?

— Би ли ми сготвила нещо, Едит? Можеш да готвиш, нали? Истинска виенска храна?

Тя пламна при мисълта. Всяка вечер, освен ако не отиваше на концерт, си сготвяше скромна вечеря и я изяждаше в малката ниша на апартаментчето си, която служеше за трапезария. „Да, разбира се, че умея да готвя. Толкова време вече готвя.“

Освен това той я бе водил в няколко скъпи ресторанта… да не говорим, че беше изключително добре възпитан и мил млад мъж. В това положително нямаше нищо лошо.

Малко е да се каже, че съобщението на Йерихон от нощта на 12 срещу 13 януари предизвика загриженост в определени тайни кръгове в Лондон и Вашингтон. „Овладяна паника“ е по-близкото определение на положението.

Един от проблемите бе малкият кръг от хора, които знаеха за съществуването на Йерихон, камо ли за подробности, свързани с него. Принципът „само който трябва да знае“ може да звучи прекалено придирчиво и дори маниакално, но той е в сила поради една причина.

Всички централи се чувстват задължени към агентите, които работят в обстановка на голям риск, независимо колко са достойни за презрение като човешки същества.

Фактът, че Йерихон очевидно е наемник, а не идеалист, нямаше никакво значение, фактът, че цинично предава страната и правителството си, нямаше връзка с това. Така или иначе иракското правителство беше отблъскващо, значи един негодник предава група други негодници.

Работата беше там, че като се оставят настрана очевидната му ценност и фактът, че сведенията му спокойно можеха да намалят загубите на съюзниците на бойното поле, Йерихон беше изключително скъпа инвестиция и двете агенции, които го използваха, бяха ограничили кръга на онези, които знаеха за него, до малка групичка посветени. За съществуването на Йерихон не беше казано на министри, политици, държавни чиновници и военни.

Следователно продуктът, получаван от него, се маскираше по най-различни начини. Бяха използвани цяла поредица от легенди, за да се обясни откъде постъпва този порой от сведения.

Така например твърдяха, че за разположението на войските научават от поредица дезертирали иракски войници от кувейтския боен театър, включително един несъществуващ майор, когото продължавали да разпитват в тайна база на разузнаването в Близкия изток, но извън Саудитска Арабия.

За научната и техническата информация, свързана с оръжията за масово унищожение, казваха, че са я получили от иракски аспирант, който учел в Имперския колеж в Лондон, но се влюбил в английско момиче и преминал към англичаните, както и от едно интензивно проучване сред европейските специалисти, работили в Ирак между 1985-а и 1990-а.

Политическите данни се приписваха на най-различни бежанци, напуснали Ирак, на тайни радиопредавания от окупиран Кувейт и на блестящи резултати на прехващаните на военни съобщения и електронни сигнали, на прослушване и въздушно наблюдение.

Но как да обяснят пряк доклад за думите на самия Саддам, колкото и невероятно да беше онова, което твърдеше, произнесени на закрито съвещание в собствения му дворец, без да признаят, че имат агент на най-високо място в Багдад?

Опасностите, свързани с такова едно признание, бяха ужасяващи. На първо място, може да има изтичане на информация. Винаги има изтичане на информация. Изтича информация за документи на кабинети, за ведомствени докладни записки, както и за разменени писма.

По мнението на разузнавателната общност политиците са най-тежкият случай. Ако се вярва на кошмарните видения на ръководителите на разузнаването, те говорят на жените си, на любовниците си от дамски и мъжки пол, на фризьорките си, шофьорите и барманите. Те дори разговарят поверително помежду си, докато над масата им се е надвесил някой сервитьор.

Като се добави към това и фактът, че във Великобритания и Америка печатът и другите средства за масово осведомяване разполагат с ветерани, чийто талант да разследват кара Скотланд Ярд и ФБР да изглеждат бавно загряващи, човек може да разбере какъв проблем беше да се обяснява информацията на Йерихон, без да се признава, че той съществува.

И накрая, в Лондон и Вашингтон продължаваше да има стотици иракски студенти, някои от тях положително агенти на доктор Исмаил Убайди от Мухабарат, винаги готови да докладват у дома каквото чуеха и видеха.

Не ставаше въпрос само, че някой може да разобличи по име Йерихон, това би било невъзможно. Но само един нежелан намек, че от Багдад идва информация, и контраразузнавателната мрежа на Рахмани щеше да заработи усилено, за да открие и изолира източника. В най-добрия случай това би гарантирало бъдещото мълчание на Йерихон, тъй като той щеше да се постави в безопасност, а в най-лошия — щяха да го заловят.

Докато продължаваха да се отброяват последните часове до въздушната война, двете централи отново се свързаха с бившите си експерти по въпросите на ядрената физика и поискаха от тях бързо да преразгледат дадената вече информация. Имаше ли, в последна сметка, някаква допустима вероятност Ирак да разполага с по-голям и по-бърз завод за отделяне на изотопа, отколкото се е смятало преди?

Във Великобритания се консултираха отново със специалистите в Харуел и Олдърмастън; в Америка — в Сандия, Ливърмор и Лос Аламос. Отделът „Z“ в Ливърмор, чийто персонал непрекъснато следи разпространението на ядрените оръжия в Третия свят, бе подложен на специален натиск.

Учените отново, доста сопнато при това, потвърдиха казаното вече от тях. Дори да се приемеше най-лошото възможно развитие на нещата, заявиха те; дори да се приеме, че има не една, а две завършени каскади от газоводифузионни центрофуги, които работят не от една, а от две години, няма начин Ирак да разполага с повече от половината от количеството уран 235, необходим за едно устройство със средна мощност.

Това остави на централите редица възможности за избор.

Саддам греши, защото и него са го излъгали. Заключение — малко вероятно. Отговорните за това биха платили с живота си за подобно оскърбление на президента.

Саддам го е казал, но е излъгал. Заключение — съвсем вероятно. За да повдигне духа на отпадащите и разтревожени свои поддръжници. Но тогава защо съобщава вестта само на най-приближените си фанатици, които не отпадат духом и не се тревожат? Пропагандата за повдигане на духа е предназначена за масите и чужбина. На това нямаше отговор.

Саддам не го е казал. Заключение: съобщеното представлява всъщност куп лъжи. Вторично заключение: Йерихон е излъгал, защото е алчен за пари и смята, че при задаващата се война времето скоро ще изтече. Етикетът с цената, която бе сложил на информацията си, беше за един милион долара.

Йерихон е излъгал, защото е бил разобличен и е разкрил всичко. Заключение: също възможно и това поставя в страхотна опасност човека, който е в Багдад, за да поддържа връзката.

В този момент ЦРУ се настани здраво на шофьорското място. Тъй като плащаше, Лангли имаше пълното право да го направи.

— Ще ти кажа окончателната присъда, Стив — рече Бил Стюарт на Стив Ланг вечерта на 14 януари по сигурната линия, която свързва ЦРУ със Сенчъри Хаус. — Саддам греши или лъже, Йерихон греши или лъже. Каквото и да е, Чичо Сам няма да плати милион гущери в банкова сметка във Виена за такъв боклук.

— Значи няма как да е вярна възможността, която не сте взели предвид, така ли, Бил?

— За какво става дума?

— Че Саддам го е казал и е прав?

— Няма начин. Това е елементарен номер. И ние няма да се хванем на въдицата. Йерихон беше чудесен в продължение на девет седмици, макар сега да трябва да проверяваме отново всичко, което ни е дал. Половината вече е доказана и е добра стока. Но той гръмна всичко с последното си съобщение. Смятаме, че той е приключен. Не знаем защо, но това е мъдрото заключение от връх планината.

— Това ни създава проблеми, Бил.

— Зная, друже, и затова ти се обаждам минутки след приключването на съвещанието при директора. Или са хванали Йерихон и той е казал на бандата главорези всичко, или се готви да се измъква. Но сигурно като разбере, че не му пращаме милиона долари, ще стане неприятен. И в двата случая това е лошо за вашия човек там. Добър е, нали?

— Най-добрият. Страхотно смел.

— Тогава го измъквайте оттам, Стив. Бързо.

— Смятам, че ще трябва да направим това, Бил. Благодаря ти, че ми каза. Жалко, беше добра операция.

Стюарт затвори. Ланг отиде горе да се види със сър Колин. Решението беше взето в рамките на един час.

До часа за закуска на сутринта на 15 януари всеки член на самолетните екипажи в Саудитска Арабия, бил той американец, англичанин, французин, италианец, саудитец или кувейтец, знаеше, че бойните действия ще започнат.

Политиците и дипломатите не бяха успели да ги предотвратят. Този ден всички въздушни поделения преминаха в състояние на бойна готовност. Нервните центрове на кампанията се помещаваха в три ведомства в Рияд.

В периферията на военновъздушната база Рияд имаше няколко огромни бараки с климатични инсталации, получили името „депото“ поради зелената светлина, която ги изпълваше през брезента. Това беше първият филтър за приливната вълна от снимки, доставяни от въздушното разузнаване в продължение на изминалите седмици, която щеше да се удвои и утрои през идващите.

Резултатите от работата на „депото“, синтез на най-важната снимкова информация, която се стичаше от множеството разузнавателни набези, отиваха на километър и половина по-нататък по същия път в главната квартира на Кралските саудитски военновъздушни сили, голяма част от която беше преотстъпена на Централните военновъздушни сили, СЕНТАФ.

Под грамадната сграда от сив бетон и стъкло, изградена на колони и дълга 150 метра, има мазе, което заема цялата й дължина, и там, едно ниво под земята, бяха настанени СЕНТАФ.

Въпреки огромните му размери, в мазето все пак нямаше достатъчно пространство, затова паркингът беше задръстен от още зелени палатки и преносими бараки, където продължаваше тълкуването на снимките.

Фокусът на всичко това се намираше в мазето — съвместния център за разчитане на образи, множество свързани помежду си помещения, в които в течение на цялата война работеха 250 специалисти, англичани и американци, от трите рода войски и от всички чинове. Това беше Черната дупка.

Теоретически тя беше на подчинение на главнокомандващия военновъздушните сили генерал Чък Хорнър, но тъй като често го викаха в Министерството на отбраната, още километър и половина по-нататък, там присъстваше обикновено неговият заместник генерал Бъстър Глосън.

Онези, които планираха въздушната война в Черната дупка, се справяха всеки ден, ако не и всеки час, с един документ, наречен Основен график на целите, списък и карта на всичко в Ирак, което беше определено за „удряне“. От него те извличаха онова, което трябваше да прави през деня всеки командир на военновъздушна част, разузнавачът на ескадрилата, щабните офицери и екипажите в театъра на военните действия — Заповедта за разпределение на задачите.

Тази заповед за деня беше страшно подробен документ, който възлизаше на повече от сто машинописни страници. Необходими бяха три дни, за да се приготви.

Първо идваше Разделянето по дялове — решението за процентите на видовете цели в Ирак, които могат да бъдат атакувани в един ден, и видовете налични самолети, подходящи за такива нападения.

Ден втори бе зает с Определянето — превръщането на процентите от цели за обработка в числа и места. Ден трети беше отделен за Разпределението — решаването на това „кой какво получава“. В процеса на това разпределение се определяше например, че това е за британските Торнадо, онова за американските Страйк Игъл, това за флотските Томкет, другото за Фантомите, а третото пък за Б-52 — въздушните крепости.

Едва тогава всяка ескадрила и всяко ято получаваше менюто за следващия ден. След това вече беше тяхна задача да свършат работата — да намерят целта, да разработят маршрута, да се свържат с въздушните танкери, да планират посоката на удара, да изчислят кои ще са вторичните цели, в случай на невъзможност да нападнат възложените, и да очертаят пътя за връщане.

Командирът на ескадрилата подбираше екипажите си — редица ескадрили имаха много възложени им за деня цели — определяха кои да водят двойките и техните партньори.

Оръжейниците, какъвто беше и Дон Уокър, подбираха с какво ще бъдат въоръжени — с „желязо“ или „тъпи“ бомби, които падат право надолу, с насочвани от лазер бомби, насочвани от лазер ракети и т.н.

Километър и половина по-нататък, по стария път за аерогарата се намираше третата сграда. Саудитското Министерство на отбраната е огромно, пет свързани помежду си основни корпуса от блестящ на слънцето бял цимент, високи седем етажа с вити колони до четвъртия.

Тъкмо на този четвърти етаж за генерал Норман Шварцкопф беше отделен красив апартамент, в който рядко се отбиваше, по-често полягаше в малкия едностаен апартамент в сутерена, където беше близо до командния си пункт.

Общо министерството е дълго 400 метра и високо трийсет, разточителство, което даде дивиденти по време на Войната в Залива, когато Рияд стана домакин на толкова много нечакани чужденци.

Под земята има още два етажа по цялата дължина на сградата и командването на коалицията беше получило шейсет от тези четиристотин метра.

Там генералите се съвещаваха през цялата война, следейки на огромна карта информацията на щабните офицери, които сочеха какво се е придвижило, какъв е бил отговорът на Ирак и неговата диспозиция.

Скрит от горещото слънце в този януарски ден, един британски командир на ескадрила стоеше пред стената, на която бяха посочени 700-те цели в Ирак — 240 приоритетни, останалите вторични, и рече: „Е, това ще е, горе-долу.“

Но, за жалост, не беше. Без щабните офицери да знаят, независимо от всички сателити и цялата техника, обикновената човешка находчивост във вид на маскировка ги бе измамила.

На стотици площадки в Ирак и Кувейт под мрежите имаше иракски танкове, добре обозначени и определени за цели от съюзниците поради металното съдържание, отразено на радарите горе високо. В много случаи те бяха направени от дъски, шперплат и ламарина, а варелите с железен скрап в тях реагираха по съответния начин на сензорите.

Върху стотици стари шасита от камиони сега имаше макети на тръби за изстрелване на ракети Скъд, и всички тези мобилни „пускови устройства“ щяха да бъдат тържествено пръснати на парчета.

Но далеч по-сериозен беше фактът, че не бяха установени седемдесет големи цели, свързани с оръжия за масово унищожение, защото бяха дълбоко заровени или хитро замаскирани.

Едва по-късно щабовете щяха да се питат как иракчаните успяха с такава невероятна скорост да възстановят цели унищожени дивизии; едва по-късно инспекторите на Обединените нации щяха да откриват завод след завод и склад след склад, които бяха убегнали и оцелели, знаейки, че има още други, заровени дълбоко под земята.

Но в онзи горещ ден през 1991-ва никой не знаеше тези неща. Онова, което младите мъже на бойните линии от Табук на запад до Бахрейн на изток, и до свръхсекретната Хамис Мушаит на юг знаеха, бе, че след четирийсет часа ще тръгнат да се сражават и някои няма да се върнат.

През този последен ден преди да започнат окончателните инструктажи, повечето от тях изпратиха писма до дома. Някои дъвчеха моливите си и се чудеха какво да пишат. Други мислеха за жените и децата си и плачеха, докато пишеха; ръцете, свикнали да управляват много тонове смъртоносен метал, се мъчеха да измислят как да изразят какво чувстват с думи, които не вършеха работа; влюбени се опитваха да напишат онова, което е трябвало да нашепват преди; бащи внушаваха на синовете си, че ако се случи най-лошото, да се грижат за своите майки.

Капитан Дон Уокър чу вестта заедно е останалите екипажи от Ракетите, 336-а ескадрила от Тактическата изтребителна ескадрила, предадена като пестеливо съобщение от командира на Крилото в Ал Харз. Беше точно преди девет часа сутринта и слънцето вече бе стоварило горещината си върху пустинята, досущ боен чук върху очакващата го наковалня.

Докато личният състав се изнизваше един по един от голямата палатка за инструктажи, нямаше ги обикновения смях и закачки, а всеки бе потънал в собствените си мисли. Те бяха до голяма степен едни и същи; последният опит да се избегне войната бе направен и се бе провалил; политиците и дипломатите бяха летели от съвещание на съвещание, пъчили се бяха и декламирали, настоявали, притискали, молили, заплашвали и убеждавали, за да избегнат войната… и не бяха успели.

Така поне вярваха тези млади мъже, които току-що чуха, че приказките са свършили, не можейки да разберат, че от месеци насам са били определени за този ден.

Уокър наблюдаваше как неговият командир на ескадрила Стив Търнър върви тежко към палатката си да напише онова, което истински вярваше, че ще е последното му писмо до Бети Джейн в Голдсбъро, Северна Каролина. Ранди Робъртс размени няколко тихи думи с Бумър Хенри, двамата се разделиха и тръгнаха в различни посоки.

Младият мъж от Оклахома гледаше към бледосиньото небе, където беше копнял да бъде още като малко момче в Тълса и където скоро можеше да умре през трийсетата година от живота си, и насочи стъпките си извън периметъра. Както и всички останали искаше да е сам.

В базата Ал Харз нямаше ограда, а само охрено море от пясък и плоски обли камъни, което се простираше до хоризонта, а отвъд него до следващия, и до следващия… Мина покрай подобните на мидени черупки хангари, струпани около бетонната полоса, където механиците работеха върху поверените им машини, а техните началници минаваха от група на група, разговаряха и проверяваха, за да се уверят, че всяка от рожбите им, които най-накрая тръгваха на война, ще бъде дотолкова безукорна машина, доколкото може да е безукорно нещо, сътворено от човешка ръка.

Уокър зърна сред тях и собствения си Игъл и както винаги, когато гледаше отдалеч самолета Ф-15, изпита страхопочитание пред неговия вид, внушаващ мълчалива заплаха. Той стоеше приклекнал безмълвно сред кипежа от мъже и жени в работни комбинезони, които пълзяха по цялото му могъщо тяло, недосегаем за обич или сласт, омраза или страх, търпеливо чакащ момента най-сетне да направи онова, за което е бил замислен — да донесе пламък и смърт на народа, определен от американския президент. Уокър завидя на своя Игъл, задето въпреки невероятната си сложност нищо не изпитва и никога няма да се бои.

Напусна брезентовия град и закрачи по каменната равнина, почти без да усеща горещината на слънцето на раменете си.

Осем години бе пилотирал самолетите на своята страна и го бе правил, защото това му харесваше. Но никога не беше се замислял действително, истински, над перспективата да умре в сражение. Част от съзнанието на всеки боен пилот се занимава с мисълта да опита изкуството, куража и превъзходството на самолета си срещу друг мъж в действителен, а не в симулиран сблъсък. Но друга част от него винаги приема, че такова нещо няма да се случи. Че никога няма да се стигне дотам, да убива синовете на други майки, или да бъде убит от тях.

Тази сутрин, както и всички останали, той най-накрая осъзна, че наистина се е стигнало до това; че всичките години на учение и обучение най-сетне го бяха довели до този ден и това място; че след четирийсет часа ще изведе своя Игъл отново в небето и този път може и да не се върне.

Като останалите и той мислеше за дома. Беше единствено дете, нямаше жена, затова мислеше за родителите си. Спомни си всички случки и места от детството си в Тълса — как в деня, когато получи първата си бейзболна ръкавица, принуди баща си да играе с него в двора зад къщата, докато слънцето не залезе.

Мислите му се върнаха назад към ваканциите, които прекарваха заедно, докато не замина да следва, а сетне постъпи в авиацията. Най-добре си спомняше времето, когато, дванайсетгодишен, баща му го заведе на рибарски излет само за мъже в Аляска по време на лятната ваканция.

Тогава Рей Уокър беше почти двайсет години по-млад, по-слаб и в по-добра форма, по-силен от сина си, преди годините да преобърнат нещата. Наеха каяк с водач заедно с други курортисти и се плъзнаха по леденостудените води на Гласиър Бей, гледаха как черните мечки берат боровинки по планинските склонове, как моржовете в залива се припичат на слънце върху последните останали плаващи парчета лед през август и слънцето се издига над ледника Мендънхол, зад Жюно. Заедно изтеглиха две трийсет и пет килограмови чудовища от Халибът Хоул и издърпваха дълбоководната царска сьомга от каналите край Ситка.

Установи, че върви през море от нагорещен като пещ пясък в страна далеч от родината, а по лицето му се стичат сълзи, неизбърсани, засъхващи на слънцето. Ако загинеше, никога нямаше да се ожени, нито да има свои деца. На два пъти почти стигна до предложение — един път на момиче в колежа, но тогава все още беше много млад и дълбоко хлътнал, втория път на една по-зряла жена, която срещна извън базата близо до Макконъл, която му даде да разбере, че никога няма да стане съпруга на пилот на реактивен самолет.

Сега му се искаше, както никога преди, да има свои деца; искаше да има съпруга, при която да се връща у дома в края на деня, и дъщеря, която да завива в леглото и да й разказва приказки за лека нощ, да има син, когото да учи как да хване въртящата се футболна топка, да хвърля и лови бейзболна топка, да ходи из планината и да лови риба, тъй както баща му го учеше; Нещо повече, искаше да се върне в Тълса и да прегърне отново майка си, която толкова се бе тревожила за нещата, които вършеше, и храбро се правеше, че съвсем не е така…

Накрая младият пилот се върна в базата, седна на паянтова маса в палатката, която делеше с други, и се опита да напише писмо до дома. Не го биваше да пише писма. Думите не идваха лесно. Обикновено започваше да описва какво се е случило в последно време в ескадрилата, къде е ходил, какво е времето. Това трябваше да е съвсем различно.

Подобно на много синове през този ден написа две страници на родителите си. Опита се да обясни какво му се върти из главата, което не беше лесно.

Писа им какво са им съобщили тази сутрин и какво означава това и ги помоли да не се тревожат за него. Беше преминал през най-доброто обучение в света и летеше на най-добрия изтребител в света, в най-добрата бойна авиация в света.

Писа им, че съжалява за всички онези пъти, когато им е причинявал болка, и им благодари за всичко, което са направили за него през годините от деня, когато за първи път е трябвало да му бършат дупето, до времето, когато бяха прекосили страната, за да присъстват на парада на завършващите, и генералът закачи на гърдите му жадуваните криле на летец-изтребител.

След четирийсет часа той отново ще излети със своя Игъл от пистата, но този път ще е различно. За първи път ще се стреми да отнема живота на други човешки същества и те ще се стремят да отнемат неговия.

Той няма да види лицата им, нито ще почувства страха им, тъй както те няма да знаят за неговия, защото такава беше съвременната война. Но ако успееха, а той не успееше, искаше родителите му да знаят колко ги обича и се надяваше, че е бил добър син.

Свърши и запечата писмото си. В този ден писма запечатваха на длъж и на шир из Саудитска Арабия. Сетне военната поща ги събра и ги достави в Трентър и Тълса, в Лондон и Руан, в Рим.

Тази нощ Майк Мартин получи съобщение от своите ръководители в Рияд. Когато пусна лентата на прослушване, говореше Саймън Паксман. Посланието беше кратко, ясно и по същество.

В предишното си съобщение Йерихон бил сбъркал, напълно и изцяло. Всички научни проверки доказвали, че няма начин да е прав.

Сбъркал е съзнателно или несъзнателно. В първия случай трябва да се е преобърнал — подмамен от жаждата за пари, или е бил преобърнат. Във втория случай щял да бъде обиден, защото ЦРУ отказвало категорично да му даде и пукнат долар за такъв продукт.

При това положение не оставало друго, освен да приемат, че със съдействието на Йерихон цялата операция е предадена на иракското контраразузнаване, сега в разпореждане на „твоя приятел Хасан Рахмани“, или скоро ще бъде, ако Йерихон потърси отмъщение, като изпрати на Рахмани анонимно донесение.

Сега вече трябвало да приемат, че и шестте тайници са компрометирани. При никакви обстоятелства не бивало да се доближава до тях. Мартин трябвало да подготви бягството си от Ирак при първата безопасна възможност, може би под прикритието на хаоса, който щял да настъпи след двайсет и четири часа. Край на съобщението.

Мартин размишлява до сутринта. Не се изненада, че Западът не вярва на Йерихон. Това, че заплащането на наемника сега се преустановява, беше удар. Та човекът само бе докладвал какво е казал Саддам на едно съвещание. Следователно ако Саддам е лъгал, това не е нещо ново. Какво е трябвало да направи Йерихон — да не му обърне внимание? Сигурно безочието му да иска един милион долара е довело до този резултат.

Извън това логиката на Паксман беше безпогрешна. До четири, може би пет дни, Йерихон щеше да провери и да открие, че пари не са пристигнали. Той щеше да се ядоса, да се озлоби. Ако самият не е бил разкрит и не е в ръцете на Омар Хатиб, Мъчителя, той спокойно би могъл да отвърне с анонимно донесение.

Но пък щеше да е глупаво от негова страна да го направи. Ако хванеха и прекършеха Мартин, а той не беше убеден колко болка би могъл да понесе в ръцете на Хатиб и неговите професионалисти в Гимнастическия салон, собствената му информация би могла да ги насочи към Йерихон, който и да беше той.

Все пак хората вършат глупости. Паксман беше прав, тайниците може би се наблюдаваха. Колкото до бягството му от Багдад, беше по-лесно да се каже, отколкото да се направи. От слуховете по пазарите Мартин беше научил, че пътищата извън града гъмжали от патрули на АМАМ и военната полиция, които търсели дезертьори и хора, които не се озовават на повиквателните си. Писмото от съветския дипломат Куликов, с което разполагаше, му позволяваше единствено да служи на този човек като градинар в Багдад. Трудно щеше да обясни на пропускателен пост за какво е тръгнал на запад в пустинята, където беше заровен моторът му.

В последна сметка реши за известно време да остане на съветска територия. Това вероятно беше най-сигурното място в Багдад.

Глава 15

Крайният срок, даден на Саддам Хюсейн да се изтегли от Кувейт, изтече в полунощ на 16 януари. В хиляди стаи, бараки и палатки из цяла Саудитска Арабия, в Червено море и Персийския залив мъже поглеждаха часовниците си, а сетне се поглеждаха един друг. Нямаха какво да си кажат.

Два етажа под саудитското Министерство на военновъздушните сили, зад стоманени врати, които са в състояние да защитят всеки банков трезор по света, напрежението рязко спадна. След цялата работа, цялото планиране, няколко часа нямаше какво повече да се прави. Сега всичко беше в ръцете на по-младите. Те бяха получили задачите си, щяха да ги изпълнят в най-дълбоката тъмнина, далеч над главите на генералите.

В 2.15 сутринта в оперативната зала влезе генерал Шварцкопф. Той прочете обръщение към войските, свещеникът изрече молитва и главнокомандващият каза: „Добре, да се залавяме за работа.“

В пустинята хората вече се бяха заловили на работа. Първи през границата прелетяха не бойните самолети, а ято от осем хеликоптера Апачи от 101-ва въздушнодесантна дивизия. Задачата им беше ограничена, но с ключово значение.

На север от границата, пред Багдад имаше две мощни иракски радарни бази, които контролираха цялото небе над Залива от изток до западната пустиня.

Хеликоптерите бяха избрани, въпреки ниската си скорост в сравнение със свръхзвуковите реактивни изтребители, по две причини. Летейки ниско над пустинята, те можеха да преминат под лъча на радара и да се приближат към базата, без да бъдат забелязани; освен това командирите искаха човешко око да се увери, при това отблизо, че базите са наистина разрушени. Единствено хеликоптерите можеха да направят това. Ако радарите останеха да действат, това можеше да коства много човешки жертви.

Апачите свършиха всичко, което им бе поръчано. Откриха огън, преди да са ги забелязали. Всички на борда им имаха шлемове за нощно виждане, които дават на пилотите възможност при пълна тъмнина да различат всяко нещо, сякаш е осветено от ярка луна.

Разрушиха първо електрическите генератори, които подаваха захранване на радарите, сетне средствата за свръзка, с помощта на които можеха да съобщят за присъствието им на ракетни площадки по-навътре в страната; най-накрая пръснаха и чиниите на радарите.

За по-малко от две минути изстреляха двайсет и седем насочвани с лазер ракети Хелфайър, сто 70-мм ракети и четири хиляди тежки снаряда. От двете радарни инсталации останаха само димящи развалини.

С изпълнението на своята задача те отвориха огромна дупка в системата за въздушна отбрана на Ирак и през тази дупка започна да се излива потокът от атакуващи самолети.

Хората, запознати с плана за въздушна война на генерал Чък Дорнър, твърдят, че той е едно от най-блестящите произведения, които някога са били разработвани. В него има хирургическа точност, етапност и достатъчно гъвкавост, за да се нагоди към всяка нововъзникнала ситуация.

Първият етап има съвсем ясни цели и води естествено до другите три етапа. Той предвижда да бъде разрушена цялата система за въздушна отбрана на Ирак и първоначалното превъзходство на съюзниците във въздуха да се превърне в пълно господство. За да успеят следващите три етапа в рамките на самоналожения срок от трийсет и пет дни, съюзническите самолети трябваше да летят съвсем безпрепятствено в иракското въздушно пространство.

Ключът към смазването на въздушната отбрана на Ирак беше радарът. В съвременната война радарът е единственото най-важно и най-използвано средство, независимо колко бляскави са останалите елементи във въоръжението.

Радарът открива идващите бойни самолети; радарът насочва собствените изтребители да ги пресрещат; радарът насочва противосамолетните ракети и оръдията.

Разрушаването на радарните инсталации прави противника сляп като боксьор тежка категория, който е излязъл на ринга, но нищо не вижда. Може да е едър и силен, може да има страхотен удар, но противникът му е в състояние да се движи около невиждащия Самсон, да удря и блъска по безпомощния гигант, докато постигне целта си.

През голямата дупка, пробита в изнесеното напред радарно прикритие на Ирак, се втурнаха самолети Торнадо и Игъл, Ф-111 Ардварк и Ф-4Г Уайлд Уизъл и поеха към радарните инсталации навътре в страната, към ракетните бази, насочвани от тези радари, към командните центрове, където се намираха иракските генерали, и свързочните възли, чрез които генералите се опитваха да говорят с изнесените напред поделения.

От бронираните кораби „Уисконсин“ и „Мисури“ и от крайцера „Сан Хасинто“ в Персийския залив бяха изстреляни петдесет и две ракети Томахоук Круз. Насочвайки се благодарение на компютърна банка данни и на телевизионните камери в носа им, ракетите Томахоук следват очертанията на терена, криволичейки по предварително определения си курс до целта. Когато се приближат достатъчно близко, те „виждат“ целта, сравняват я с онази, която имат в паметта си, разпознават точно необходимата сграда и се насочват към нея.

Уайлд Уизъл е вариант на Фантом, но специализиран за разрушаване на радарни инсталации. Той носи ракети ХАРМ (високоскоростни антирадиационни ракети). Когато една радарна чиния се включи или „освети“, тя излъчва електрод магнитни вълни. Няма начин да не го направи. Работата на ХАРМ е да открие със сензорите си тези вълни и да се забие право в сърцето на радара, преди да експлодира.

Може би най-странният от всички бойни самолети, които тази нощ влизаха от север, беше Ф-117А, известен като „потайния“ изтребител. Целият черен и конструиран с такава форма, че многобройните му ъгли да отразяват повечето от радарните вълни, насочени към него, поглъщайки останалите в собственото си тяло, този самолет не връща вражеските радарни вълни към приемника и по този начин не издава съществуването си.

Ставайки невидим по този начин, американският Ф-117А се промъкна тази нощ през иракските радарни екрани, за да изсипе своите еднотонни, насочвани с лазер ракети, точно върху трийсет и четири цели, свързани с националната система за противовъздушна отбрана. Тринайсет от тези цели бяха в Багдад и неговите околности.

При падането на първите бомби иракчаните започнаха да стрелят сляпо нагоре, но нищо не виждаха и затова нищо не уцелиха. На арабски „потайните“ бяха наречени „шабах“, а това означава „призрак“.

Те излетяха от тайната база Хамис Мушаит, дълбоко на юг в Саудитска Арабия, където бяха прехвърлени от своя също така таен дом в Тонопа, Невада. Докато други, имащи по-малко късмет американски летци, трябваше да живеят в палатки, Хамис Мушаит бе построен на километри от каквото и да е населено място, но със самолетни укрития и жилищна част с климатична инсталация, затова скъпоценните „потайни“ изтребители бяха настанени там.

Тъй като трябваше да летят чак оттам, те изпълняваха едва ли не най-продължителните бойни полети във войната, достигайки до шест часа от излитане до кацане и все под напрежение. Преминаваха незабелязани през едни от най-гъстите противовъздушни системи в света — тези на Багдад — и нито един от тях не пострада.

След като изпълниха поставената им задача, те се измъкнаха, плъзгайки се като риби по небето, и се върнаха в Хамис Мушаит.

Най-опасната задача за тази нощ се падна на британските Торнадо. Тя се свеждаше до „лишаване от летища“ с помощта на големи тежки бомби за разрушаване на писти Джей Пи-233.

Срещаха трудности в две отношения. Иракчаните бяха построили огромни летища; Талил беше четири пъти по-голям от Хийтроу, с шестнайсет писти, като тези за рулиране можеха да бъдат използвани за излитане и кацане. Така че разрушаването на всичко беше просто невъзможно.

Вторият проблем беше свързан с височината и скоростта. Тези бомби трябва да се пускат от самолета, когато е в добре уравновесено хоризонтално положение. Дори и след като ги пуснат, самолетите неизбежно прелитат отвъд целта. Дори радарите да са елиминирани, артилеристите няма да са; противосамолетната артилерия, известна като Тройно-А, ги посреща на последователни вълни, докато те се приближават, или по думите на един от пилотите, все едно „да летиш през тръби от стопена стомана“.

Американците бяха изоставили изпитанията на бомбите Джей Пи-233, смятайки ги за убийци на пилоти. И бяха прави. Но Кралските военновъздушни сили продължаваха да летят, губеха самолети и екипажи, докато не ги отзоваха.

Тази нощ във въздуха летяха само онези, които пускаха бомбите. Зад тях и с тях летеше необикновена поредица от обслужващи самолети.

Изтребителите, които осигуряваха въздушното превъзходство, „прикриваха“ ударните бомбардировачи Рейвън на американските военновъздушни сили, а съответните на тях флотски самолети Праулър заглушаваха инструкциите, подавани от наземните диспечери до малкото иракски пилоти, успели да излетят тази нощ. Останали без ръководство и радарно насочване, повечето иракски пилоти постъпиха съвсем разумно, като се прибраха.

Южно от границата кръжаха шейсет танкера: американските КС-135 и КС-10, флотските КА-6Д и британските Виктор и ВС-10. Работата им беше да посрещат бойните самолети, идващи от Саудитска Арабия, да ги заредят за бойния полет, сетне да ги посрещнат на връщане и да им дадат гориво за обратния път.

Над Залива, където се намираха от пет месеца, американските флотски Е-2 Хокай и военновъздушните Е-3 Сентри, иначе известни като АУАКС, продължаваха да кръжат, радарите им засичаха всеки приятелски или вражески самолет в небето, предупреждаваха, съветваха, насочваха и наблюдаваха.

До сутринта повечето иракски радарни инсталации бяха сринати, ракетните площадки заслепени, главните командни центрове съсипани. Щяха да са необходими още четири денонощия, за да се свърши работата докрай, но въздушното господство вече беше налице. Следваха електростанциите, телекомуникационните кули, телефонните централи, междинните станции, укритията за самолети, всички известни заводи за производство на оръжия за масово унищожение и техните складове.

По-късно щеше да дойде систематичното „редуциране“ до по-малко от 50 процента от бойната мощ на иракската армия южно и югозападно от кувейтската граница — условие, на което държеше генерал Шварцкопф, преди да настъпи със сухопътните войски.

Два, тогава неизвестни фактора, щяха по-късно да предизвикат промени в хода на войната. Единият бе решението на Ирак да изстреля ракети Скъд срещу Израел; начало на другия щеше да постави един акт, продиктуван от усещането за безсилие на капитан Дон Уокър от 336-а Тактическа изтребителна ескадрила.

Сутринта на 17-и завари Багдад в изключително тежко положение.

Обикновените граждани не бяха мигнали цяла нощ, а когато настъпи денят, някои събраха смелост да излязат навън и да огледат развалините. Повечето гледаха на оцеляването си като на истинско чудо, защото бяха прости хорица и не разбираха, че двайсетте димящи планини от камъни и тухли са били внимателно подбрани и ударени с такава точност, че да не застрашават живота на гражданското население.

Истински шок обаче разтърси управляващите кръгове. Саддам Хюсейн бе напуснал Президентския дворец и се бе настанил в необикновения си многоетажен бункер под хотел „Рашид“, който продължаваше да е пълен със западняци, преди всичко журналисти.

Бункерът бе изграден преди години. Дотолкова съвременни бяха мерките за сигурност в него, че той на практика представляваше кутия в кутията, а под и около вътрешната кутия бяха монтирани пружини с такава якост, че да защитят обитателите й и от ядрена бомба, превръщайки ударните вълни, които биха изравнили града над бункера със земята, в едва доловимо потреперване.

Макар в него да се влизаше през хидравлически управлявана рампа, разположена на пустеещо място зад хотела, главната част на сградата беше под „Рашид“ — съвсем съзнателно построен отгоре като място за западните гости на Багдад.

Всеки враг, който би се опитал да нападне бункера с бомби за дълбоко проникване, трябваше първо да унищожи хотела.

Колкото и да се стараеха подмазвачите от свитата на президента, трудно можеха да оправдаят катастрофата от нощта. Постепенно размерите й стигнаха до съзнанието им.

Всички разчитаха на евентуална безогледна бомбардировка на града, която да превърне жилищните квартали в развалини и да причини смъртта на хиляди невинни граждани. Тази касапница щеше да бъде раздухана от средствата за осведомяване, които щяха да я заснемат и да я покажат на потресените си зрители у дома. Това трябваше да предизвика вълна от негодувание срещу президента Буш и Америка, която да доведе в крайна сметка до повторно свикване на Съвета за сигурност и до налагане на вето от страна на Китай и Русия.

Към обяд стана ясно, че дошлите отвъд Атлантическия океан кучи синове не желаят да доставят това удоволствие. Доколкото разбираха иракските генерали, бомбите бяха паднали приблизително там, за където бяха предназначени, и толкоз. При положение че всички големи военни обекти в Багдад бяха съзнателно разположени в гъсто населени жилищни квартали, очакваше се, че ще е невъзможно да се избегнат огромни жертви сред цивилното население.

Но обиколката на града разкри, че двайсет командни центрове, ракетни площадки, радарни инсталации и комуникационни центрове са направени на пух и прах, докато сградите, които не са били определени за нападение, са се отървали със счупени стъкла.

Властите трябваше да се задоволят с измислен брой на жертвите сред цивилното население и с лъжата, че американските самолети са падали като есенни листа от небето.

Повечето иракчани, заблуждавани години наред от пропагандата, първоначално повярваха на тези съобщения, но само за кратко време.

Генералите, които отговаряха за въздушната отбрана, знаеха истината. Към обяд вече им беше ясно, че са загубили почти всички свои радарни средства, ракетите им земя-въздух (САМ) са слепи, а връзката им с частите почти прекъсната. И нещо по-лошо, операторите на радарните инсталации, които бяха оцелели, продължаваха да настояват, че пораженията са нанесени от бомбардировачи, които просто не са се показали на екраните им. Лъжците веднага бяха арестувани.

Наистина имаше отделни човешки жертви. Поне две крилати ракети Томахоук бяха „оглупели“, защото преградният огън на Конвенционалните оръдия Тройно-А, а не ракетите САМ бяха повредили елероните им. Една беше разрушила две сгради и разкъртила плочки от една джамия — престъпление, което бе показано на журналистическата общност още същия следобед.

Другата бе паднала на незастроено място и образувала голям кратер. В късния следобед на дъното му беше намерена жена, очевидно убита от взрива.

Въздушните нападения продължиха през целия ден, затова екипът на „Бърза помощ“ нямаше време да направи друго, освен набързо да завие трупа в одеяло, да го отнесе в моргата на най-близката болница и да го остави там.

Случи се така, че болницата се намираше близо до голям команден център на военновъздушните сили, който беше сринат до основи и всички легла бяха заети от ранени военнослужещи. В същата морга бяха оставени няколко десетки трупа на убити от бомбените взривове. Този на жената беше просто един от многото.

Тъй като патологът беше претрупан, работеше бързо и повърхностно. Преди всичко трябваше да установи смъртта и причината за нея, така че нямаше време за подробен преглед. Из целия град продължаваха да отекват детонациите на нови бомби и трясъкът на ответния огън не секваше, така че несъмнено го чакаше още много работа.

Докторът се изненада, че с изключение на жената останалите трупове са на военнослужещи. Тя изглеждаше на трийсет години и личеше, че е хубава. Прахът от бетон, полепнал по кръвта, и мястото, където я бяха намерили, не оставяха място за друго обяснение, освен че е тичала, когато ракетата е паднала на празното място и я е убила. Закачиха на тялото етикет и го опаковаха за погребение.

До нея намериха ръчната й чанта, в която имаше пудра, червило и документите й за самоличност. След като установи, че Лейла Ал-Хила е без съмнение цивилна жертва на бомбен взрив, претрупаният патолог нареди да я отнесат и набързо да я погребат.

Една по-внимателна аутопсия, за каквато той нямаше време през този ден — 17 януари, — би показала че жената е била многократно и брутално изнасилвана, преди да бъде пребита до смърт. Хвърлена бе в кратера няколко часа по-късно.

Два дни преди това генерал Абдуллах Кадири се бе преместил от луксозния си кабинет в Министерството на отбраната. Нямаше смисъл да остава там, та някоя американска бомба да го направи на кайма, защото не се съмняваше, че министерството ще бъде бомбардирано още през първите дни на въздушната война. Оказа се прав.

Настани се във вилата си, която, макар и уютна, беше достатъчно безлична, за да намери място в някоя американска карта с наземни цели. И отново се оказа прав.

Вилата бе отдавна снабдена със своя свързочна стая, която сега се обслужваше от персонала на министерството. Всички негови връзки с различни командни пунктове на танковите войски около Багдад ставаха по заровени в земята оптични кабели, които също бяха недосегаеми за бомбардировачите.

Единствено връзките с по-отдалечените части и, разбира се, онези в Кувейт, трябваше да се осъществяват по радиото, което ги излагаше на опасност от прехващане.

Проблемът, който го тормозеше тази вечер, не беше как да се свърже с командирите на своята бронирана бригада, или какви заповеди да им даде. Те не можеха да участват във въздушната война, защото им бе наредено да разпръснат танковете си колкото е възможно по-нашироко сред редовете от макети, или да ги скрият в подземни бункери и да чакат.

Ставаше въпрос за личната му сигурност, а не за страха от американците.

Преди две нощи, ставайки от леглото с чувството, че мехурът му ще се пръсне, и, както обикновено, замаян от арака, той се отправи с несигурна походка към банята. Помисли, че вратата е заяла, и натисна с все сила. Стоте му килограма изкъртиха резето от винтовете и вратата отхвръкна с трясък.

Макар и замаян, Абдуллах Кадири не загуби самообладание — неслучайно се бе издигнал от крайните квартали на Тикрит до поста командир на танковите войски извън Републиканската гвардия, неслучайно се бе изкатерил по плъзгавата стълбица на партията Баас с нейните вътрешни вражди и бе запазил мястото си в Революционния команден съвет. Той беше човек с вродена животинска хитрост.

Втренчи се мълчаливо в любовницата си, която седеше по пеньоар върху седалка на клозета, подложила под листа, на който пишеше, кутия с тоалетни салфетки. Тя зина от ужас, а той я дръпна да стане и стовари юмрук върху брадичката й.

Преди тя да дойде на себе си, след като я плисна с кана вода, той бе имал достатъчно време да прочете подготвяния от нея доклад и да извика верния Кемал от стаята му в отсрещната страна на двора. Кемал бе отнесъл проститутката долу в мазето.

Кадири препрочете доклада няколко пъти. Ако беше свързан с личните му навици и предпочитания — средство за бъдещи изнудвания, — не би му обърнал внимание и просто щеше да нареди да я убият. Във всеки случай такъв шантаж никога нямаше да успее. Добре знаеше, че падението на част от антуража на президента е далеч по-голямо от неговото. Знаеше също, че президентът не се интересува от тези неща.

Ставаше дума за нещо по-лошо. Очевидно бе говорил за неща, станали в правителството и армията. Очевидно тя го е шпионирала. Сега трябваше да разбере откога и какво вече е докладвала, но преди всичко — на кого.

С разрешение на господаря си Кемал си бе доставил отдавна чаканите удоволствия. Никой не би пожелал онова, което бе останало от нея след разпита на Кемал. Това отне няколко часа. Тогава се убеди, че Кемал е изтръгнал всичко, което куртизанката знае.

После Кемал продължи за собствено удоволствие, докато тя издъхна.

Кадри бе убеден, че тя наистина не знае самоличността на мъжа, който я бе вербувал, но по думите й реши, че това трябва да е Хасан Рахмани.

Размяната на информация срещу пари в изповедалнята на черквата „Свети Йосиф“ говореше, че човекът е професионалист, а Рахмани беше точно такъв.

Това, че са го следили, не тревожеше Кадири. Всички около президента бяха следени; нещо повече, следяха се един друг.

Правилата на президента бяха прости и ясни. Всяка личност с висок ранг беше наблюдавана и за нея докладваха трима от същия ранг. Разобличаването в предателство по всяка вероятност би довело до катастрофа. Така едва ли някой заговор можеше да стигне далеч.

И за да бъдат нещата още по-сложни, всеки от антуража му биваше провокиран от време на време, за да се види как ще реагира. Колега, инструктиран да постъпи така, дръпваше приятеля си настрана и му предлагаше измяна.

Ако приятелят се съгласи, с него е свършено. Ако не докладва за направеното му предложение, пак е свършено. Така всяко подобно предложение би могло да е провокация — би било прекалено рисковано да решиш, че е друго. По този начин всеки докладваше за останалите.

Но в този случай беше различно. Рахмани беше началник на контраразузнаването. Дали това бе негова собствена инициатива и ако е така, защо? Дали това бе операция, провеждана със знанието и одобрението на самия президент, и ако е така, защо?

„Какво ли съм казал?“, питаше се той. Положително много неща, но дали е имало и нещо предателско?

Тялото стоя в мазето, докато паднаха бомбите, а сетне Кемал намери един кратер и го хвърли в него. Генералът настоя до трупа да сложат и чантата. Нека онова копеле Рахмани да знае какво се е случило с пачаврата му.

Минаваше полунощ, а генерал Абдуллах Кадири се обливаше в пот и току капваше по мъничко вода в арака си. Ако Рахмани беше сам, той щеше да ликвидира това копеле. Но откъде можеше да знае дали по върховете още му имаха доверие или не. Трябваше да внимава оттук нататък, да внимава повече от преди. Трябваше да прекрати късните си посещения в града. Във всеки случай, след като войната беше започнала, нямаше време за подобни удоволствия.

Саймън Паксман отлетя отново за Лондон. Нямаше смисъл да стои в Рияд. Йерихон беше изритан като мръсно куче от ЦРУ, макар невидимият ренегат в Багдад все още да не го знаеше, а Майк Мартин беше под доброволен домашен арест, докато намери сгоден момент да избяга в пустинята, а оттам да премине безопасно границата.

По-късно можеше да се закълне с ръка на сърцето си, че срещата му с д-р Тери Мартин на осемнайсети вечерта е била чиста случайност. Знаеше, че Мартин живее в Бейсуотър, както и той самият, но кварталът беше голям и с много магазини.

Тъй като жена му отсъстваше — беше заминала да гледа болната си майка и никой не го очакваше, Паксман завари празен апартамент и празен хладилник, затова отиде да пазарува в един денонощен супермаркет.

Количката на Тери Мартин едва не се блъсна в неговата, когато последният се появи от сектора, където бяха храните за домашни любимци. И двамата се сепнаха.

— Позволено ли ми е да те познавам? — попита Мартин, смутено усмихнат.

В момента наблизо нямаше никой.

— Защо не? — отвърна Паксман. — Та аз съм само един скромен държавен служител, който си пазарува нещо за вечеря.

Приключиха заедно покупките и решиха да се отбият в един индийски ресторант, където да вечерят заедно, вместо да стоят сами в къщите си. Изглежда, Хилари също отсъстваше.

Разбира се, Паксман не трябваше да го прави. Не биваше да се чувства неудобно, че по-големият брат на Тери Мартин е в страшна опасност и че той, заедно с други като него, го бяха изпратили там. Не би трябвало да се притеснява от това, че доверчивият дребен учен наистина вярва, че брат му е в пълна безопасност и се намира в Саудитска Арабия. Всички правила на занаята настоятелно говореха, че не бива да изпитва подобни чувства. И все пак ги изпитваше.

Имаше и друг повод за тревога. Стив Ланг беше неговият началник в Сенчъри Хаус, но Ланг никога не бе ходил в Ирак. Той бе работил в Египет и Йордания. Паксман познаваше Ирак. И знаеше арабски. Не като Мартин, разбира се, но Мартин беше изключение. Все пак Саймън знаеше достатъчно от няколкото посещения там, преди да го направят ръководител на сектора за Ирак, за да изпитва истинско уважение към качествата на иракските учени и находчивостта на иракските инженери. Не беше тайна, че повечето британски технически учебни заведения смятаха своите възпитаници от тази страна за най-добрите в арабския свят.

Неспокойствието, което го бе обзело, откак началниците му казаха, че последният доклад на Йерихон е чиста глупост, се свеждаше до опасението, че Ирак би могъл действително да е по-напред, отколкото смятаха западните учени, макар всички данни да говореха против това.

Той изчака да им сервират вечерята и най-накрая рече:

— Тери, ще направя нещо, което, ако някога се узнае, би означавало края на кариерата ми в Службата.

Мартин се сепна.

— Звучи страшничко. Защо?

— Защото официално ми бе наредено да стоя настрана от теб.

Ученият, който се готвеше да сипе лют сос от манго в чинията си, се вцепени.

— Не ме смятат за надежден вече, така ли? Та Стив Ланг беше онзи, който ме набута в това.

— Не става въпрос за това. Смятат, че… прекалено много се тревожиш.

Паксман не искаше да употреби сравнението на Ланг — „като стара баба“.

— Може и да е така. Дължи се на подготовката ми. Учените не обичат загадките, които сякаш нямат отговор. Тревожим се, докато не разгадаем даден йероглиф. Това заради фразата в прихванатия разговор ли е?

— Да. И други неща.

Паксман бе избрал пиле корма; Мартин предпочиташе по-лютото — виндалу. Тъй като разбираше от източни гозби, той пиеше горещ черен чай, а не леденостудена бира, която усложнява положението. Той премига над ръба на чашата си.

— Хубаво, а какво е голямото признание?

— Даваш ми дума, че ще мълчиш, нали?

— Разбира се.

— Прехванаха и друг разговор.

Паксман нямаше и най-малкото намерение да разкрие съществуването на Йерихон. Групата, която знаеше за шпионина в Ирак, все още беше много малка и щеше да остане такава.

— Мога ли да го чуя?

— Не. Потулен е. Недей да питаш Шон Плъмър. Ще трябва да отрече и така ще стане ясно откъде си получил информацията.

Мартин си наля още чай, за да потуши пожара на лютото къри.

— Какво се казва в този нов разговор?

Паксман му каза. Мартин остави вилицата и си попи лицето, което бе станало яркорозово под рижата четина.

— Възможно ли е да е вярно? — попита го Паксман.

— Не зная. Не съм физик. Шефовете твърдят, че няма начин, така ли?

— Никакъв при това. Ядрените физици са единодушни, че просто не може да е вярно. Следователно Саддам лъже.

Мартин си помисли, че прехванатият разговор е много странен. Приличаше на информация от закрито съвещание.

— Саддам непрекъснато лъже — рече той. — Но обикновено за публична консумация. А това е станало пред най-доверените му хора, нали така? Питам се защо? За повдигане на духа в навечерието на войната?

— Така мислят шефовете — отговори Паксман.

— Казано ли е на генералите?

— Не. Сега те са страшно заети и няма нужда да ги безпокоят излишно с глупости.

— Тогава какво искаш от мен, Саймън?

— Какво става в ума на Саддам? Всички са в неведение. За Запада всичко, което предприема, изглежда безсмислено. Луд ли е или невероятно хитър?

— В очите на неговия свят — второто. В неговия свят онова, което прави, е смислено. За него терорът, който ни отвращава, няма обратна страна и е смислен. Заплахите и пъченето са смислени. Едва когато се опита да навлезе в нашия свят, с онези свои абсурдни пориви да спечели световното обществено мнение, като гали по косата момчето англичанче, правейки се на благодушен чичко, той започва да изглежда като пълен глупак. В своя собствен свят не е глупак. Той оцелява, държи властта, обединява Ирак, враговете му се провалят и гинат…

— Тери, докато седим тук и се храним, сриват страната му до основи.

— Това няма значение, Саймън. Всичко това може да се възстанови.

— Но тогава защо е казал онова, което уж бил казал?

— Какво смятат по въпроса началниците?

— Че лъже.

— Не — той лъже, само за пред хората. Не е необходимо да го прави за пред своите. Те и без това са негови. Или източникът е неверен и Саддам не е казвал такова нещо; или го е казал, защото според него е така.

— Значи може него да са го излъгали.

— Възможно е. Когато обаче Саддам разбере, който го е сторил, ще трябва да плати скъпо за това. Пък и прехванатият разговор може да е бил подставен. Съзнателен блъф, пуснат, за да бъде прехванат.

Паксман не можеше да му каже, че не е прехванат разговор. Че сведението е от Йерихон. А за две години при израелците и три месеца при англо-американците той никога не би сбъркал.

— Изпитваш съмнения, така ли? — попита Мартин.

— Да — призна Паксман.

Мартин въздъхна.

— Сламки, носени от вятъра, Саймън. Една реплика в прехванат телефонен разговор — на един човек му казват да млъкне и го наричат курвенски син, и фраза, изречена от Саддам, че „успява или са го видели как успява“ да уязви Америка, а сега и това. Трябва ни парче канап.

— Канап ли?

— Сламата става на бала едва когато я стегнеш с канап. Трябва да има и още нещо, което действително си е наумил. Инак началниците са прави и той ще прибегне до бойните газове, с които вече разполага.

— Добре. Ще потърся парче канап.

— А аз не съм те срещал тази вечер и не сме разговаряли — рече Мартин.

— Благодаря ти.

Хасан Рахмани научи за смъртта на агента си Лейла с два дни закъснение — на 19 януари. Не се появи на определената среща, за да предаде информацията, взета от леглото на генерал Кадири, и тъй като се боеше от най-лошото, той бе проверил в моргите.

Болницата в Мансур бе дала необходимото доказателство, макар че трупът бе заровен в общ гроб, заедно с много други от разрушените военни сгради.

Хасан Рахмани повярва, че агентката му е била убита от случайна бомба посред нощ толкова, колкото вярваше в духове. Единствените призраци в небесата над Багдад бяха невидимите американски бомбардировачи, за които беше чел в западни списания, свързани с отбраната, и те не бяха призраци, а логично създадени неща. Както бе логична и смъртта на Лейла Ал-Хила.

Единственото му заключение бе, че Кадири е открил нейните задочни занимания и бързо ги е прекратил. А това означаваше, че е проговорила, преди да умре.

Значи в лицето на Кадири имаше могъщ и опасен противник. Нещо по-лошо, главният му източник на информация за вътрешните заседания на режима бе прекъснат.

Рахмани щеше да е доволен, ако знаеше, че Кадири е по-разтревожен и от него. Но това не му бе известно. Знаеше единствено, че отсега нататък трябва да е изключително предпазлив.

На втория ден от въздушната война Ирак изстреля първия залп ракети срещу Израел; Средствата за масово осведомяване незабавно съобщиха, че били Скъд-Б, съветско производство, и това название им остана до края на войната. Всъщност те съвсем не бяха Скъд.

Целта на нападението не беше глупава. Ирак съвсем ясно съзнаваше, че Израел не е страна, готова да преглътне голям брой жертви сред гражданското население. Още щом първите бойни глави паднаха в предградията на Тел Авив, Израел реагира, като застана на бойна нога. Точно това искаше и Багдад.

В коалицията от петдесет страни, изправили се срещу Ирак, влизаха седемнайсет арабски държави и ако ги свързваше нещо друго, освен исляма, то беше враждата им с Израел. Ирак бе преценил, вероятно правилно, че ако му нанесе удар, Израел ще бъде провокиран да се присъедини към военните действия и тогава арабските участници в коалицията ще се изтеглят. Дори крал Фахд, владетел на Саудитска Арабия и пазител на двете Свещени места, щеше да се озове в невъзможно положение.

След като ракетите паднаха в Израел, първите опасения бяха, че може да са заредени с газ или заразни култури. В такъв случай никой нямаше да успее да възпре Израел. Много скоро обаче се доказа, че бойните глави са заредени с конвенционални взривни вещества. Но психологическото въздействие върху Израел беше огромно.

Съединените щати незабавно пуснаха в действие всички средства, за да убедят Йерусалим да не отговаря на удара. На Ицхак Шамир бе казано, че съюзниците ще се погрижат за това. В действителност Израел беше предприел контраудар под формата на вълна изтребители-бомбардировачи Ф-15, но успя да ги върне още преди да напуснат собственото му въздушно пространство.

Истинските Скъд бяха тромави, стари съветски ракети, от които Ирак беше купил деветстотин броя преди няколко години. Те имаха обсег от 300 километра, а бойните им глави тежаха около половин тон. Не бяха насочвани, дори и в първоначалния си вид, и при пълна далекобойност падаха в радиус от близо километър от целта.

От гледна точка на Ирак това беше практически безполезна покупка. По време на войната с Иран те не успяваха да стигнат до Техеран, да не говорим за Израел, дори когато ги изстрелваха от най-западната граница на Ирак.

Междувременно обаче иракчаните, с германско техническо съдействие, бяха направили нещо невиждано. Бяха разглобили ракетите на парчета и от три бяха сглобили две нови. Направо казано, новата Ал-Хусайн беше едно недоразумение.

С помощта на допълнителни резервоари за гориво иракчаните бяха увеличили обсега й на 620 километра, така че вече можеше да достигне (и достигна) Техеран и Израел. Но полезният й товар бе сведен до някакви си жалки 80 кг. Насочването й, което и без това куцаше, сега стана съвсем непредвидимо. Две от изстреляните срещу Израел ракети не само че не улучиха Тел Авив, ами попаднаха извън неговата територия — в Йордания.

Но като оръжие на терора тя си свърши работата. Макар че взети заедно, всички ракети Ал-Хусайн, паднали в Израел, да имаха по-малък полезен товар от една американска еднотонна бомба, пусната над Ирак, те хвърлиха израелското население в паника.

Америка направи следното: хиляда съюзнически самолети бяха отклонени от определените им задачи над Ирак, за да издирят площадките за изстрелване на ракетите и още по-трудно откриваемите мобилни пускови устройства.

За няколко часа в Израел бяха изпратени батареи американски ракети Пейтриът, за да се опитат да свалят идващите ракети, но преди всичко да убедят Ицхак Шамир да не се намесва във войната.

Освен това САС, а по-късно и американските зелени барети бяха изпратени в западните пустини на Ирак да издирят мобилните пускови устройства и да ги унищожат със своите ракети Милън, или да извикат по радиото бомбардировачи.

Ракетите Пейтриът, възхвалявани като спасители на всичко сътворено на този свят, постигнаха ограничен успех, но грешката не беше в тях. Бяха конструирани да пресрещат самолети, а не ракети, и много набързо бяха пригодени за новата си роля. Така и не стана ясно защо не успяха да прихванат почти нито една ракета.

Всъщност увеличавайки обсега на Скъд и превръщайки ги в Ал-Хусайн, иракчаните бяха направили траекторията им по-висока. Навлизайки при параболичния си полет в атмосферата, новата ракета се нагряваше до червено — нещо, за което Скъд не е била предназначена. При влизането си в земната атмосфера тя просто се разпадаше. Така че над Израел падаха не цели ракети, а парчета отпадъци.

Изпълнявайки задачата си, Пейтриът се вдигаше във въздуха да ги пресрещне и вместо на едно, се натъкваше на десетки парчета метал. Тогава ограниченият й мозък й подсказваше да направи онова, за което я бяха готвили — да се насочи към най-голямото от тях. Това обикновено беше изпразненият горивен резервоар. Бойната глава, която беше много по-малка и се бе отделила при раздробяването, падаше необезпокоявана. Много от тях въобще не се бяха взривили, така че повечето разрушения бяха резултат от падането на металните части, а не от взрива.

Докато така наречените ракети Скъд упражниха ролята на психически терор, ракетите Пейтриът изиграха ролята на психически спасители. И това свърши работа, тъй като представляваше част от решението на проблема.

Освен това Америка и Израел постигнаха сделка, състояща се от три елемента. Първият бе ракети Пейтриът — безплатно. Вторият — доставки от значително подобрените ракети Ароу, когато са готови, до 1994 г. Третата — Израел получи правото да избере до сто допълнителни цели, които въздушните сили на коалицията да унищожат. Избрани бяха цели предимно в Западен Ирак, които имаха отношение към Израел: пътища, мостове, летища — всичко, което сочеше на запад. Поради своето географско положение нито една от тях нямаше нищо общо с освобождаването на Кувейт, който се намира на другия край на полуострова.

Американските и британски изтребители-бомбардировачи, получили задачата да издирват ракетите Скъд, обявиха редица свои попадения и открития, които за най-голямо неудоволствие на генералите Чък Хорнър и Шварцкопф бяха посрещнати с голяма доза скептицизъм от ЦРУ.

Две години след войната Вашингтон официално призна, че нито едно мобилно пусково устройство за ракети Скъд не е било унищожено от въздуха — твърдение, което можеше да вбеси всеки пилот, участвал в тази кампания. Всъщност пилотите бяха до голяма степен отново излъгани от маскировката.

Ако южната иракска пустиня е еднообразна тепсия, западната и северозападната са скалисти, хълмисти и прорязани от хиляда клисури и речни корита. Това беше теренът, по който премина Майк Мартин, за да проникне в Багдад. Преди да предприеме ракетната атака, Ирак беше направил десетки макети на мобилните пускови устройства Скъд и ги бе скрил заедно с останалите в гънките на местността.

Това обикновено ставаше през нощта — качваха ламаринена тръба върху стара платформа на камион, а на зазоряване подпалваха варел бензин и отпадъчен памук. Сензорите на самолетите АУАКС засичаха източника на топлина и отбелязваха изстрелване на ракета. Изтребителите-бомбардировачи, насочени към мястото, свършваха останалото и отбелязваха поражение.

Само САС не се хванаха на тази въдица. Макар и шепа хора, те плъпнаха с ландроувъри и мотори из западната пустиня. Укриваха се и наблюдаваха през знойната жега на деня и сковаващия нощен студ. От двеста метра истинската мобилна пускова установка се различава ясно от макета.

Когато извеждаха ракетните установки от каналите и изпод мостовете, където ги криеха от въздушното наблюдение, мълчаливите мъже в скалните пукнатини ги проследяваха с бинокъл. Ако наоколо имаше твърде много иракчани, те тихичко насочваха въздушен удар. Ако можеха да го направят без опасност за живота си, използваха своите гранатомети Милън, които произвеждаха едно гръмко „бум“, когато зарядът им попаднеше в горивния резервоар на истинската Ал-Хусайн.

Скоро стана ясно, че през пустинята преминава граница, ориентирана от север на юг. На запад от тази линия иракските ракети можеха да стигнат Израел, но на изток от нея той оставаше извън обсега им. Работата беше да подплашат иракския персонал така, че да не смее да преминава западно от тази линия, а да стреля на изток от нея и да лъже началниците си. Необходими бяха осем дни, след които ракетните нападения срещу, Израел престанаха. И повече не бяха подновени.

По-късно като разделителна линия бе използван пътят от Багдад до Йордания. На север от нея беше „Скъд-Север“ — терен на американските специални сили, които влизаха там с хеликоптери за далечен полет; а на юг — „Скъд-Юг“, територия на САС. В тези пустини загинаха четирима чудесни мъже. Те свършиха работата, за която бяха изпратени там, където се изпитваше техника за милиарди долари.

В Ден четвърти от въздушната война, 20 януари, 336-а ескадрила, базирана в Ал Харз, не бе сред частите, отклонени към западната пустиня.

Въздушните нападения, предвидени в плана на генерал Хорнър, сега се придвижваха на север. След като почти всички ракетни бази и радарни чинии южно от хоризонталната линия, която минаваше през южната част на Багдад, бяха на практика пометени, идваше времето да се разчисти въздушното пространство на изток, запад и север от столицата.

При наличието на двайсет и четири Игъла в ескадрилата денят 20 януари щеше да бъде доста напрегнат. Командирът подполковник Стив Търнър беше отделил дванайсет самолета за ракетната база. Такова струпване на самолети Игъл се нарича „горила“.

Горилата се водеше от единия от двамата старши командири на ята. Четири от дванайсетте самолета носеха на борда си ракети ХАРМ, предназначени да разрушават радарни инсталации, ориентирайки се по инфрачервените сигнали, излъчвани от радарната чиния. Останалите осем носеха по две дълги, лъскави бомби, облечени в неръждаема стомана и насочвани с помощта на лазер. Те щяха да дойдат след ракетите ХАРМ и да разрушат ракетните батареи едва след като радарите бъдат унищожени и ракетите — ослепени.

Нямаше изгледи нещата да се объркат. Дванайсетте Игъла излетяха в три групи от по четири, подредиха се в рехава ешелонна формация и се издигнаха на височина седем хиляди и петстотин метра. Небето беше кристално синьо, а пустинята ясно жълтееше отдолу.

Метеорологичната прогноза над целта говореше за по-силен вятър, отколкото над Саудитска Арабия, но не се споменаваше за шамал — една от онези вилнеещи прашни бури, които могат за миг да скрият целта.

На юг от границата дванайсетте Игъла бяха посрещнати от своите танкери. После дванайсетте изтребители, заредени с гориво за бойния си полет, се насочиха на север към Ирак. Един АУАКС над Залива им съобщи, че пред тях няма вражески самолети. Ако имаше такива, Игълите носеха, освен бомбите си, два вида ракети въздух-въздух: АИМ-7 и АИМ-9, по-добре известни като Спароу и Сайдуиндър.

Ракетната база си беше на мястото, но радарите й не бяха включени. Ако радарните чинии не бяха включени при пристигането им, те би трябвало да се „осветят“ веднага, за да насочат ракетите САМ по пътя им към идващите нападатели. Още щом се активизираха, четирите Игъла, които носеха ракети ХАРМ, просто щяха да ги елиминират.

Американците така и не можаха да разберат дали иракският командир се страхува за кожата си или пък беше много хитър. Но радарите просто не се активизираха. Първите четири самолета, водени от командира на ято, се спускаха все по-ниско, за да провокират радарите. Но те не се включиха.

Щеше да е глупаво въоръжените с бомби самолети да нападнат, докато радарите оставаха непокътнати — ако внезапно се включеха, ракетите САМ щяха да ги хванат по бели гащи.

След двайсет минути над целта атаката беше отменена. Двойките, от които беше съставена горилата, се насочиха към вторичните си цели.

Дон Уокър размени набързо две думи с Тим Нейтансън, влъхвата му, който седеше зад него. Вторичната цел за този ден беше база на ракети Скъд южно от Самара, която беше посещавана и преди от изтребители-бомбардировачи, защото охраняваше известна фабрика за отровни газове.

Самолетите АУАКС съобщиха, че от двете големи иракски въздушни бази Самара Изток и Балад Югоизток не са излетели самолети. Дон Уокър се обади на своя партньор и двата самолета се насочиха към базата на Скъд.

Връзката между американските самолети се кодира от системата Хав-куик, която прави говора неразбираем за всеки, който се опитва да ги подслушва, без да разполага със същата система. Кодът може всеки ден да се сменя, но беше един и същ за всички съюзнически самолети.

Уокър се огледа. Небето беше чисто; на около километър от него партньорът му Ранди Робъртс летеше успоредно и малко над него, а зад Ранди седеше неговият влъхва Джим „Бумър“ Хенри.

Над стационарната батарея Скъд Уокър се снижи, за да разпознае целта. За нещастие тя не се виждаше от въртящ се стълб пустинен прах, шамал, образуван от силните ветрове.

Насочваните от лазер бомби нямаше да я пропуснат, стига да следват лъча, насочен към нея от собствения им самолет. Но за да насочи лъча, той трябваше да вижда целта.

Побеснял, Уокър се обърна. Горивото му бе на изчерпване. Две несполуки за един ден бяха прекалено много. Не обичаше да се прибира с неизползвани бомби. Но нямаше какво да се прави. Пътят към дома сочеше на юг.

Три минути по-късно видя под себе си огромен промишлен комплекс и попита Тим:

— Какво е това?

Навигаторът му погледна в картите си.

— Нарича се Тармия.

— Майчице, колко е голям.

— Да.

Макар и никой от тях да не го знаеше, промишленият комплекс Тармия включваше 381 сгради и беше разположен на квадрат с размери 16 на 16 километра.

— Фигурира ли в списъка?

— Не.

— Няма значение, спускам се. Ранди, прикривай ме.

— Окей — отговори по радиото партньорът му.

Уокър снижи самолета си направо на три хиляди метра. Промишлената зона беше огромна. В средата имаше страшно голяма сграда с размерите на покрит стадион.

— Атакувам!

— Дон, това не е зададено като цел.

Спускайки се на две хиляди и петстотин метра, Уокър включи системата за лазерно насочване и отправи лъча към огромния цех. Екранът над главата му отчиташе разстоянието, докато то се скъсяваше и отброяваше секундите до пускане. Когато се показа нулата, той пусна бомбите, продължавайки да поддържа курс към приближаващата се цел.

Лазерният сензор на носа на бомбите се нарича система Пейвуей. Под фюзелажа се намира насочващият модул, наречен Лантирн. Той изпраща невидим инфрачервен лъч към целта, от която той се отразява под формата на обърната към него електронна кошница с формата на фуния.

Пейвуейът на върха на бомбата улавя кошницата, влиза в нея и следва фунията надолу и навътре, докато попадне точно там, където е насочен лъчът.

И двете бомби свършиха своята работа. Те се взривиха под покрива на завода. Дон Уокър видя как експлодираха, обърна се назад, вдигайки носа на своя Игъл, даде газ и се издигна отново на седем хиляди и петстотин метра. Час по-късно двамата с навигатора, след още едно зареждане във въздуха, бяха отново в Ал Харз.

Преди да вдигне носа на самолета си, Уокър видя ослепителния блясък на двата взрива, голямата колона от дим и облака прах, последвал бомбените експлозии.

Но не видя, че двете бомби отпориха покрива в единия край на сградата, вдигайки го нагоре подобно на разпънато корабно платно.

Нито пък забеляза, че силният пустинен вятър, който духаше от сутринта, свърши останалото. Отпори покрива на завода докрай, като капак на рибна консерва, а покривните конструкции се разлетяха във всички посоки.

Щом се върна в базата, Дон Уокър, също както и останалите пилоти, беше разпитан най-подробно. Това е досадна работа за уморените летци, но трябва да се свърши. Разговора проведе командващият разузнаването на ескадрилата майор Бет Крогер.

— Никой не твърдеше, че горилата е постигнала успех, но всички пилоти бяха ликвидирали вторичната си цел, с изключение на един. Нахаканият оръжейник на ескадрилата беше пропуснал своята цел и си бе избрал друга напосоки.

— За какъв дявол го направи? — попита Бет Крогер.

— Защото обектът ми се стори грамаден и важен.

— Но той не фигурира никъде — оплака се тя. Отбеляза избраната от него цел, точното й местоположение и описание, докладваните от него бомбени поражения и го включи в доклада до Тактическия център за въздушен контрол, който делеше с анализаторите от Черната дупка мазето на СЕНТАФ под главната квартира на Саудитските военновъздушни сили в Рияд. После предупреди Уокър.

— Ако това се окаже завод за бутилиране на вода или за производство на детски храни, спукана ти е работата.

— Знаеш ли, Бет, когато се ядосаш, ставаш по-красива — закачи я той.

Бет Крогер беше добър офицер от кариерата. Ако ставаше дума за флирт, би предпочела полковници и над тях. Но тъй като единствените трима в базата бяха сериозно женени, Ал Харз се превръщаше в страхотна скука.

— Позволявате си много, капитане — отвърна тя и тръгна да предаде доклада си.

Уокър въздъхна и отиде да се просне върху походното си легло. Все пак беше права. Ако е ликвидирал най-големия в света приют за сираци, генерал Хорнър щеше лично да се погрижи за капитанските му знаци. Никой не си даде труд да осведоми Дон Уокър какво е атакувал тази сутрин. Във всеки случай не беше сиропиталище.

Глава 16

Същата вечер Карим дойде да вечеря с Едит Харденберг в нейния апартамент в Гринцинг. Стигна до предградията с обществен транспорт. Носеше две ароматизирани свещи за малката трапезария и две бутилки хубаво вино.

Едит му отвори, порозовяла и смутена както винаги, сетне се върна в кухничката, за да приготви виенските шницели. Двайсет години бяха минали откак за последен път бе готвила ядене за мъж; изпитанието й се стори голямо, но пък й достави удоволствие.

Карим я поздрави на вратата с целомъдрена целувчица по бузата, която я накара още повече да се обърка, сетне намери сред нейната музикална библиотека дългосвиреща плоча с „Набуко“ и я сложи на грамофона.

Скоро ароматът на свещите — мускус и пачули — се присъедини към меките каденци на „Хор на робите“ и се разнесе из апартамента.

Той отговаряше съвсем точно на описанието на експертите от Невиот, които бяха проникнали в него преди седмици — много спретнат и изключително чист. Апартаментът на придирчива възрастна дама, която живее сама.

Когато вечерята бе готова, Едит я сервира с многословни извинения. Карим опита месото и чистосърдечно го похвали, с което още повече я смути.

Докато се хранеха, разговаряха за проектираното посещение в двореца Шьонбрун и в Испанската школа по езда в двореца Хофбург, на Йозефплац.

Едит се хранеше, както правеше и всичко останало — педантично, досущ птиче, което кълве троха. Косата й бе опъната назад в стегнат кок на тила.

На светлината на свещите, защото той беше изгасил прекалено ярката лампа над масата, Карим изглеждаше мургав красив и мил както винаги. Непрекъснато доливаше чашата й, така че тя изпи далеч повече от онова, което си позволяваше от време на време.

Въздействието на храната, виното, свещите, музиката и компанията на младия й приятел бавно разяждаше бронята на нейната въздържаност.

Карим се приведе над празните чинии и се вгледа в очите й.

— Едит?

— Да.

— Мога ли да те попитам нещо?

— Щом искаш.

— Защо носиш косата си така опъната?

Въпросът беше нахален, личен. Тя още повече се изчерви.

— Аз… винаги съм я носила така.

Не, това не беше вярно. Имаше време, спомни си тя, времето с Хорст, когато косата й падаше свободно върху раменете, гъста и кестенява. Това беше през лятото на 1970-а край езерото Шлоспарк в Лаксенбург.

Карим стана безмълвно и отиде зад нея. Тя се притесни още повече. Нелепо положение. Сръчни пръсти измъкнаха гребена от кока й. О, това не можеше да продължава. Усети как издърпаха и фуркетите и косата й се разпиля по раменете. Тя не помръдна от мястото си. Същите пръсти вдигнаха косата и я прехвърлиха отпред — от двете страни на лицето.

Карим застана до нея и тя вдигна очи. Подаде й двете си ръце и се усмихна.

— Така е по-добре. Изглеждаш десет години по-млада и по-хубава. Да седнем на канапето. Ти пусни любимата си музика, а аз ще направя кафе. Може ли?

Без да чака разрешение, взе малките й длани в своите и й помогна да стане. Тя цялата се тресеше. Предполагаше се, че дружбата им е платонична. Но той не я бе докоснал, не я бе докоснал истински. Разбира се, тя никога не би допуснала такова нещо.

Погледна се в огледалото на стената — порозовяла и смутена, косата скриваше ушите й и очертаваше лицето й. Стори й се, че за миг долови образа на едно момиче, което познаваше преди двайсет години.

Овладя се и избра дългосвиреща плоча. Любимия й Щраус, валсовете, които знаеше наизуст. „Рози от юг“, „Виенски лес“, „Синият Дунав“… Слава Богу, той беше в кухнята и не видя как тя едва не я изтърва, докато я слагаше на грамофона. А Карим без затруднение намери кафето, водата, филтрите, захарта.

Когато й поднесе кафето, тя се бе свила в единия край на канапето и седеше с прибрани колене. Предпочиташе да разговарят за новия концерт в Музикферайн следващата седмица, но думите не идваха. Вместо това отпи от кафето.

— Едит, моля те, не се страхувай от мен — рече той. — Аз съм твой приятел, нали така?

— Не ставай глупав! Разбира се, че не ме е страх.

— Добре. Защото аз никога не бих ти сторил нищо лошо.

Приятел. Да, те бяха приятели. Приятелство, породено от общата им любов към музиката, изкуството, операта, културата. Нищо повече от това, наистина. Толкова е малка разликата между приятеля и любимия. Знаеше, че другите секретарки в банката имат съпрузи и любими, гледаше ги как се вълнуват, преди да отидат на среща, кискат се в коридорите на следващата сутрин, съжаляват я, че е толкова самотна.

— Това е „Рози от юг“, нали?

— Да, разбира се.

— Това е любимият ми валс.

— И на мен. — Така беше по-добре. Отново на тема музика.

Той взе чашата от скута й и я сложи до своята на масичката. Сетне стана, взе ръцете й и я вдигна да стане.

— Какво…

Взе дясната й ръка в лявата си, а с другата я хвана през кръста. Върху малкото останало свободно пространство между мебелите двамата се понесоха в ритъма на валса.

Гиди Барзилаи би казал: „Пускай се, пиленцето ми, не губи повече време.“ Какво знаеше той? Нищо. Първо доверието, после падението. Карим държеше дясната си ръка високо на гърба на Едит.

Докато се обръщаха и помежду им имаше сантиметри разстояние, Карим придърпа хванатите им длани по-близо до рамото си, а с дясната приближи Едит до тялото си. Стана неусетно.

Лицето на Едит се озова на гърдите му и трябваше да го извърне настрана. Допряла малките си гърди до тялото му, тя долови отново мириса на мъж.

Отдръпна се. Той я пусна, освободи дясната й ръка, а с лявата вдигна брадичката й нагоре. Целуна я, докато танцуваха.

Целувката не беше сластна. Главата й кипеше от мисли и усещания, като загубил управление самолет, който се върти и пропада. Искаше да възрази, но не събра сили. Банката, Гемютлих, репутацията й, младостта му, това, че е чужденец, разликата във възрастта, топлината, виното, мирисът, силата, устните. Музиката спря.

Ако си беше позволил още малко, щеше да го изхвърли навън. Той отлепи устни от нейните. Останаха така, неподвижни в притихналия апартамент, в продължение на няколко секунди.

Тя бе онази, която се отдръпна. Отиде до канапето и седна, вперила поглед пред себе си. Той застана на колене пред нея и взе ръцете й в своите.

— Яд ли те е на мен, Едит?

— Не биваше да го правиш — отвърна тя.

— Нямах намерение. Кълна ти се. Но не успях да се въздържа.

— Време е да си тръгваш.

— Едит, ако те е яд на мен и искаш да ме накажеш, има само един начин. Като ми забраниш да те виждам.

— Ами… не съм сигурна.

— Моля те, кажи ми, че ще те видя отново.

— Предполагам.

— Ако кажеш не, ако не искаш да те виждам, зарязвам следването си и се връщам у дома. Не бих могъл да живея във Виена.

— Не ставай глупав. Трябва да учиш.

— Тогава ще се видим отново, нали?

— Добре.

След пет минути вече го нямаше. Тя угаси лампите, облече строгата си памучна нощница, изми си лицето и зъбите и легна. Лежеше в тъмното с прибрани до гърдите колене. Два часа по-късно направи нещо, което не бе правила от години. Усмихна се в тъмното. През главата й минаваше непрекъснато една мисъл, срещу която не възразяваше. Имам си приятел. Той е десет години по-млад, студент, чужденец, арабин и мюсюлманин. И аз нямам нищо против.

Тази нощ, дълбоко под стария път за летището в Рияд на смяна беше полковник Дик Бийти от американските военновъздушни сили.

Черната дупка не спираше да действа, нито намаляваше темпото, а в първите дни от въздушната война тя работеше по-усилено и по-бързо от всякога.

Поради отклоняването на стотици самолети, които трябваше да търсят пускови ракетни устройства, вместо да елиминират предварително зададените им цели, генералният план на генерал Чък Хорнър излизаше от релси.

Всеки воювал пълководец знае, че плановете може да са разработени до най-малката подробност, но при действителното им изпълнение никога не става както е било намислено. Кризата, предизвикана от падащите върху Израел ракети, започваше да се превръща в сериозен проблем. Тел Авив вдигаше врява пред Вашингтон, а Вашингтон на свой ред пищеше на Рияд. Отклоняването на всички тези самолети, изпратени да търсят неуловимите мобилни ракетни установки, беше цената, която Вашингтон трябваше да плати, за да не предприеме Израел ответно нападение, а идващите оттам заповеди не подлежаха на обсъждане. Всички виждаха, че ако Израел изгуби търпение и влезе във войната, това ще разбие крехката коалиция срещу Ирак.

Целите, първоначално набелязани за Ден трети, бяха отложени поради недостиг на самолети и се получи ефектът на доминото. Проблем оставаше и това, че въпреки всичко не можеха да ограничат Оценката на бомбените поражения. Противното би било страшно.

Оценката на бомбените поражения имаше ключово значение, защото в Черната дупка трябваше да знаят дали атакуващите всеки ден вълни постигат или не постигат успех. Ако някой главен иракски команден център, радарна инсталация или ракетна батарея влизаше в заповедта за деня, значи обектът е бил атакуван. Но дали е бил разрушен и до каква степен? Десет процента, петдесет процента, или е превърнат в купчина димящи развалини?

Затова всеки ден след изпълнение на бойните полети уморените пилоти трябваше да описват точно какво са направили и какво са поразили. Или смятат, че се поразили. На следващия ден други самолети прелитаха над целите и ги снимаха.

Така че всеки ден, когато започваше подготовката на поредната заповед, към първоначално определеното меню от обекти трябваше да се включват и повторни посещения, за да се приключи недовършената работа, ако такава има.

На четвъртия ден от въздушната война, 20 януари, съюзническата авиация все още официално не беше стигнала до разрушаването на промишлени инсталации, определени като производители на оръжия за масово унищожение. Тя все още съсредоточаваше усилията си върху потискане на противовъздушната отбрана.

Тази нощ въз основа на докладите от началниците на разузнаването на ескадрилите полковник Бийти подготвяше списък на полетите за фоторазузнаване за следващия ден.

Към полунощ приключи и първите заповеди вече летяха към различните ескадрили, определени да извършват фоторазузнаване на разсъмване.

— Накрая имаме и това, господин полковник.

До него седеше един офицер от американската флота. Полковникът погледна към целта.

— Какво искаш да кажеш с това Тармия?

— Така пише, господин полковник.

— Добре де, къде, по дяволите, се намира тази Тармия?

— Ето тук, господин полковник.

Полковникът погледна към въздушната карта. Мястото нищо не му говореше.

— Радар, ракети, въздушна база, команден пост?

— Не, господин полковник, индустриално съоръжение.

Полковникът беше уморен. Отдавна беше на крак, а трябваше да продължава така до сутринта.

— За Бога, та ние още не сме стигнали до промишлените. Все пак дай ми списъка.

Прекара поглед по списъка. В него бяха включени всички известни на съюзниците промишлени съоръжения, заети с производство на оръжия за масово унищожение; имаше и заводи, за които се знаеше, че произвеждат снаряди, взривове, превозни средства, резервни части за оръдия и танкове.

В първата категория бяха включени Ал-Каим, Ас-Шаркат, Туайта, Фалуджах, Хилах, Ал-Атир и Ал-Фурат. Полковникът не можеше да знае, че от списъка липсва Рашадия, където иракчаните бяха монтирали своята втора каскада от газоводифузионни центрофуги за добив на пречистен уран — проблем, който специалистите от комитета „Медуза“ не можаха да решат. Този завод, открит много по-късно от експертите на Обединените нации, не беше вкопан в земята, а замаскиран като предприятие за бутилиране на вода.

Нито пък полковник Бийти знаеше, че Ал-Фурат беше мястото, където под земята беше изградена първата ураниева каскада, онази, дето немският д-р Шемлер бе посетил „някъде близо до Туайта“ и че точното й местоположение е издадено от Йерихон.

— Не виждам никаква Тармия.

— Тъй вярно, господин полковник, няма — потвърди офицерът.

— Дай ми координатите.

Никой не можеше да очаква от анализаторите да помнят стотици странно звучащи арабски имена, още повече че в някои случаи едно и също име включваше десет отделни цели, така че всички те бяха получили координати по Глобалната система за позициониране, които ги свеждаха до дванайсет цифри — квадрат с размери петдесет на петдесет метра.

Когато бомбардира огромния завод в Тармия, Дон Уокър отбеляза координатите и те влязоха в доклада за полета му.

— Няма такова нещо — възрази полковникът. — Та той дори не е включен в списъка на обектите. Кой го е забърсал?

— Някакъв пилот от 336-а в Ал Харз. По независещи от него причини пропуснал първите два определени му обекта. Сигурно не е искал да връща бомбите обратно.

— Говедо! — изруга полковникът. — Добре, включи го все пак в Оценката на бомбените поражения. Но с нисък приоритет. Да не хабим филм за него.

Капитан трети ранг Дарън Клири седеше дълбоко неудовлетворен пред уредите за управление на своя самолет Ф-14 Томкет.

Под него огромното туловище на самолетоносача „Рейнджър“ плаваше по посока на вятъра, порейки водата със скорост двайсет и Седем възела.

В северната част на Персийския залив морето беше напълно спокойно на разсъмване и скоро щеше да заискри в яркосиньо. Би трябвало да е приятен ден за млад флотски пилот, управляващ един от най-добрите изтребители в света.

Получил прякора Флотски защитник, двуместният Томкет с два задни стабилизатора, беше станал известен на по-широката публика от филма „Топгън“. Неговата кабина е вероятно най-желаното място в цялата американска бойна авиация и флота. Управлението на такъв самолет в подобен прекрасен ден, само седмица след пристигането си в Персийския залив, би трябвало да накара Дарън Клири да се чувства много щастлив. Страдаше, задето го бяха определили не за боен полет, а за Оценка на бомбените поражения. Да лети и да си щрака снимчици, както се бе оплакал предишната нощ. Отиде да моли началника на оперативния отдел на ескадрилата да му позволи да преследва МИГ-ове, но без резултат.

— Някой трябва да върши и тази работа — бе отговорът, който получи. Подобно на всички съюзнически пилоти по време на войната в залива, заети с установяването на въздушно господство, той се страхуваше, че до няколко дни иракските реактивни самолети ще се изпокрият и по този начин ще изключат всякакъв шанс за въздушен двубой.

А те взеха, че го изпратиха да снима. Как да не се пръснеш от яд!

Зад двамата с навигатора му боботеха реактивните двигатели на „Дженеръл Електрик“, докато палубният екип го закачаше на парния катапулт с нос, сочещ малко под ъгъл осевата линия на „Рейнджър“. Клири чакаше, стиснал лоста за газта в лявата си ръка, а ръчката за управление в дясната. Накрая получи краткото запитване, кимна и лостът за управление отиде в крайно положение напред, така че горивото започна да се впръсква право в соплата отзад и катапултът го изхвърли заедно с трийсет и пет тонния боен самолет, преминавайки от 0 до 150 възел за три секунди.

Сивата стомана на „Рейнджър“ изчезна зад него, отдолу проблясваше само тъмното море, а самолетът дръпна плавно нагоре към грейналото небе.

Полетът щеше да трае четири часа с две зареждания. Имаше да снима дванайсет цели и нямаше да е сам. Във въздуха пред него вече летеше един А-6 Авенджър, в случай че налети на Тройно-А. Освен това имаше и един ЕД-6Б Праулър, въоръжен с ракети ХАРМ, в случай че налети на база с насочвани с радар ракети САМ. Тогава Праулърът щеше да използва своите ракети и да разруши радара, а Авенджърът щеше да пусне насочваните си с лазер бомби и да ликвидира ракетите.

При поява на иракски самолети щяха да го пазят още два Томкет от двете страни на фотографа, а мощните им радари можеха да открият колко пломби има иракският пилот още преди да излети.

Всичкият този метал и техника беше там, за да пази нещо, което се намираше под и зад краката на Дарън Клири — Системата за тактическо въздушно разузнаване.

Окачена малко вдясно от осевата линия на самолета, тя приличаше на ковчег с обтекаеми форми, дълъг пет метра и доста по-сложен от туристически фотоапарат „Пентакс“.

На носа имаше мощна камера с две положения — надолу и напред и право надолу. Зад нея беше разположена панорамна камера, която гледаше навън, встрани и долу. Зад нея пък имаше инфрачервен разузнавателен комплекс, предназначен да отбелязва топлинни сигнали и техните източници. И в допълнение на всичко това пилотът можеше да види на екран пред себе си какво снима, докато все още лети над него.

Дарън Клири се издигна на 4500 метра, срещна се с ескорта си и заедно се насочиха за срещата си с определения им танкер, непосредствено южно от иракската граница.

Необезпокояван от иракска съпротива, той снима единайсетте основни цели, които му бяха определени, а сетне се обърна над Тармия за дванайсетата — от вторичен интерес.

Докато летеше над Тармия, погледна към екрана и промърмори: „Това пък какво е?“ В този момент остатъкът от 750-те му пози свърши.

Сред второ зареждане във въздуха самолетите кацнаха обратно на „Рейнджър“ без инциденти. Палубният персонал свали камерите и ги отнесе във фотолабораторията, където проявиха негатива.

Клири разказа за лишения от проблеми полет, сетне слезе при осветената маса с офицера от разузнаването. Докато негативите се появяваха на осветената повърхност, той обясняваше всяка поза откъде е. Офицерът от разузнаването водеше бележки за доклада, който щеше да бъде прикачен към този на Клири, плюс снимките.

Когато стигнаха до последните дванайсет пози, той попита:

— Това какво е?

— Не ме питай — отвърна Клири. — Част от обекта в Тармия; нали помниш, онзи, който Рияд добави в последния момент?

— Да, и какви са тези неща в завода?

— Приличат на фризби за великани — подхвърли неуверено Клири.

И това описание им остана. Офицерът от разузнаването го използва в собствения си доклад, заедно с признанието, че няма и най-малка представа за какво може да служат. Когато пакетът беше готов, от палубата на „Рейнджър“ изхвърлиха един самолет Локхийд S-3 Вайкинг, който отнесе всичко в Рияд. Дарън Клири се върна към бойните полети, така и не влезе в схватка с неуловимите МИГ и напусна Персийския залив заедно с „Рейнджър“ в края на април 1991-ва.

Тази сутрин Волфганг Гемютлих наблюдаваше секретарката си с нарастваща тревога.

Беше възпитана, сдържана и експедитивна, а хер Гемютлих имаше високи изисквания. Тъй като не беше много наблюдателен мъж, отначало нищо не забеляза, но при третото й влизане в частния му кабинет усети, че около нея витае нещо необикновено.

Не лекомислено, разбира се, и в никакъв случай фриволно — това той не би търпял. Беше атмосферата, която я обкръжаваше. Когато се появи за трети път, той я разгледа по-внимателно, докато тя стенографираше с наведена глава.

Наистина старомодният й всекидневен костюм си беше същият, полата стигаше под коленете. Косата продължаваше да е опъната назад на кок… Едва на четвъртия път осъзна с внезапен ужас, че Едит Харденберг си е сложила мъничко пудра. Не много, просто намек за пудра. Провери бързо, за да се увери, че по устата й няма червило, и въздъхна с облекчение.

Сигурно нещо съм се заблудил, помисли си той. Беше януари и от студа навярно кожата й бе изпръхнала; без съмнение пудрата трябваше да облекчи дразнението. Но имаше и нещо друго.

Очите. Да не би да е грим? Не, успокои се той. Прозрението го озари по време на обедната почивка, когато постла ленена салфетка върху бюрото си и взе да дъвче приготвените от фрау Гемютлих сандвичи.

Те искряха. Очите на фройлайн Харденберг искряха. Зимното време не можеше да е причина за това — вече беше прекарала четири часа на топло. Банкерът остави сандвича си недояден. Бе наблюдавал подобно нещо у някои от по-младите машинописки малко преди края на работното време в петък.

Това беше щастие. Едит Харденберг беше щастлива. Сега вече проумя — личеше си в начина, по който ходи, по който говори и изглежда. Така беше цяла сутрин. И после този намек за пудра. На Волфганг Гемютлих му стигаше и това, за да се разтревожи. Надяваше се, че поне пари не е харчила.

Снимките, направени от капитан трети ранг Дарън Клири, пристигнаха в Рияд следобеда — част от потока нови образи, който се изливаше всеки ден в главната квартира на СЕНТАФ.

Една част бяха от спътниците, които даваха едромащабните снимки, широкия ъгъл, целия Ирак. Ако нямаше промяна с тези от предишния ден, слагаха ги настрана.

Друга част бяха от постоянните фоторазузнавателни полети на по-малка височина от самолетите ТР-1. Те обикновено показваха някаква нова дейност в Ирак — военна или промишлена, — придвижване на войски, самолети, които рулират там, където преди ги е нямало, пускови установки за ракети на ново местоположение. Тях ги изпращаха в отдела за анализ на целите.

Направените от самолетите Томкет принадлежаха към категорията Оценка на бомбените поражения. Тях ги филтрираха през Хамбара, поредица от зелени палатки в края на военновъздушната база, сетне, със съответни етикети и описание, ги прехвърляха по-долу по улицата в Черната дупка, където попадаха в Отдела за оценка на бомбените поражения.

Тази вечер полковник Бийти застъпи на смяна в седем вечерта. Работи два часа, разглеждайки снимки на ракетна база (частично разрушена, очевидно две батареи все още бяха непокътнати) и един комуникационен център (сринат до земята), плюс различни укрития за самолети, където са били настанени иракските МИГ-ове, Миражи и Сухой (разрушени).

Когато стигна до дванайсетте снимки на фабриката в Тармия, се намръщи, стана и отиде при бюрото, на което седеше един британски сержант от въздушните войски.

— Чарли, какви са тези снимки?

— Тармия, господин полковник. Спомняте си завода, разрушен от един Страйк Игъл вчера — онзи, дето не беше включен в списъка?

— О, да, заводът, който никога не е бил обект за ликвидиране, нали така?

— Тъкмо той. Един Томкет ги е направил малко след десет тази сутрин.

Полковник Бийти потупа снимките в ръката си.

— Какво, по дяволите, става тук долу?

— Не зная, господин полковник. Именно затова ги сложих на бюрото ви. Никой досега не е разбрал.

— Този Игъл положително е разбутал нечий кошер. Долу са се побъркали.

Британският сержант и американският полковник се загледаха в снимките, направени от Томкет над Тармия. Бяха съвършено ясни, с фантастична разделителна способност. Някои бяха от камерата на носа на системата и показваха разрушения завод, докато самолетът се е приближавал на 4500 метра, други от панорамната камера в средата на системата. Хората в Хамбара бяха избрали дванайсетте най-добри и най-ясни.

— Колко голям е този завод? — попита полковникът.

— Около сто на шейсет метра, господин полковник.

Гигантският покрив беше отпорен, само част от него скриваше около една четвърт от площта на завода.

Останалите три четвърти предлагаха възможност да се види от птичи поглед цялото, разположение вътре. Беше разпределен на по-малки, отделени с преградни стени помещения, а на пода във всяко от тях се тъмнееше голям диск.

— Тези дискове метални ли са?

— Тъй вярно, господин полковник, според инфрачервения скенер. Някакъв вид стомана.

Далеч по-интригуващ обаче се оказа начинът, по който Ирак бе реагирал на бомбеното нападение на Дон Уокър. Около останалия без покрив завод се бяха скупчили не един, а пет огромни крана. Стрелите им бяха надвиснали над вътрешността като щъркели, които се хранят. При всичките поражения, нанесени на Ирак, такива кранове сигурно бяха най-търсеното нещо в страната.

В завода се виждаха работници, които се мъчеха да привързват дисковете към куките на крановете.

— Преброи ли тези неща, Чарли?

— Повече от двеста, господин полковник?

— А тези дискове? — полковник Бийти погледна доклада от „Рейнджър“ — Тези „фризби за великани“?

— Нямам представа, господин полковник. Никога не съм виждал такова нещо.

— Да, ама те наистина, изглежда, са страшно важни за господин Саддам Хюсейн. Наистина ли Тармия е извън обектите за нападение?

— Така е отбелязано, господин полковник. Бихте ли погледнали това?

Сержантът измъкна от папките друга снимка. Полковникът се вгледа в нея.

— Верижна ограда.

— Двойна верижна ограда. А тук?

Полковник Бийти взе лупата.

— Минни заграждения… Батареи Тройно-А… Охранителни кули. Къде откри тези неща, Чарли?

— Ето тук. Вижте голямата снимка.

Полковник Бийти се вгледа в новата снимка и изпъшка. Направена от много голяма височина, на нея се виждаха целият комплекс и околното пространство.

— Господи! Ще трябва да направим преоценка на целия този комплекс. Дявол да го вземе, как сме го пропуснали?

Всъщност при първоначалния анализ целият индустриален комплекс Тармия, състоящ се от 381 сгради, бе обявен за граждански обект и не бе включен в списъка на целите по причини, които станаха част от легендата за „човешките къртици“, работили и оцелели в Черната дупка.

Признаците, по които работеха, бяха стандартни индикатори. Ако една сграда или комплекс е военен, той е забранен за посещения. В него не се допускат неупълномощени лица и е защитен срещу нападение.

Има ли охранителни вишки, телени заграждения, минни полета, казармени помещения? Има ли следи от влизащи и излизащи тежки камиони; има ли дебели електропроводници или електростанция в рамките на обекта? Тези белези означаваха обект за нападение. А в Тармия нямаше нищо подобно — доколкото се виждаше.

Но някакъв инстинктивен порив бе накарал сержанта да разгледа отново една снимка от много висок ъгъл на целия район. И бе открил всичко — оградата, батареите, казармените помещения, бронираните врати, ракетите, кълбата бодлива тел, минните заграждения. Но далеч от комплекса.

Иракчаните просто бяха отделили огромна територия — 100/100 километра и бяха оградили всичко. Такова заграбване на земя не би било възможно нито в Западна, нито дори в Източна Европа.

Както се оказа по-късно, седемдесет от всичките 381 сгради на промишления комплекс са били предназначени за военно производство и са били разположени в центъра на квадрата — наистина разпръснати на широк периметър, за да се избегнат бомбените поражения, но все пак заемаха само две хиляди декара от общо четирийсетте хиляди охранявана зона.

— А далекопроводи? Не се вижда нищо, което да осигури енергия за нещо повече от самобръсначка.

— Ето там, господин полковник. Четирийсет и пет километра на запад. Електропроводът води в обратната посока. Залагам си главата, че е фалшив. Истинските кабели сигурно са заровени под земята и идват от електростанцията в сърцето на Тармия. Та това е 150 мегаватова електростанция, господин полковник.

— Мамка му! — възкликна полковникът. Сетне се изправи и грабна купчината снимки.

— Браво, Чарли! Ще ги занеса на Бъстър Глосън. Междувременно няма какво повече да й се назлъндисваме на тая фабрика без покрив. Щом е важна за иракчаните, ще я гръмнем.

— Слушам, господин полковник, ще я включа в списъка.

— Не за след три дни, а още утре. С какви резерви разполагаме?

Сержантът отиде при компютъра.

— С никакви, господин полковник. Всички са заети, всички ескадрили до една.

— Не можем ли да отклоним някоя?

— Няма как. И без това сме го закъсали, заради проклетите Скъд. Почакайте, 430-а на Диего е свободна.

— Добре, дай го на тях.

— С ваше разрешение — обади се сержантът, използвайки фразата, която изразява любезно несъгласие, — тези самолети не са точно поразяващи бомбардировачи.

— Слушай, Чарли, след двайсет и четири часа иракчаните ще са разчистили това място. Нямаме избор, дай го на тях.

— Слушам, господин полковник.

Майк Мартин беше прекалено неспокоен, за да се укрива на съветска територия повече от няколко дни. Руският прислужник и съпругата му бяха обезумели от страх. Нощем не можеха да спят от безкрайната какофония от падащи бомби и ракети, от рева на мощните, но безрезултатни противовъздушни батареи на Багдад.

Ругаеха на висок глас всички американски и британски летци, но храната им свършваше, а за руснаците стомахът е неоспорим аргумент. Единственото решение беше отново да изпратят градинаря Махмуд да им напазарува.

Мартин обикаляше града с велосипеда си вече три дни, когато видя знака с тебешир. Беше на задната стена на една от старите къщи в Карадит-Мариам, а това означаваше, че Йерихон е доставил пакет в съответния тайник.

Въпреки бомбардировките естествената устойчивост на обикновените хора, които се опитваха да нормализират живота си, взе да надделява. Мнозина вече бяха проумели, че Кучите синове и Синовете на Наджи умееха да поразяват онова, което искат, без да покътнат останалото.

След пет дни Президентският дворец бе превърнат в купчина развалини (Ден втори), Министерството на отбраната вече не съществуваше, както и телефонната централа и основната електроцентрала. Но едно нещо създаваше особено големи трудности — всичките девет моста над Тигър бяха на дъното на реката. Много дребни предприемачи обаче бяха започнали да прекосяват реката, като някои от съдовете бяха достатъчно големи да приемат на борда си камиони и коли, други бяха плоскодънни лодки за по десет пътника с велосипеди, а трети — най-обикновени гребни лодки.

Повечето главни сгради бяха незасегнати. Хотел „Рашид“ в Карч продължаваше да е претъпкан с чуждестранни кореспонденти, а и президентът със сигурност се намираше в бункера си под него. Но най-лошото бе, че централата на АМАМ — редица свързани помежду си сгради със стари фасади и осъвременена вътрешност — стоеше непокътнат. Под две от тези къщи се намираше Гимнастическият салон, който се споменаваше само шепнешком, защото там Омар Хатиб Мъчителя изтръгваше признания.

Отвъд реката, в Мансур, самостоятелният голям административен блок, където беше настанен Мухабарат, както разузнаването, така и контраразузнаването, стърчеше недокоснат. Докато се връщаше към съветската вила, Майк Мартин премисли въпроса с тебеширения знак. Знаеше, че официално му е заповядано: никакво доближаване. Да беше чилийски дипломат, щеше да се подчини на указанията, и с право. Но Монкада не бе готвен да лежи неподвижен, ако е необходимо дни наред, на един и същ наблюдателен пост и да зяпа наоколо, докато птици свият гнездо в шапката му.

През нощта на въздушните атаки тръгна пеш към зеленчуковия пазар в Касра. Тук-таме по тротоара се мяркаше някоя фигура, хукнала към къщи, сякаш схлупените жилища можеха да се спрат ракетите Томахоук. Нещо повече, онова, на което залагаше по отношение на патрулите на АМАМ, вършеше работа — и те избягваха откритите улици, докато американците кръжаха над главите им.

Ако тайникът беше под наблюдение, АМАМ щяха да използват най-малко двайсет души. А това означаваше: потропване на ботуши, покашляне, протягане на сковани мускули, драсване на кибритена клечка, светлинка на запалена цигара, дрезгавата заповед да бъде загасена й други неща от този род. Той просто не можеше да приеме, че хората на Хатиб или на Рахмани биха могли да стоят неподвижни и безмълвни в продължение на осем часа.

Точно преди четири часа бомбардировките престанаха. На пазара под него нямаше светлини. Провери отново за камера, поставена на висок прозорец, но в района просто нямаше високи прозорци. В четири и десет се смъкна от покрива, пресече уличката — частица мрак в тъмносив диш-даш, плъзнала през мрака, — намери тухлата, извади съобщението и изчезна.

То беше много просто: не е чувал нищо от девет дни; не е виждал знаци с тебешир; след последния му доклад не е осъществявал контакт; в банковата му сметка не е постъпило нищо. Но съобщението му е взето; знае, защото е проверил. Какво се е случило?

Мартин не съобщи нищо в Рияд. Знаеше, че трябва да се подчинява на заповедта, но знаеше, че той, а не Паксман, е човекът на място и има право да взема самостоятелно някои решения. Рискът, който пое тази вечер, беше преценен; трябваше да премери сили с хора, които, по негово дълбоко убеждение, бяха под неговите възможности. Ако имаше и намек, че уличката е под наблюдение, щеше да си отиде така, както бе дошъл.

Нищо чудно Паксман да излезе прав и Йерихон да се е компрометирал. Възможно беше също така Йерихон просто да е предал онова, което е чул да казва Саддам Хюсейн. Проблемът бе в онзи един милион долара, който ЦРУ отказваше да плати. Мартин подготви собствения си отговор.

Писа, че след започването на въздушната война са възникнали някои проблеми, но с малко повече търпение всичко ще се оправи. Потвърди на Йерихон, че последното му съобщение наистина е прибрано и предадено, но той, бидейки опитен човек, би трябвало да знае, че един милион долара е голяма сума и че информацията трябва да се провери. Това ще отнеме още малко време. Йерихон трябва да запази самообладание в тези смутни времена и да дебне за следващия знак с тебешир, от който ще му стане ясно, че започват отново да работят както преди.

През деня Мартин постави посланието си зад тухлата в 4 стената до пълния със застояла вода отбранителен ров на Старата крепост в Адхамия, а привечер сложи своя знак с тебешир върху ръждивата червена повърхност на вратата на гаража в Мансур.

Двайсет и четири часа по-късно знакът беше изтрит. Всяка нощ Мартин включваше радиостанцията на вълните на Рияд, но нищо не ставаше. Знаеше, че му е заповядано да избяга от Багдад, и неговите шефове вероятно го очакват да пресече границата. Реши да изчака още малко.

Диего Гарсия не е сред най-посещаваните места в света. Това е островче, малко по-голямо от коралов атол, в най-долния край на архипелага Чагос в южната част на Индийския океан. Някога британска територия, островът от години бе даден под наем на САЩ.

Макар и изолиран, по време на Войната в Залива той стана домакин на набързо сформираното 4300-то бомбардировъчно крило на американската авиация, съставено от самолети Въздушна крепост Б-52.

Може да се каже, че Б-52 са ветераните в тази война, след като бяха на въоръжение вече над трийсет години. Дълго време представляваха гръбнака На Стратегическото въздушно командване с център в Омаха, щат Небраска. Огромни летящи мастодонти, които кръжаха денонощно по периферията на съветската империя, въоръжени с термоядрени бомби.

Макар и стар, бомбардировачът беше страхотен и по време на Войната в Залива модернизираният модел „Г“ бе успешно използван в пустините на Южен Кувейт върху окопаните войници на минаващата за елитна иракска Републиканска гвардия. По време на настъплението на коалицията каймакът на иракската армия напускаше бункерите си с измъчен вид и вдигнати ръце, защото нервите им бяха разсипани и духът — пречупен от денонощните бомбардировки на Б-52.

Във войната участваха само осемдесет такива бомбардировачи, но полезният товар, който носят, е толкова голям, че те пуснаха 26 000 тона бомби, или 40 процента от общия тонаж за цялата война.

Те са толкова големи, че когато стоят неподвижни на земята, крилете им, на които са монтирани осем двигателя „Прат енд Хуитни Джей-57“ в четири двойки, се огъват надолу. При излитане с пълен товар крилете вдигат огромното туловище подобно на чайка. Само по време на полет те стърчат право встрани.

Една от причините, поради които успяха да всеят такъв ужас у републиканските гвардейци в пустинята, бе, че нито се виждат, нито се чуват; летят толкова високо, че бомбите им падат изневиделица, без предупреждение и това ги прави още по-страшни. Но макар и добри за масирани бомбардировки, точността не е най-силната им страна, както се опита да посочи сержантът.

На разсъмване на 22 януари три Б-52 излетяха от Диего Гарсия и се отправиха към Саудитска Арабия. Всеки от тях носеше максималния си полезен товар — петдесет и една триста и петдесет килограмови „чугунени“ или „глупави“ бомби. Двайсет и седем от тях самолетите носят вътре, а останалите — на шини под крилата.

Три бомбардировача представляват обикновената „клетка“ за всяка операция и екипажите им бяха разчитали да прекарат деня в плуване и подводен риболов. Примирени, те начертаха курс до далечния завод, който не бяха виждали и никога нямаше да видят.

Самолетите се отправиха на север, намериха Тармия, избраха „образа“ на определения обект и пуснаха върху завода всичките 153 бомби. Сетне се върнаха у дома в архипелага Чагос.

Сутринта на 23-и, когато Лондон и Вашингтон започнаха да настояват за повече снимки на тайнствените „фризби“, беше нареден още един полет за Оценка на бомбените поражения, но този път системата се носеше от разузнавателен самолет фантом на Въздушната национална гвардия на Алабама, който излетя от базата Шейх Иза на Бахрейн.

Изменяйки на традицията си, този път Въздушните крепости бяха уцелили обекта съвсем точно. Там, където някога стояха фризбитата, зееше огромен кратер. Лондон и Вашингтон трябваше да се задоволят със снимките, направени от капитан трети ранг Дарън Клири, с които вече разполагаха.

Най-добрите анализатори от Черната дупка видяха снимките, свиха безпомощно рамене и ги препратиха на началниците си в двете столици.

Копия от снимките бяха изпратени веднага на двата центъра за разчитане на снимки във Великобритания и Съединените щати.

Онези, които минават покрай безцветния квадратен тухлен блок на ъгъла в един изпаднал и занемарен квартал в центъра на Вашингтон, едва ли ще познаят какво се върши вътре. Единственият признак, че там е разположен Националният център за разчитане на снимки, са въздуховодите на климатичната инсталация, която поддържа необходимата температура за цяла батарея от най-мощните компютри в Америка.

Останалото — прашните прозорци със следите от струйки дъжд по тях, обикновената врата и боклукът, който вятърът носи по улицата пред сградата, биха навели на мисълта за не особено проспериращ склад.

Но точно тук пристигат направените от сателитите, снимки, точно тук работят анализаторите, които казват на хората от Националната разузнавателна служба, Пентагона и ЦРУ точно какво са видели тези прескъпи птички. Дори анализаторите, които владеят най-модерната техника, които са млади, умни и интелигентни, не бяха виждали преди дискове, подобни на тези в Тармия. Така че изпратиха снимките в архив и съобщиха за това.

Специалистите от Министерството на отбраната в Лондон и от Пентагона във Вашингтон, които познаваха едва ли не всяко конвенционално оръжие от лъка и стрелата насам, разгледаха снимките, поклатиха глава и ги върнаха.

От страх да нямат нещо общо с оръжията за масово унищожение, ги показаха на учените в Портън Даун, Харуел и Олдърмастън в Англия, както и на Сандия, Лос Аламос и „Лорънс Ливърмор“ в Америка. Резултатът беше същият.

Най-доброто предположение беше, че дисковете са част от големи електрически трансформатори, предназначени за нова иракска електростанция. Трябваше да се задоволят с това обяснение, когато, след искането за нови снимки от Рияд, стана ясно, че заводът Тармия буквално е престанал да съществува.

Обяснението беше добро, но не даваше отговор на един въпрос — защо иракските власти се опитваха така отчаяно да покрият и заличат всичко.

Едва вечерта на двайсет и четвърти Саймън Паксман, който се обаждаше от телефонна кабина, звънна на д-р Тери Мартин у дома.

— Какво ще кажеш за още една вечеря в индийски ресторант?

— Тази вечер не мога — отвърна Мартин! — Стягам си багажа.

Не спомена, че Хилари се е върнал и също иска да прекара вечерта със своя приятел.

— Къде отиваш? — попита Паксман.

— Америка — рече Мартин, — поканен съм да изнеса лекция за Абасидския халифат. Доста ласкателна покана. Изглежда им харесва проучването на законовата структура на Третия халифат. Извинявай.

— Просто има още нещо, което дойде от юг. Още една загадка, която никой не може да обясни. Но тя не е свързана с нюанси в арабския език, техническа е. Все пак…

— За какво става дума?

— Една снимка. Извадих копие.

Мартин се поколеба.

— Още една носена от вятъра сламка ли? — попита той. — Добре, в същия ресторант. В осем.

— Сигурно е точно това — рече Паксман, — само още една сламка.

Глава 17

На следващия ден, малко след три следобед, Тери Мартин кацна на международното летище в Сан Франциско, където го посрещна неговият общителен и гостоприемен домакин професор Пол Масловски, облечен в академичната униформа на американските преподаватели — сако от туид, с кожени кръпки на лактите, — и отведнъж се почувства обгърнат в топлата прегръдка на американското гостоприемство.

— Двамата с Бети сметнахме, че хотелът ще е някак безличен, и се питаме дали не би предпочел да се настаниш у нас? — попита го Масловски в колата на път към града.

— Благодаря, това е чудесно — отвърна искрено Мартин.

— Студентите очакват с нетърпение да те чуят, Тери. Разбира се, не сме много хора, нашата арабска катедра положително е по-малка от вашата в Лондон, но хората са истински ентусиасти.

— Чудесно. И аз с нетърпение очаквам да се срещна с тях.

Двамата се разприказваха оживено за общата си страст — Средновековна Месопотамия, докато стигнаха до дървената къща на професор Масловски в крайградския жилищен комплекс Менло Парк.

Там се запозна с Бети, съпругата на Пол, и се настани в топлата и удобна стая за гости. Погледна часовника си — пет без четвърт. Слезе долу и попита:

— Мога ли да се обадя по телефона?

— Естествено — отвърна Масловски. — У вас ли искаш да позвъниш?

— Не, тук. Имаш ли указател?

Професорът му даде указателя и излезе. Намери номера на Ливърмор. Националната лаборатория „Лорънс Ливърмор“ в околия Алмеда. Успя да ги хване навреме. Когато отсреща отговориха, той попита:

— Бихте ли ме свързали с Отдел „Z“? — Произнесе го като англичанин — „Зед“.

— Кой? — попита телефонистката.

— Отдел „Зи“ — поправи се Мартин. — Кабинета на директора.

— Изчакайте, ако обичате.

Обади се друг женски глас:

— Кабинетът на директора, какво обичате?

Вероятно британското произношение помогна. Тери обясни, че се обажда д-р Мартин, преподавател от Англия, пристигнал за малко в Калифорния, и ще се радва, ако може да разговаря с директора. Сега вече се обади мъжки глас.

— Доктор Мартин?

— Да.

— Аз съм Джим Джейкъбс, заместник-директор. С какво мога да ви бъда полезен?

— Вижте, разбирам, че е съвсем неочаквано, но съм тук на кратко посещение, ще изнасям лекция във факултета по близкоизточни науки в Бъркли. Сетне трябва да отлетя обратно. Всъщност въпросът е дали бих могъл да дойда в Ливърмор и да се срещна с вас?

Усети, че онзи отсреща се озадачи.

— Бихте ли ми казали за какво става дума, доктор Мартин?

— Да, но няма да е лесно. Член съм на британската част на комитета „Медуза“. Това говори ли ви нещо?

— Разбира се. Днес вече приключваме. Ще ви бъде ли удобно утре?

— Идеално. Имам лекция следобеда. Може ли да се видим сутринта?

— Какво ще кажете за десет часа?

Уговориха се. Мартин ловко избегна да спомене, че всъщност той не е ядрен физик, а арабист. Нямаше нужда да усложнява нещата.

Тази нощ, на другия край на света, във Виена, Карим спа с Едит Харденберг. Прелъсти я много сръчно, без да бърза. Всичко следваше естествения ход на нещата — първо концерт, после вечеря навън. Докато пътуваха в колата й от центъра на града до апартамента й в Гринцинг, Едит продължаваше да се залъгва, че става дума за едно кафе и целувка за лека нощ.

Когато я взе в обятията си и нежно, но настойчиво я целуна, тя му позволи; предишното й решение да протестира сякаш се изпари.

Когато я вдигна на ръце и я понесе към малката й спалня тя склони глава на рамото му и се отпусна. Почти не усети как строгата й рокля се плъзна на земята. Ръцете му бяха сръчни — нещо, с което Хорст не можеше да се похвали. Нямаше бутане, блъскане, нито заяждане на ципове и копчета.

Все още беше по комбинезон, когато се пъхна при нея, под големия виенски пухен юрган и топлината на стегнатото му младо тяло идваше като от голяма електрическа завивка в студената зимна нощ.

Не знаеше какво да прави, затова стисна очи и си рече: да става каквото ще. Бе обзета от необикновени, страшни и греховни усещания, събудени от ласките на неговите устни и нежните търсещи пръсти. Хорст никога не беше правил така.

Когато устните му се откъснаха от нейните и от гърдите й и потърсиха други лоши, забранени места, които майка й неизменно наричаше „там долу“, започна да изпада в паника.

Опита се да го бутне, протестирайки вяло. Знаеше, че всичко това е непристойно, но младият мъж беше упорит като невръстен шпаньол, попаднал на застрелян пъдпъдък.

Той не обърна внимание на нейното непрестанно: „Nein, Karim, das sollst du nicht“[8], после вълните се сляха в прилив и тя се почувства като малка лодка в подлудял океан, докато и последната огромна вълна не се стовари върху нея и тя се удави в непознато за нея усещане.

Притисна лицето му към малките си, невзрачни гърди и го приласка мълчаливо.

Тази нощ той я люби два пъти — малко след полунощ и преди зазоряване — и всеки път беше толкова нежен и силен, че сдържаната й дотогава обич се изля като порой, за да се срещне с неговата. След втория път си позволи да прокара ръце по тялото му, докато той спеше, учудвайки се на блясъка на кожата и любовта, която изпитваше към всеки сантиметър от нея.

Макар да не знаеше, че гостът му има и друг интерес на този свят извън арабистиката, д-р Масловски настоя да закара Тери Мартин до „Лорънс Ливърмор“ сутринта, вместо да го вкара в разноски да взима такси.

— Изглежда, моят гост е по-важен човек, отколкото предполагах — подхвърли той по време на пътуването. Мартин възрази, че не е така, но калифорнийският учен беше наясно, че не всеки може да бъде допуснат в лабораторията след едно телефонно обаждане. Д-р Масловски обаче беше дискретен човек и не зададе повече въпроси.

На главния пропуск униформената охрана разгледа паспорта на Мартин, обади се по телефона и ги упъти към един паркинг.

— Ще почакам тук — рече Масловски.

Като се има предвид какво е значението на работата, която върши лабораторията, човек остава изненадан от сградите на Васко Роуд — някои наистина са съвременни, но останалите приличат на стара казарма. За да е пълен конгломератът от стилове, между старите казармени помещения бяха наместени „временни“ бараки, оказали се, както често става, съвсем трайни. Заведоха Тери в група сгради, разположени от страната на Ист Авеню.

Нямаха внушителен вид, но точно там група учени следят разпространяването на ядрената техника из Третия свят.

Джим Джейкъбс се оказа не много по-възрастен от Тери Мартин, малко под четирийсет години, доктор на науките и ядрен физик. Посрещна Тери в безпорядъка на собствения си кабинет.

— Добро утро. Обзалагам се, че сте очаквали в Калифорния да бъде горещо. Така е с всички. Но не и тук. Кафе?

— С удоволствие.

— Захар, сметана?

— Черно, ако обичате.

Д-р Джейкъбс натисна копчето на секретарската уредба.

— Санди, може ли да получим две кафета? Моето знаеш какво, а другото черно.

И се усмихна на своя посетител. Не си направи труда да спомене, че е разговарял с Вашингтон да се увери, че в комитета „Медуза“ действително фигурира човек с името на посетителя от Англия. Член на американската част на комитета, когото познаваше, провери в списъка и потвърди това. Джейкъбс беше впечатлен. Посетителят изглеждаше млад, но очевидно имаше голямо влияние в Англия. Американецът знаеше всичко за комитета „Медуза“, защото с него и колегите му се бяха консултирали седмици наред за Ирак и те им бяха предоставили всичко, с което разполагаха — всяка подробност за глупостта и немарливостта на Запада, която едва не бе дала на Саддам Хюсейн възможността да се сдобие с атомно оръжие.

— С какво мога да помогна? — попита той.

— Зная, че стрелям напосоки — отвърна Мартин, бъркайки в дипломатическото си куфарче, — но сигурно вече сте виждали това?

И извади снимката от Тармия, която Паксман му бе връчил, независимо от заповедта. Джейкъбс хвърли един поглед и кимна.

— Разбира се, преди три-четири дни получихме една дузина такива снимки от Вашингтон. Какво мога да кажа? Нищо не ми говорят. Не мога да ви кажа нищо повече от онова, което казах на Вашингтон. Никога не съм виждал подобно нещо.

Санди влезе с кафето — ослепителна калифорнийска блондинка, изпълнена със самоувереност.

— Здравейте — рече тя на Мартин.

— О, да, здравейте. Видя ли ги директорът?

Джейкъбс се намръщи. Намекът беше, че той не е достатъчно високопоставен.

— Директорът кара ски в Колорадо. Но ги показах на някои от най-големите мозъци с които разполагаме тук.

— Не се съмнявам — кимна Мартин. Още една глуха улица. Това наистина се оказа изстрел напосоки.

Санди сложи чашите с кафе на бюрото. Погледът й падна върху снимката.

— О, пак ли тези? — рече тя отегчено.

— Пак — рече Джейкъбс и се усмихна закачливо. — Доктор Мартин смята, че трябва да им хвърли поглед някой… по-възрастен.

— Добре — отвърна тя, — да ги покаже на доктор Татко Ломакс.

И излезе от стаята.

— Кой е Татко Ломакс? — попита Тери.

— Не й обръщайте внимание. Работеше по-рано тук. Сега е пенсионер, живее сам в планината. От време на време наминава да се види със старите си колеги. Момичетата го обожават, носи им планински цветя. Странна птица.

Изпиха си кафето, но вече нямаше какво да си кажат. Джейкъбс трябваше да си върши работата. Извини се още веднъж, че не е успял да помогне. Сетне изпрати посетителя, върна се в кабинета си и затвори вратата.

Мартин изчака няколко секунди в коридора, после надникна в стаята на Санди и попита:

— Къде да намеря Татко Ломакс?

— Не зная. Живее в планината. Никой не е ходил там.

— Има ли телефон?

— Не, кабелите не стигат дотам. Но май има радиотелефон. По настояване на застрахователната компания. Трябва да знаете, че е ужасно стар.

Лицето й изразяваше искрена загриженост, каквато само калифорнийската младеж може да прояви по отношение на хора, преминали шейсетте. Порови в една картотека и му даде номера. Мартин го записа, благодари й и си отиде.

На десет часови пояса от Калифорния, в Багдад беше вечер. Възседнал велосипеда си, Майк Мартин препускаше на северозапад по улица „Порт Саид“. Току-що беше минал покрай стария Британски клуб, място, което преди се наричаше Саутгейт, и тъй като го знаеше още от детските си години, обърна глава да го огледа.

Невниманието му за малко не предизвика катастрофа. Беше стигнал до края на площад „Нафур“ и без да се замисли, продължи напред. От лявата му страна идваше голяма лимузина и макар формално да нямаше предимство, двамата ескортиращи мотоциклетисти очевидно не възнамеряваха да спират.

Единият зави рязко, за да избегне нескопосания фелах с кошница за зеленчуци на багажника си, но предното колело на мотоциклета удари велосипеда и го събори.

Мартин се просна на платното и зеленчуците се разпиляха. Лимузината удари спирачки, забави ход и зави край него, преди да продължи пътя си.

Застанал на колене, Мартин вдигна очи, докато колата отмина. Пътникът от задната седалка погледна през прозореца към селяндура, който си бе позволил да го забави дори частица от секундата.

Лицето на човека в униформата на бригаден генерал беше студено, слабо и язвително. От двете страни на носа се спускаха две дълбоки бръчки, които очертаваха ядно свити устни. За тази половин секунда Мартин забеляза очите. Не студени или гневни, не кървясали или проницателни, нито дори жестоки, а безизразни — напълно и съвсем безизразни; очи на отдавна умрял човек. Сетне лицето зад прозореца изчезна.

Беше виждал това лице и преди, но неясно, не на фокус, снимано, докато козирува, а снимката лежеше на масата в Рияд отпреди седмици. Току-що бе видял човека, от когото хората в Ирак най-много се страхуваха, може би дори повече, отколкото от президента. Наричаха го Ал-Муаззиб, Мъчителя, онзи, който изтръгваше признания, шефа на АМАМ Омар Хатиб.

По време на обедната почивка Тери Мартин набра номера, който му дадоха. Никой не се обади, чу само записа на захаросаното гласче: „Абонатът, когото търсите, не се обажда или е извън обсега на станцията. Моля, опитайте отново по-късно.“

Пол Масловски беше завел Мартин на обяд заедно с колегите от университета. Разговорът беше оживен и академичен. Набра отново номера след обяда, докато отиваше към Бароус Хол в компанията на завеждащата учебната част Катлин Келър, но отново не получи отговор.

Лекцията му се прие добре. Присъстваха двайсет и седем аспиранти и той остана във възторг от равнището и дълбочината на техните познания по всички доклади, които беше писал за халифата, владял Централна Месопотамия по времето, наричано в Европа Средни векове.

Накрая един от аспирантите стана да му благодари, че си е направил труда да прелети такова разстояние, за да говори пред тях. Всички го аплодираха, а Тери Мартин се изчерви и се кланя дълго в знак на признателност. Сетне забеляза телефон на стената във фоайето. Този път му се обадиха — един сопнат глас рече: „Да.“

— Извинете, доктор Ломакс ли е на телефона?

— Тук има само един, приятелче, и това съм аз.

— Зная, че ще ви прозвучи налудничаво, но идвам от Англия. Искам да се срещна с вас. Казвам се Тери Мартин.

— Англия, значи? Някъде далеч оттук. За какво ви е притрябвал стар бухал като мен, господин Мартин?

— Искам да се възползувам от познанията ви. Да ви покажа нещо. Хората в Ливърмор казват, че сте стара кримка, виждали сте всичко във вашата специалност. Искам да видите и това, което нося. Трудно ми е да обясня по телефона. Мога ли да дойда при вас?

— Няма да ми донесете данъчна декларация, нали?

— Не.

— Или афиш от „Плейбой“?

— Боя се, че не.

— Сега вече възбудихте любопитството ми. Знаете ли как да дойдете?

— Не. Приготвил съм лист и молив. Ще ми обясните ли?

Татко Ломакс му каза как да стигне до мястото, където живее. Това отне доста време. Мартин внимателно си отбеляза всичко.

— Утре сутрин — рече пенсионираният физик, — сега е твърде късно, ще се загубите в тъмното. Ще ви трябва джип.

Сутринта на 27 януари сигналът бе уловен от единия от двата Е-8А Джей-СТАР, участващи във Войната в Залива. Тези самолети все още бяха в експериментална фаза и екипажите им се състояха най-вече от цивилни технически лица. Но в началото на месеца ги извикаха набързо от базата им в завода „Груман“ в Мелбърн, Флорида, да дойдат едва ли не на другия край на света — на Арабския полуостров.

Тази сутрин една от двете машини, настанени във военновъздушната база на Рияд, летеше високо над иракската граница, все още в саудитското въздушно пространство, обхващайки с радара си Нордън около сто и петдесет километра от западната иракска пустиня.

Сигналът беше слаб, но говореше за метал, който се движи бавно, далеч в Ирак — може би конвой, състоящ се от два-три камиона. Но нали Джей-СТАР беше създаден точно за това. Командирът се обади на един от самолетите АУАКС, кръжащи над северната част на Червено море, като му даде точното местоположение на малкия иракски конвой.

В туловището на АУАКС-а командирът отбеляза координатите и се огледа за намираща се във въздуха двойка самолети, които биха могли да направят недружелюбно посещение на конвоя. Всички операции в западната пустиня по това време продължаваха да са насочени към търсенето на ракети Скъд, независимо от вниманието, което се отделяше на двете огромни иракски военновъздушни бази, наречени Х-2 и Х-3, разположени точно в тази част на страната. Джей-СТАР може би бе засякъл мобилна ракетна установка Скъд, макар това да не беше нещо нормално през деня.

Командирът на АУАКС най-накрая откри една двойка Ф-15Е Страйк Игъл.

Дон Уокър летеше на юг на височина 6 000 метра след изпълнението на боен полет до покрайнините на Ал Каим, където двамата с партньора си Ранди Робъртс току-що бяха унищожили една ракетна база, отбраняваща заводи за отровни газове, определени за унищожаване по-късно.

Уокър прие повикването и провери горивото. Беше малко. Нещо по-лошо, беше пуснал своите насочвани с лазер бомби и на пилоните под крилете на самолета висяха само две ракети Сайдуиндър и две Спароу. Но това бяха ракети въздух-въздух, предназначени за среща с иракски реактивни самолети.

Някъде на юг от границата го чакаше търпеливо определеният танкер и той щеше да има нужда от всяка капка гориво, за да стигне до Ал Харз. И все пак конвоят се движеше само на 80 километра оттам и само на 8 километра встрани от определения курс. Можеше да хвърли един поглед, независимо че не разполага с бомби.

Партньорът му бе чул всичко, въздухът бе чист, затова Уокър махна през стъклото на Ранди и двата самолета направиха лупинг вдясно от своя път.

От 2500 метра видя източника на светлата точка, появила се на екрана на Джей-СТАР. Не беше ракетна установка Скъд, а два камиона и два БРДМ-2, съветско производство — бронирани коли на колела, а не на вериги.

Но от тази височина виждаше много повече от Джей-СТАР. Долу под него, в дълбоко пресъхнало корито на река стоеше самотен ландроувър. От 1500 метра забеляза четиримата мъже от САС край него — мънички мравки, пълзящи по кафявата тъкан на пустинята. Но те не виждаха четирите иракски машини, които образуваха около им подкова, нито войниците, които се изсипваха от свалените капаци на камионите, за да заобиколят пропастта.

Дон Уокър бе срещал хората от САС в Оман. Знаеше, че действат в западните пустини срещу ракетните установки и неколцина от неговата ескадрила бяха влизали вече в радиовръзка с тези странно звучащи английски гласове от земята, когато те бяха засекли цел, с която не можеха сами да се справят.

От 1200 метра виждаше как четиримата англичани гледат любопитно нагоре. Както и иракчаните, на близо километър оттам. Уокър натисна копчето за предаване.

— Мини до мен, вземи камионите.

— Готово.

Не разполагаше с бомби и ракети, но прибрано в дясното му крило, точно до отвора за поемане на въздух имаше 20-мм оръдие Вулкан М-61-А1, чийто шест въртящи се дула бяха в състояние да избълват с внушителна скорост всичките 450 снаряда. Снарядът на 20-мм оръдие има размерите на малък банан и се взривява при съприкосновение. Попаднали сред войници в камион или тичащи на открито, те са в състояние да нанесат страхотни поражения.

Уокър превключи на „цели“ и „зареди“ и точно на средата на екрана над него се показаха двата бронетранспортьора плюс кръст за прицелване, при който вече бяха отчетени неговата собствена скорост и ъгълът на стрелба.

Първият бронетранспортьор получи сто снаряда и се пръсна. Вдигайки леко нос, Дон закова движещия се кръст върху плексигласа на задницата на втората машина. Видя как резервоарът за горивото експлодира, после дръпна нагоре, преобърна се и кафявата пустиня се появи над главата му.

Уокър продължи да прави лупинги, после изведе самолета си отново във водоравно положение. Синьокафеникавият хоризонт се върна на мястото си, с кафявата пустиня под него и синьото небе отгоре. И двата бронетранспортьора горяха, единият камион лежеше обърнат на една страна, другият беше превърнат на овъглени парчета. Дребни фигурки се щураха нагоре-надолу и отчаяно търсеха прикритие.

Долу в низината четиримата от САС бяха разбрали намека. Бяха се метнали в джипа и се носеха по протежение на пресъхналото корито, извън засадата. Никога нямаше да разберат кой ги е „засякъл“ — най-вероятно бродещи овчари — и бе издал местоположението им, но много добре знаеха кой им бе спасил живота.

Самолетите се вдигнаха и полетяха право към границата, където ги чакаше танкерът.

Сержантът, който командваше патрула на САС, се казваше Питър Стивънсън. Той вдигна ръка към отдалечаващите се изтребители и рече:

— Не те познавам, приятел, но ти дължа много.

Оказа се, че госпожа Масловска разполага с едно „Сузуки“, за да си върши работата, и макар че никога не го бе управлявала като джип, тя настоя Тери Мартин да го вземе. Тръгна рано, макар полетът му до Лондон да беше чак в пет следобед, защото не знаеше колко ще се забави. Каза й, че има намерение да се върне най-късно в два.

Д-р Масловски трябваше да отиде на работа, но даде на Мартин карта, за да не се изгуби.

Тръгна нагоре по течението на река Мочо и отвъд Ливърмор откри пътя за мините, който тръгваше от Тесла.

Километър след километър къщите на предградието Ливърмор оставаха все по-далеч назад, а пред него ставаше все по-стръмно. Имаше късмет с времето. Зимата по тези места никога не е така студена, както може да е другаде в Щатите, но поради близостта с морето се образуват дебели и плътни облаци и често пада гъста мъгла. В този ден, 27 януари, небето беше синьо и свежо, въздухът спокоен и студен.

През предното стъкло виждаше далеч пред себе си ледения връх на планината Седър. На шестнайсет километра след отклонението излезе на черен път, който се придържаше към ръба на склона и водеше към пустошта.

Мина покрай една зелена къща, но Ломакс му беше казал да кара до края. След още пет километра откри дървената хижа с комин от грубо издялани камъни, от който се издигаше струя дим.

Спря в двора и слезе от колата. От обора надникна крава порода Джързи. Откъм задния двор на хижата долетяха ритмични звуци. Заобиколи и намери Татко Ломакс, застанал на една канара, надвесена над долината и течащата отдолу река.

Беше на седемдесет и пет години и въпреки загрижеността на Санди имаше вид на човек, дето ще пребори и мечка гризли. Висок около метър и осемдесет и пет, облечен с мръсни дънки и карирана риза, възрастният учен цепеше дърва с такава лекота, сякаш режеше хляб.

Снежнобялата коса се спускаше до раменете, а брадичката му се очертаваше от бакенбарди с цвят на слонова кост. От отворената яка на ризата се подаваха още бели къдри и той сякаш не изпитваше студ, въпреки че Тери Мартин се свиваше в топлия си подплатен анорак.

— Значи ме намерихте? Чух, че идвате — рече Ломакс и разцепи последното дърво с един удар. Сетне остави брадвата и подаде ръка на посетителя си. Ломакс посочи един пън, а той седна на съседния.

— Доктор Мартин, така ли?

— Да.

— От Англия?

— Да.

Ломакс бръкна в джоба на ризата, извади тютюн и оризова хартия и започна да си свива цигара.

— Да не си от онези, дето много държат на правилата, а?

— Не, смятам, че не съм.

Ломакс изръмжа одобрително.

— Имах един такъв доктор, дето все към правила се придържаше. Караше ми се да не пуша.

Мартин отбеляза миналото време.

— Предполагам, че сте се отказали от него?

— Ами. Той се отказа от мен. Умря миналата седмица. На петдесет и шест. Стрес. Какво ви води насам?

Мартин бръкна в дипломатическото си куфарче.

— Трябва предварително да ви се извиня. Вероятно си губя времето, както и вашето. Но дали бихте хвърлили поглед на това?

Ломакс взе подадената му снимка и се вгледа в нея.

— Наистина ли сте от Англия?

— Да.

— И сте минали целия този път, за да ми покажете това?

— Познато ли ви е?

— Би трябвало. Прекарах пет години от живота си там.

Мартин зяпна стъписан.

— Значи дори сте били там?

— Живях там пет години.

— В Тармия ли?

— Ами да. Това не е в Оук Ридж, нали.

Мартин преглътна няколко пъти.

— Доктор Ломакс, тази снимка е направена преди шест дни от изтребител на американската флота, летял над бомбардиран завод в Ирак.

Ломакс вдигна поглед, очите му бяха яркосини под надвиснали бели вежди, сетне отново се вгледа в снимката и накрая рече:

— Мамка му, предупредих ги копелдаците му с копелдаци. Преди три години. Доклад им написах, че страните от Третия свят ще прибегнат точно до тази технология.

— И какво стана с него?

— О, сигурно са го хвърлили на боклука.

— Кои?

— Нали знаете, дървените глави с козирки.

— А тези дискове, фризбитата в завода, те какво представляват?

— Това са калутрони. А това на снимката е копие на едновремешния завод в Оук Ридж.

— Калу… как беше?

Ломакс вдигна отново поглед.

— Вие не сте доктор по естествени науки. Не сте и физик, така ли?

— Не. Занимавам се с арабистика.

Ломакс изръмжа, сякаш да не си физик е нещо срамно.

— Калутрони. Калифорнийски циклотрони. Накратко калутрони.

— Какво правят те?

— Електромагнитна изотопна сепарация. На вашия език те рафинират суровия уран 238, за да извлекат от него годния за бомба уран 235. И казвате, че това нещо е заснето в Ирак?

— Да. Бомбардирано е случайно преди седмица. Снимката е направена на следващия ден. Но най-важното е, че никой не знае какво е това.

Ломакс се загледа отново към долината, всмукна от цигарата си и пусна тънка струйка синкав дим от устата си.

— Мамка му! — изруга той. — Господине, живея тук, защото така искам. Далеч от всичкия този смог и движение. Нагледал съм се на цялата тази суматоха. Нямам телевизор, а само радио. Става дума за онзи тип, Саддам Хюсейн, нали?

— Да, точно така. Ще ми кажете ли за калутроните?

— Четирийсет и трета. Отдавна, а? Близо петдесет години. Преди да сте се родили, преди повечето от сегашните хора да са се родили. Тогава бяхме неколцина, които се опитвахме да направим невъзможното. Бяхме млади, запалени, находчиви и не знаехме, че е невъзможно. Затова и успяхме.

Сред нас бяха Ферми и Понтекорво от Италия; Фукс от Германия, Нилс Бор от Дания, Нън Мей от Англия и други. Ние, янкитата: Юри, Опи и Ърнест. Аз бях много зелен, само на двайсет и седем.

Опипвахме почвата с неща, които не бяха правени дотогава, изпробвахме други, за които се казваше, че не могат да станат. Разполагахме с бюджет, с какъвто днес не можеш да си купиш парче хляб, затова работехме денонощно и търсехме преки пътища. Срокът ни беше също така малък, както и бюджетът. Но някак си успяхме — за три години. Решихме задачата и направихме бомбата: Момченцето и Дебелака.

Сетне авиацията ги пусна над Хирошима и Нагасаки и светът каза, че всъщност не е трябвало да го правим. Бедата е, че ако не ние, друг щеше да го направи. Нацистка Германия, сталинска Русия…

— А калутроните… — подсети го Мартин.

— Да. Чували ли сте за проекта „Манхатън“?

— Разбира се.

— Е добре, в „Манхатън“ участваха много гении и по-специално двама. Робърт Опенхаймер и Ърнест Лорънс. Чували ли сте за тях?

— Да.

— Смятате, че са били колеги, партньори, така ли?

— Предполагам.

— Грешите. Бяха съперници. Вижте какво, всички знаехме, че ключът е уранът, най-тежкият елемент на този свят. В 1941-ва вече знаехме, че само по-лекият изотоп 235 би предизвикал верижната реакция, от която имахме нужда. Номерът беше как да отделим 0.7-те процента 235, които се спотайват някъде из масата от уран 238.

Когато Америка се намеси във войната, получихме много пари. След като години наред не ни обръщаха внимание, началниците изведнъж поискаха от нас резултати. Все същата изтъркана история. Затова се опитвахме по всевъзможни начини да отделим тези изотопи.

Опенхаймер се насочи към газовата дифузия — да превърне урана в течност, а сетне в газ, ураниев хексафлуорид, много отровен, корозивен и труден за обработка. Центрофугата дойде по-късно, измисли я един австриец, пленен от руснаците и впрегнат да работи в Сухуми. Преди центрофугата газовата дифузия беше много бавна и трудна.

Лорънс тръгна по друг път — електромагнитна сепарация с ускорение на частиците. Знаете ли какво означава това?

— Боя се, че не.

— С две думи казано, ускоряваш атомите дяволски много, сетне използваш огромни магнити, за да ги накараш да описват крива. Два състезателни автомобила влизат на скорост в крива, единият е тежък, другият лек. Кой ще се озове на най-външната писта?

— Тежкият — отвърна Мартин.

— Правилно. Това е принципът. Калутроните са огромни магнити — около шест метра в диаметър. Това тук е повторение на едновремешния ми завод в Оук Ридж, Тенеси.

— Щом са вършили работа, защо са се отказали от тях? — попита Мартин.

— Бързината — отвърна Ломакс. — Опенхаймер спечели. Неговият начин се оказа по-бърз. Калутроните бяха изключително бавни и много скъпи. След 1945-а и още повече когато руснаците освободиха австриеца и той дойде тук да ни покаже изобретената от него центрофуга, калутронната технология беше изоставена. Престана да е секретна. Можете да се сдобиете с всички подробности, с плановете от библиотеката на Конгреса. Вероятно иракчаните са постъпили точно така.

Двамата мъже замълчаха.

— Искате да кажете — обади се Мартин, — че иракчаните се захванали да използват технология от времето на старите фордове и тъй като всички са решили, че целта им е Формула 1, никой не обърнал внимание точно какво правят.

— Точно така. Хората забравят, че старият „форд“ може да е стар, но е вършил работа. Закарвал те е там, закъдето си тръгнал. Прекарвал те е от точка „А“ до точка „Б“. И почти никога не се е развалял.

— Доктор Ломакс, учените, с които моето и вашето правителство се консултираха, знаят, че Ирак разполага с каскада от газоводифузионни центрофуги, и тя е работила през изтеклата година. Друга се готви да влезе в действие, но вероятно все още не работи. На тази основа те пресмятат, че Ирак няма как да е пречистил достатъчно уран, да речем трийсет и пет килограма, за да направи една бомба.

— Съвсем правилно — кимна Ломакс. — Трябват му пет години с една каскада, дори повече. Минимум три години с две каскади.

— Но да предположим, че са използвали едновременно с това калутрони. Ако вие бяхте начело на иракската ядрена програма, как бихте постъпили?

— Не по този начин — отвърна възрастният физик и започна да свива друга цигара. — Казаха ли ви там в Лондон, че започвате с жълта пита, която се нарича нулева чистота и трябва да я пречистите до 93 процента, за да получите необходимото качество за една бомба?

Мартин си спомни как д-р Хипуел кадеше с лулата си в помещението под Уайтхол и приказваше съвършено същото.

— Да, казаха.

— Но не са си направили труда да ви кажат, че пречистването на това нещо от 0 до 20 процента отнема повечето от това време? Не ви казаха, че колкото по-чисто става, процесът се ускорява?

— Не.

— Да, но е така. Ако разполагам с калутрони и центрофуги, няма да ги използвам паралелно. Ще ги използвам последователно. Ще прекарам изходния уран през калутроните и ще го пречистя от 0 до 20 процента, може би до 25 процента чистота, сетне ще използвам това като суровина за новите каскади.

— Защо?

— Така ще съкратя времето за пречистване десет пъти.

Мартин се опита да смели чутото, докато Татко Ломакс пуфкаше с цигарата си.

— И при това положение кога според вас Ирак може да има тези трийсет и пет килограма чист уран?

— Зависи кога са започнали с калутроните.

Мартин се замисли. След като израелците разрушиха иракския реактор в Озирак, Багдад започна да прилага два начина — да разпръсква и да дублира, да разпръсква лабораториите си из цялата страна, така че да не могат повече да бъдат бомбардирани наведнъж, и да използва прикрити начини при закупуването и експериментирането. Озирак беше бомбардиран през 1981-ва.

— Да речем, че са купили частите на пазара през 1982-ра и са ги монтирали към 1983-а.

Ломакс взе от земята една клечка и започна да пише в праха.

— Тези типове имали ли са някакви проблеми с доставката на жълтата пита, изходния материал? — попита той.

— Не, имали са предостатъчно изходен материал.

— Така си и мислех — изръмжа Ломакс. — В наше време човек може да си купи дяволската пита и от супермаркета.

После почука с клечката по снимката.

— На тази снимка виждам около двайсет калутрона. Това ли е всичко, с което разполагат?

— Може да има и още. Това не знаем. Но да приемем, че са били всичките, с които са работили.

— От 1983-а, така ли?

— Като основа така да приемем.

Ломакс продължи да пише по земята.

— Господин Хюсейн да изпитва някакъв недостиг от електроенергия?

Мартин си спомни за 150 мегаватовата електроцентрала отвъд пясъците край Тармия и подсказаното от Черната дупка — че кабелите вървят под земята към завода.

— Не, никакъв недостиг на електроенергия.

— Ние изпитвахме — рече Ломакс. За да работят, калутроните имат нужда от страшно много електроенергия. В Оук Ридж разполагахме с най-голямата електростанция на въглища, строена дотогава. Но дори и при това положение трябваше да посягаме към енергосистемата и тогава в Тенеси настъпваше бедствие — картофите оставаха сурови, а крушките едва мъждукаха — толкова енергия използвахме.

Той продължи да драска с клечката, да прави изчисления, да ги изтрива и да започва други на тяхно място.

— Да са имали недостиг от медна жица?

— Не, това са могли да купуват свободно на пазара.

— Огромните магнити трябва да се намотаят с хиляди километри меден проводник — рече Ломакс. — По време на войната не можехме да се снабдим с него. Нужен беше за военното производство — всеки грам от него. Знаеш ли какво направи старият Лорънс?

— Нямам представа.

— Взе на заем всички сребърни слитъци от форт Нокс[9] и ги претопи на жица. Вършеха същата работа. Дойде краят на войната и трябваше да ги върнем във форт Нокс. — Засмя се — Страшен екземпляр беше.

Най-сетне свърши и се изправи.

— Ако са монтирали двайсет калутрона през 1983-а и са прекарвали жълтата пита през тях до осемдесет и девета, а сетне са взели уран с чистота 30 процента и са го прекарвали през каскадата от центрофуги в продължение на една година, тогава би трябвало да имат трийсет и петте килограма уран с чистота 93 процента, годен за атомна бомба… през ноември.

— Този ноември ли? — попита Мартин.

Ломакс се изправи, протегна се и подаде ръка на своя гост, за да стане.

— Не, синко, миналия ноември.

Мартин се спусна надолу по склона и погледна часовника си. Пладне. Осем часът вечерта в Лондон. Паксман си е вече у дома. Не знаеше домашния му номер.

Можеше да изчака дванайсет часа в Сан Франциско, или да лети. Реши да лети. Кацна На Хийтроу в 11 ч. сутринта на 28 януари и се срещна с Паксман в дванайсет и половина. В два след обяд Стив Ланг говореше спешно с Хари Синклер в посолството на Гроувнър Скуеър, а час по-късно ръководителят на лондонското бюро на ЦРУ вече разговаряше по една пряка и много сигурна връзка с оперативния заместник-директор Бил Стюарт.

Чак сутринта на 30 януари Бил Стюарт успя да приготви пълния си доклад до директора Уилям Уебстър.

— Така е — рече той на бившия съдия от Канзас. — Изпратих човек в хижата на планината Седър и старецът Ломакс потвърдил всичко. Намерихме доклада му — пратен е в архив.

Архивите от Оук Ридж потвърждават, че тези дискове са калутрони…

— Как е могло да се случи? — попита директорът. — Как така не сме забелязали?

— Ами идеята е вероятно на Джаафар Ал-Джаафар, ръководителя на иракската програма. Освен в Харуел, Англия, той се е готвил и край Женева, където има гигантски ускорител на елементарни частици.

— Е и?

— Калутроните са ускорители на елементарни частици. Във всеки случай цялата калутронна технология е престанала да бъде поверителна през 1949-а. Оттогава е на разположение на всеки, който я пожелае.

— А калутроните — те откъде са купени?

— На части, преди всичко от Австрия и Франция. Покупките не са предизвикали интерес поради остарялата технология. Заводът е построен от югославяните по договор. Казват, че поискали планове, по които да го построят, и тогава иракчаните им дали плановете на Оук Ридж — затова и Тармия е копие.

— Кога е станало всичко това? — попита директорът.

— През осемдесет и втора.

— Значи онова, което онзи агент, как му беше името…

— Йерихон.

— Каквото е казал, не е лъжа, така ли?

— Йерихон съобщи само онова, което твърди, че е чул да казва Саддам Хюсейн на закрито съвещание. Боя се, че не можем да изключим възможността и този път човекът да е казал истината.

— А ние изритахме този Йерихон от играта, нали?

— Искаше един милион долара за информацията си. Не сме плащали толкова и по онова време…

— За Бога, Бил, малко ни е поискал за такова нещо.

Директорът стана и отиде до панорамния прозорец. Трепетликите нямаха вече листа и, за разлика от август, сега през тях се виждаше как ниско в долината Потомак се носи по пътя си към морето.

— Бил, искам Чип Барбър да се върне в Рияд. Да види дали има някакъв начин да се възстанови връзката с този Йерихон…

— Има път към него. Разполагаме с британски агент в Багдад. Той минава за арабин. Но ние казахме на хората от Сенчъри Хаус да го изтеглят.

— Ти само се моли да не са го изтеглили. Трябва ни отново Йерихон. Средствата са без значение, ще ги разреша. Трябва да открием къде е скрито това устройство и преди да е станало твърде късно, да го пратим по дяволите с бомбите си.

— Слушам. Ъъъ… Кой ще каже на генералите?

Директорът въздъхна.

— След два часа ще се видя с Колин Пауъл и Брент Скоукрофт.

„По-добре ти, отколкото аз“, помисли си Стюарт на излизане.

Глава 18

Двамата представители на Сенчъри Хаус изпревариха Чип Барбър от Вашингтон. Стив Ланг и Саймън Паксман кацнаха в Рияд преди зазоряване, след като взеха нощния полет от Хийтроу.

Завеждащият бюрото на Сенчъри Хаус в Рияд Джулиан Грей ги посрещна с обикновената си кола без никакви белези и ги закара във вилата, където на практика живееше вече пет месеца, като само от време на време се връщаше вкъщи да види жена си.

Беше озадачен от внезапното връщане на Паксман от Лондон и още повече от появата на по-старшия Стив Ланг и то за какво — за да надзирават изпълнението на операция, която всъщност е приключена. Във вилата Ланг разкри на Грей защо Йерихон трябва да бъде незабавно издирен и върнат в играта.

— Господи, значи копелето наистина е успяло да се сдобие с бомба.

— Трябва да го приемем за истина, макар да не разполагаме с доказателство — отговори Ланг. — Мартин кога ще има прозорец за приемане?

— Между единайсет и петнайсет и единайсет и четирийсет и пет тази вечер — отвърна Грей. — За по-голяма сигурност от пет дни не сме му изпращали нищо. Очаквахме го всеки момент да се появи отново през границата.

— Да се надяваме, че е все още там. Ако не е, ще стане лошо. Ще трябва да го инфилтрираме отново, а това може да отнеме страшно много време. Иракските пустини гъмжат от патрули.

— Колко души знаят за това? — попита Грей.

— Колкото е възможно по-малко и така ще си остане — му отговори Ланг.

Лондон и Вашингтон определиха строго ограничена група от хора, които трябваше да знаят, но за професионалистите те все пак бяха твърде много. Във Вашингтон в нея влизаха президентът и четирима от членовете на кабинета му, плюс председателят на Съвета за национална сигурност и председателят на Комитета на обединените началник-щабове. Като прибавим към това четирима души в Лангли, от които единият, Чип Барбър вече пътуваше към Рияд. Нещастният д-р Ломакс трябваше да пребивава в хижата си в компанията на неканен гост, който да го пази от контакти с външния свят.

В Лондон вестта стигна до новия министър-председател Джон Мейджър, секретаря на кабинета, двама членове на кабинета; в Сенчъри Хаус знаеха трима души. В Рияд сега имаше трима във вилата на СИС, а Барбър беше на път да се присъедини към тях. Между военните информацията беше сведена до четирима генерали — трима американци и един англичанин.

Д-р Тери Мартин заболя от дипломатически грип и вече се беше настанил удобно в една от къщите на СИС в провинцията, където за него се грижеха икономка с майчински вид и трима не дотам майчински на вид „бавачки“.

Оттук нататък всички операции срещу Ирак, свързани с издирването и унищожаването на устройството, носещо според съюзниците кодовото име Кабдату Аллах, или Юмрукът на Бога, щяха да се предприемат под прикритието на активни мерки за ликвидирането на самия Саддам Хюсейн или някаква друга правдоподобна цел.

Всъщност вече имаше два подобни опита. Определени бяха два обекта, където можеше да се очаква иракският президент да отседне, поне временно. Никой не можеше да каже кога, защото, ако не беше в бункера си в Багдад, президентът се местеше като блуждаещ огън от скривалище в скривалище.

Двете места се наблюдаваха непрекъснато отгоре. Едното беше вила на 65 километра от Багдад, другото — голям фургон, превърнат в щаб.

В единия случай наблюдателите видяха около вилата да заемат, позиции мобилни ракетни пускови установки и леки бронирани автомобили. Едно крило самолети Страйк Игъл бяха изпратени да унищожат вилата. Оказа се фалшива тревога и обектът отново не бе дошъл „да кацне на клончето“.

Във втория, два дни преди края на януари, забелязаха големият фургон да се придвижва на ново място. И отново изпратиха самолети и отново обектът не беше „у дома“.

И в двата случая пилотите поеха страхотен риск, продължавайки настойчиво нападението си, защото иракските артилеристи стреляха ожесточено срещу тях. Като не успяха и в двата случая да ликвидират иракския диктатор, съюзниците се озоваха в затруднение. Те просто не знаеха как точно се придвижва Саддам Хюсейн.

Всъщност никой не знаеше, ако не се смята малка група телохранители, излъчени от Амн-ал-Хас, който се командваше от собствения му син Кусай.

В действителност най-често той се движеше. Макар и да се смяташе, че по време на войната по въздуха Саддам се намира дълбоко под земята в бункера си, той всъщност е прекарал там по-малко от половината време.

Но сигурността му беше гарантирана с поредица сложни заблуждаващи маневри и фалшиви следи. В няколко случая бе „видян“ от приветстващите го войски — циниците твърдяха, че са го приветствали онези, които не са били на фронта да ги пердашат отгоре Въздушните крепости.

В други случаи през Багдад профучаваха конвои от лимузини с перденца на прозорците, които караха жителите на града да вярват, че техният президент е в една от колите. Но не беше така; тези кавалкади бяха заблуда. Понякога той се придвижваше с най-обикновена кола без каквито и да било отличителни белези.

Мерките за сигурност се отнасяха и до най-приближените му. Членовете на кабинета се канеха на заседание при него внезапно, като им се даваха най-много пет минути да напуснат домовете си, да влязат в колите и да последват пилотния мотоциклет. Дори и при това положение не отиваха на мястото за заседание.

Откарваха ги до паркиран автобус с черни прозорци, където и останалите министри седяха на тъмно и чакаха. Между министрите и шофьора имаше преграда. Дори и той трябваше да следва мотоциклета на Амн-ал-Хас до крайната цел.

Министрите, генералите и съветниците седяха зад шофьора като ученици, тръгнали на загадъчно пътуване, и никога не знаеха къде отиват, нито къде са били.

В повечето случи тези заседания се провеждаха в големи обособени за целта вили, реквизирани за деня и напуснати, преди да падне нощта. Специална група от Амн-ал-Хас се занимаваше само с това — да намира такива вили, когато президентът пожелаеше да свика заседание, да отстранява временно собствениците, а после отново да ги връща в дома им, след като президентът отдавна си е заминал.

Нищо чудно че съюзниците не успяваха да го открият. Но се опитваха — до първата седмица на февруари. След това бяха отменени всякакви опити да му се устрои атентат, а военните така и не разбраха защо.

Чип Барбър пристигна в британската вила в Рияд малко след пладне, в последния ден от януари. След като се поздравиха, четиримата мъже седнаха и минаха много часове, преди да успеят да се свържат с Мартин.

— Сигурно имаме краен срок? — попита Ланг. Барбър кимна.

— Двайсети февруари. Норман Бурята иска войските да тръгнат на двайсети февруари.

Паксман подсвирна с уста.

— Адска история, двайсет дни. Чичо Сам ще плати ли сметката?

— Да. Директорът вече разреши в сметката на Йерихон да бъдат преведени един милион долара, при това още днес. За мястото, където се намира устройството, ако приемем, че има такова и е само едно, ще платим на копелдака пет.

— Пет милиона долара! — възмути се Ланг. — За Бога, никой досега не е плащал толкова много за информация.

Барбър сви рамене.

— Йерихон, който и да е той, е наемник. Той иска пари, нищо друго. Така че нека си ги спечели. Има едно условие. Арабите се пазарят, ние не. Пет дни след като получи съобщението, започваме да намаляваме мизата с по половин милион на ден, докато не ни осигури точното местоположение. Трябва да го знае.

Англичаните започнаха да смятат на ум сумите, които представляваха повече от заплатите на тримата взети заедно до края на живота им.

— Е — отбеляза Ланг, — това би трябвало да го накара здравата да поработи.

Съобщението беше съставено привечер. Първо трябваше да се установи връзка с Мартин, който да потвърди с предварително уговорените кодови думи, че е все още там и е на свобода.

Сетне Рияд щеше да му предаде предложението до Йерихон, внушавайки му колко спешно е всичко това.

Ядоха малко, като подбутваха храната, защото трудно успяваха да превъзмогнат напрежението. В десет и половина Саймън Паксман отиде с останалите в радиостанцията и прочете съобщението на магнитофона. Думите му бяха ускорени двеста пъти и сведени до малко по-малко от две секунди.

Десет секунди след единайсет и петнайсет старшият радист изпрати кратък сигнал в смисъл „Там ли си?“; Три минути по-късно се чу кратко изпукване, което прозвуча като атмосферно смущение. Сателитната чиния го улови, а когато го забавиха, петимата мъже чуха гласа на Майк Мартин: „Черната мечка до Скалистите планини, приемам, край.“

Във вилата в Рияд облекчението избухна като взрив, четирима зрели мъже се блъскаха по гърбовете като малки деца, спечелили купата на училището.

Онези, които никога не са били на тяхно място, трудно могат да си представят чувството, което те обзема, когато научиш, че „един от нашите“ продължава да е там, далеч зад фронтовата линия, все още някак си жив и на свобода.

— Четиринайсет дни е седял там! — не можеше да се начуди Барбър. — Защо копелето не се е изтеглило, като са му казали?

— Защото е упорит идиот — отвърна му Ланг. — Толкова по-добре.

Радистът вече изпращаше второ кратко запитване. Искаше пет думи за потвърждение, макар осцилографът да показваше, че гласът е на Мартин — в смисъл че майорът от САС не е проговорил. Четиринайсет дни са повече от достатъчни, за да бъде прекършен един човек.

Предаването до Багдад беше възможно най-краткото:

„За Нелсън и Севера, повтарям, за Нелсън и Севера. Край.“

Изминаха още три минути. В Багдад Мартин, който клечеше на пода на бараката си в дъното на градината на първия секретар Куликов, хвана изпукването, прочете отговора си, натисна копчето за ускоряване и предаде сигнала с дължина една десета от секундата в саудитската столица.

Там го чуха да казва: „Възхвалявам деня светъл и славен.“ Радистът се ухили:

— Той е, сър. Жив, здрав и на свобода.

— Това стихотворение ли е? — попита Барбър.

— Действителният стих е „възхвалявам деня велик и славен“ — отговори Ланг. — Ако каже истинския, значи говори с пистолет на слепоочието. И тогава… — той сви рамене.

Радистът изпрати последното съобщение — истинското, и преустанови предаването. Барбър бръкна в куфарчето си с думите:

— Зная, че е против местните обичаи, но дипломатите се радват на известни привилегии.

— Не може да бъде — промърмори Грей. — „Дом Периньон“. Смяташ ли, че Лангли може да си го позволи?

— Лангли току-що сложи пет милиона гущера на масата за покер — отвърна Барбър. — Аз пък, момчета, мога да ви предложа бутилка пенливо.

— Точно така — потвърди Паксман.

Само за една седмица Едит Харденберг се преобрази — една седмица под въздействието на любовта.

Насърчавана нежно от Карим, тя отиде на фризьор в Гринцинг. Той я подстрига и й направи прическа, така че косата й падаше от двете страни, като подчертаваше тясното й лице и зрялото й очарование.

Любовникът й сам бе подбрал, с нейното срамежливо одобрение, най-подходящия за нея грим: тънка очна линия, светъл фон дьо тен и малко червило.

В банката Волфганг Гемютлих изпитваше стаен ужас, като я наблюдаваше тайно от другата страна на стаята — беше станала три сантиметра по-висока, защото обувките й бяха с токове. Онова, което го притесняваше, не бяха толкова токовете, прическата или гримът, макар че би ги забранил на фрау Гемютлих, ако й хрумнеше подобна идея. Смущаваше го излъчването й, самоувереността, с която му поднасяше писмата за подпис или стенографираше под негова диктовка.

Разбира се, той знаеше какво се е случило. Някоя глупачка от долния етаж я е убедила да похарчи пари за външния си вид. Това беше ключът към загадката — харченето на пари. Опитът му показваше, че то винаги води до провал и затова се боеше от най-лошото.

Присъщата й стеснителност не беше изчезнала и в банката продължаваше да се държи резервирано, но в присъствието на Карим, когато оставаха само двамата, сама не можеше да се начуди на куража си. В продължение на двайсет години се бе гнусила от всичко плътско и сега приличаше на пътник, потеглил към приказния свят на непознати удоволствия. Така че любенето им, отначало едностранно, започна да става все по-взаимно. Когато за пръв път посегна да го докосне „там долу“, бе убедена, че ще умре от шок и унижение, но за своя изненада оцеля.

Вечерта на 3 февруари той донесе в апартамента й кутия, завита в хартия за подаръци и завързана с панделка.

— Карим, не трябва да правиш такива неща. Много пари харчиш.

Той я взе в обятията си и я погали по косата. Свикнала бе да се радва на ласките му.

— Виж, какво котенцето ми, баща ми е богат. Той ми отпуска голяма сума пари. Да не искаш да ги харча по нощни клубове?

Обичаше закачките му. Разбира се, Карим никога не би отишъл в някое от онези ужасни места. Затова приемаше парфюми и скъпа козметика, които само допреди две седмици не би използвала за нищо на света.

— Мога ли да я отворя?

— Та нали затова съм я донесъл.

Отначало не можа да разбере какво има вътре. Като че ли кутията преливаше от надиплена коприна, дантели и цветове. Когато проумя, защото беше виждала реклами в списанията, цялата пламна.

— Карим, не бих могла. Просто не бих могла.

— Напротив, би могла — рече той и се засмя. — Хайде, котенце, върви в спалнята и опитай. Затвори вратата, няма да гледам.

Тя сложи нещата на леглото и започна да ги разглежда. Тя, Едит Харденберг? Никога! Имаше чорапи и колани, пликчета и сутиени, жартиери и къси нощници в черно, розово, алено, кремаво и бежово. Неща от прозрачна дантела или украсени с нея, копринени гладки тъкани, по които пръстите се плъзгат като по лед.

Остана цял час в стаята. После отвори вратата, облечена в пеньоар. Карим остави чашата си с кафе, стана и се приближи до нея. Изгледа я с мила усмивка и започна да развързва колана. Тя отново пламна. Не й стигнаха сили да срещне погледа му. Обърна очи настрана. Пеньоарът се разтвори.

— О, котенце! — рече тихо той. — Страхотна си.

Не знаеше какво да каже, затова обви ръце около врата му, вече без да се плаши, когато бедрото й докосна твърдото нещо в дънките му.

След като се любиха, тя стана и отиде в банята. Когато се върна, плъзна поглед по тялото му. Обичаше всяка частица от него. Приседна на ръба на леглото и прекара показалец по тънкия белег, който минаваше от едната страна на брадичката му — онзи, който каза, че е получил, падайки през стъклата на една оранжерия в овощната градина на баща си край Аман.

Той отвори очи, усмихна се и протегна ръка към лицето й; тя я хвана и погали пръстена с печат на малкия му пръст, пръстенът с бледорозовия опал, който му бе дала майка му, и го попита:

— Какво ще правим тази вечер?

— Хайде да излезем — предложи той, — да отидем в Бристол.

— Прекалено много обичаш пържолите.

Той се пресегна зад нея, хвана я за малкото дупе под прозрачния тюл и рече:

— Тази пържола обичам аз — и се засмя.

— Престани, ужасен си, Карим — рече тя. — Трябва да се преоблека.

Отдръпна се и се видя в огледалото. Как е могла толкова да се промени? Как можа да облече това бельо? Сетне разбра защо. За Карим, нейния Карим, когото обичаше и който я обичаше, беше готова на всичко. Нейната любов наистина дойде късно, но затова пък със силата на планински порой.

Държавен департамент на САЩ

Вашингтон, ДС 20520

ПАМЕТНА ЗАПИСКА: До Джеймс Бейкър, Държавен секретар

ОТ: Групата за политически проучвания и анализи

ОТНОСНО: Убийството на Саддам Хюсейн

ДАТА: 5 февруари 1991 г.

СТЕПЕН НА СЕКРЕТНОСТ: Строго поверително.

Едва ли е убягнало от вниманието Ви, че от началото на военните действия, предприети от военновъздушните сили на Коалицията, базирани в Саудитска Арабия и съседните държави, срещу Република Ирак, са направени най-малко два, а вероятно и повече опити за покушение срещу иракския президент Саддам Хюсейн.

Всички те са били чрез въздушни бомбардировки и изключително от Съединените щати.

Нашата група смята за особено важно да изтъкне какви могат да бъдат последиците от един успешен опит за покушение срещу Саддам Хюсейн.

Идеалният резултат, разбира се, би бил, ако режимът, който ще дойде под егидата на победоносните коалиционни сили след сегашната диктатура на партията Баас, вземе формата на хуманно и демократично управление.

Смятаме, че такава надежда е илюзорна,

Преди всичко Ирак не е, нито пък някога е бил единна страна. Не е изминало и едно поколение от времето, когато е представлявал мозайка от враждуващи племена. В него живеят две почти равностойни части от потенциално враждебни ислямски секти — сунити и шиити, плюс три християнски малцинства. Към тях трябва да се добави и кюрдският народ на север, който енергично се бори за независимост.

На второ място, в Ирак никога не е имало демокрация, защото той е преминал от турско под хашемитско господство, а оттам към управлението на Баас, без какъвто и да било период на демокрация, така както я разбираме ние.

В случай на внезапен край на сегашната диктатура чрез убийство, има само два реалистични сценария.

Първият ще е опит да се наложи отвън правителство на националното съгласие, в което всички основни фракции да образуват широка коалиция.

По мнението на нашата група такава структура би останала на власт за изключително кратък период. На традиционните и вековни съперничества ще е необходимо много малко време, за да я разкъсат в буквалния смисъл на думата.

Кюрдите положително ще се възползват от тази дългоочаквана възможност, за да създадат своя собствена република на север. Едно слабо централно правителство в Багдад, основано на съгласие с консенсус, би било безсилно да предотврати такова развитие.

Яростната реакция на Турция е лесно предвидима, тъй като собственото й кюрдско малцинство в граничните райони веднага ще потърси начин да се присъедини към съотечествениците си кюрди, въпреки силно нарасналата съпротива на турската власт. На югоизток шиитското мнозинство край Басра и Шат-ал-Араб вече ще има сериозен повод да се обърне към Техеран. Като се има предвид безсилието на Багдад, Иран едва ли ще устои на изкушението да си отмъсти за избиването на неговите младежи в неотдавнашната война между Иран и Ирак, като подкрепи тези увертюри с надеждата да анексира югоизточен Ирак.

Прозападните държави от Персийския залив и Саудитска Арабия ще изпаднат в паника при мисълта, че Иран може да стигне до границата с Кувейт.

Още по на север арабите от ирански Арабистан ще открият общи интереси със сънародниците си в Ирак — ход, който ще бъде енергично смазан от аятоласите в Техеран.

В жалките останки от Ирак положително ще станем свидетели на междуплеменни схватки за уреждане на стари сметки и за установяване на господство над онова, което е оцеляло.

Всички наблюдаваме с тревога гражданската война, която бушува сега между сърби и хървати в бивша Югославия, Засега бойните действия не са стигнали до Босна, където чака третата съставна част под формата на босненските мюсюлмани. Когато сраженията в Босна започнат, както неминуемо ще стане един ден, жестокостите ще бъдат още по-ужасяващи.

Въпреки това нашата група е на мнение, че страданията в Югославия ще бледнеят в сравнение със сценария, който очертахме току-що за пълното разпадане на Ирак. При подобно развитие можем да очакваме тотално разгръщане на гражданската война в остатъка от Централен Ирак, четири гранични войни и пълното дестабилизиране на района на Персийския залив. Само бежанците ще възлизат на милиони.

Единственото друго възможно развитие е Саддам Хюсейн да бъде наследен от друг генерал или високопоставен член на баасистката йерархия. Но всички, които принадлежат към сегашната йерархия, са също толкова оцапани с кръв, колкото техният ръководител, и е трудно да се предвиди някакво по-благоприятно развитие от смяната на едно чудовище с друго, нито има надежда следващият деспот да се окаже по-умен.

Най-доброто, макар и не идеално решение трябва да бъде запазването на статуквото в Ирак, но след като бъдат унищожени всички оръжия за масово унищожение и конвенционалните сили бъдат сведени до положение да не представляват заплаха за която и да е съседна на Ирак страна, най-малко за едно десетилетие напред.

Спокойно може да се твърди, че продължаващите посегателства срещу човешките права от страна на сегашния иракски режим, ако му бъде позволено да оцелее, ще се окажат много тревожни. Няма никакво съмнение за това. Западът стана свидетел на ужасяващи сцени в Китай, Русия, Виетнам, Тибет, Източен Тимор, Камбоджа и много други части на света. Просто не е по силите на Съединените щати да наложат хуманност в световен мащаб, ако не са готови да започнат една перманентна световна война.

Сегашната война в Персийския залив и евентуалното навлизане в Ирак ще завърши с най-малката катастрофа, ако Саддам Хюсейн остане на власт като единствен господар на обединен Ирак, макар и скопен така, че повече да не може да предприема агресия навън.

Поради изброените съображения нашата група настоява да се сложи край на всички усилия за ликвидирането на Саддам Хюсейн или за окупирането на Ирак

С уважение:

Група за политически проучвания и анализи

Майк Мартин намери знака с тебешир на 7 февруари и още същата вечер извади от тайника тънкия плик. Малко след полунощ монтира сателитната чиния, насочена към отвора на вратата на бараката, и прочете текста, написан с ръкописен арабски, направо на касетофона. Сетне добави собствения си английски превод и изпрати съобщението в 0.16 ч. веднага след отварянето на неговия „прозорец“.

Когато антената в Рияд улови „залпа“, дежурният радист изкрещя:

— Ето го, Черната мечка се обажда!

Четиримата сънливи мъже се втурнаха от съседната стая. Големият магнетофон до стената забави и дешифрира съобщението. Когато операторът натисна копчето за прослушване, стаята се изпълни с гласа на Мартин, който говореше на арабски. Паксман, който знаеше езика, се заслуша и след малко прошепна:

— Намерил го е, Йерихон казва, че го е намерил.

— Тихо, Саймън.

След арабския започна английският превод. Когато гласът спря да говори и преустанови предаването, Барбър възбудено удари юмрук в шепата на другата си ръка.

— Майчице, успял е! Момчета, искам дешифровка на това нещо, по възможност веднага.

Операторът върна лентата, сложи си слушалките, включи текстообработката и започна да пише.

Барбър отиде до един телефон в дневната и се обади в подземната главна квартира на СЕНТАФ. Трябваше да разговаря само с един човек.

Генерал Чък Хорнър очевидно беше човек, който се нуждае от много малко сън. На никого от хората в щаба на коалицията под саудитското Министерство на отбраната или в щаба на въздушните сили под саудитското Министерство на военновъздушните сили на стария път за аерогарата не му се събираше много сън през тези седмици, но генерал Хорнър сякаш спеше най-малко от всички.

Изглежда не можеше да спи, когато любимите му екипажи се намираха във въздуха и навлизаха дълбоко във вражеска територия. Тъй като летяха денонощно, му оставаше много малко време за сън.

Имаше навик да броди посред нощ из помещенията на СЕНТАФ и да посещава анализаторите от Черната дупка в Центъра за тактически въздушен контрол. Ако се случеше да звънне телефон, при който нямаше човек, той бързо вдигаше слушалката. Офицерите, които се обаждаха за пояснения или със запитване и очакваха да им се обади дежурният офицер, често установяваха, че разговарят със самия шеф.

Навикът беше много демократичен, но от време на време се случваха и изненади. Например един командир на ескадрила, чието име няма да споменаваме, се обадил да се оплаче, че всяка нощ на път към целите пилотите му попадат на гъст противовъздушен огън Тройно-А. Попитал няма ли начин иракските артилеристи да бъдат смазани с едно посещение на тежките бомбардировачи?

Генерал Хорнър казал на подполковника, че това е невъзможно; Въздушните крепости били заети. Командирът на ескадрилата възроптал, но отговорът останал същият.

— Добре — рекъл подполковникът, — тогава да го духаш.

Много малко офицери могат да кажат подобно нещо на генерал и да им се размине. Две седмици по-късно устатият командир на ескадрила получил повишението си в полковник.

Точно там го намери Чип Барбър тази нощ малко преди един часа и те се срещнаха с генерала в неговия частен кабинет в подземния комплекс четирийсет минути по-късно.

Генералът мрачно прочете дешифровката на английския текст от Рияд. Барбър се бе възползвал от текстообработващата програма, за да анотира някои части от него — така че да не прилича вече на предадено по радиото съобщение.

— Това още една ваша дедукция ли е? Извлечена от разговори с бизнесмени в Европа, а? — попита хапливо той.

— Смятаме, че информацията е вярна, господин генерал.

Хорнър изръмжа. Както повечето бойци не понасяше света на плаща и кинжала — хората, известни като „привидения“. Винаги е било така. Причината е проста.

Сражението е нещо, свързано с оптимизъм, може би предпазлив, но все пак оптимизъм, защото инак никой не би се захващал. Светът на плаща и кинжала обаче е основан на презумпцията за песимизъм. Двете философии нямат нищо общо и дори на този етап от войната американската авиация започваше все повече да се дразни от ЦРУ, където смятаха че тя разрушава по-малко обекти, отколкото твърди.

— А този предполагаем обект свързан ли е с онова, което смятам аз? — попита генералът.

— Ние просто смятаме, че е много важен, господин генерал.

— Добре, господин Барбър, длъжни сме да го огледаме.

Този път огледът бе поверен на един ТР-1 от Таиф. Модернизиран вариант на стария Ю-2, този самолет се използваше при събирането на най-различна информация, защото можеше да прелети над Ирак, без да бъде забелязан; с помощта на апаратурата си можеше да „опита“ отбранителните съоръжения и произвеждаше радарни изображения, като същевременно слухтеше с подслушвателните си уредби. Той продължаваше да носи камери и понякога се използваше не само за широкоъгълни снимки, а и за единични „интимни“ мисии. А задачата да се заснеме мястото, известно като Ал-Кубай, беше възможно най-интимната.

Имаше и втора причина да се използва ТР-1 — той може да предава снимките си в реално време. Не е необходимо да го чакаш да се върне от полет, да се разтоварва апаратурата, да се промива филмът, да се изпраща по най-бърз начин в Рияд. Докато ТР-1 се носеше над определената частица пустиня западно от Багдад и южно от военновъздушната база Ал-Мухмади, образите, които получаваше, се приемаха направо на телевизионен екран в мазето на саудитския щаб на авиацията.

В стаята имаше петима души, включително операторът, който управляваше апаратурата и можеше, когато останалите четирима му кажат, да накара компютърния модем да закове образа и да приготви снимков отпечатък за разучаване.

Там бяха Чип Барбър и Стив Ланг — в цивилно облекло в тази Мека на военна мощ; другите двама бяха полковник Бийти от американската авиация и командирът на ескадрила от Кралските военновъздушни сили Пек, и двамата специалисти по анализ на обекти.

Името Ал-Кубай се появяваше просто защото така се казваше най-близкото до обекта село, а тъй като беше прекалено малко, за да го има на картите им, за анализаторите смисъл имаха координатите и придружаващото ги описание.

ТР-1 го откри на няколко километра от координатната точка, дадена от Йерихон, но и дума не можеше да става, че описанието не е точно, а и наоколо нямаше нищо друго, което да съвпада с него.

Четиримата мъже гледаха как обектът постепенно се появява, задържа се най-добрата снимка. Модемът подаде разпечатка за проучване.

— Под това нещо ли е? — прошепна Ланг.

— Така би трябвало да бъде — рече полковник Бийти, — на много километри наоколо няма нищо друго, което да отговаря на описанието.

— Мръсни копелета!

Всъщност Ал-Кубай представляваше ядреният машиностроителен завод за цялата иракска ядрена програма, ръководена от д-р Джаафар Ал-Джаафар. Един британски ядрен инженер веднъж рекъл, че професията му била „10 процента гений и 90 процента шлосерска работа“. А то всъщност е много повече от това.

В машиностроителния завод инженерите материализират плодовете от труда на физици, математици, компютри и химици, и монтират крайното изделие. Точно ядрените инженери всъщност превръщат устройството в парче метал, годно за изстрелване.

Ирак беше заровил своя завод Ал-Кубай изцяло под пустинята, на 25 метра под земята и всъщност на тази дълбочина се намираше само покривът. Под него следваха още три етажа работилници. Онова, което накара командира на ескадрила Пек да възкликне „мръсни копелета“, беше изкусната маскировка.

Да построиш цял завод под земята не е толкова трудно, но да го скриеш, е голям проблем. След като веднъж се изгради в огромния кратер, булдозерите могат да изсипят пясъка до железобетонните стени и да покрият покрива, докато сградата се скрие. Дренажът под най-долния етаж ще се справи с влагата.

Но заводът ще има нужда от климатична инсталация, а това налага да се вкарва пресен въздух и да се извежда мръсният; и двете тръби би трябвало да се подават над равнището на пустинята.

Ще има нужда от страшно много електроенергия, което предполага мощен дизелов генератор. Това също налага необходимостта от входяща и изходяща тръба — значи да стърчат още два комина.

Трябва да има рампа или асансьор за пътници и кран за разтоварване на суровините, изход за персонала и материалите, друга постройка над земята. Тежките камиони не могат да пътуват по мекия пясък, а имат нужда от корава настилка, отклонение от най-близката магистрала.

Неизбежни са и топлинните емисии, които няма да личат през деня, когато въздухът навън е горещ, но ще се виждат през студените нощи.

Следователно как да се скрие от въздушно наблюдение къс от девствената пустиня, към който води асфалтиран път, сякаш за никъде, има четири големи фабрични комина, асансьорна шахта, непрекъснато пристигат и заминават камиони и често се излъчват топлинни емисии?

Задачата бе решена от полковник Осман Бадри, младия гений на иракските инженерни войски, и направеното от него заблуди съюзниците с всичките им шпионски самолети.

От въздуха Ал-Кубай изглеждаше като гробница за автомобили на площ от сто и осемдесет декара. Хората в Рияд, дори при най-доброто възможно увеличение, не можеха да забележат, че четири от купищата ръждясващи бракми са всъщност заварени шасита, здрави кубета от разкривен метал, под които идващите отдолу тръби поемаха пресен въздух и изпускаха отровните газове през разнебитените шасита от коли и пикапи.

Главното хале, с оставените на видно място отвън кислородни бутилки и карбид скриваше входа към асансьорните шахти. Тъй като на такова място, естествено, се работи с оксижен, ето ти и обяснението за източника на топлина.

Тесният, оставен само на запечатка път, имаше очевидно предназначение — та нали тук пристигат камиони с бракувани коли и заминават с железния скрап.

Цялата тази система беше забелязана още в самото начало от самолетите АУАКС, които регистрираха огромна маса от метал в средата на пустинята. Танкова дивизия? Склад за боеприпаси? Прелетелият още тогава самолет бе установил, че става дума за депо, където струпват катастрофирали и стари автомобили, с което интересът към мястото секнал.

Онова, което четиримата мъже в Рияд също не можеха да знаят, бе, че четири други минипланини от ръждясали шасита, а всъщност заварен покрив върху рамки, имаха отвътре формата на кубета, с хидравлични кранове под тях. В две бяха настанени мощни противосамолетни батареи, многоцевни руски оръдия ЗСУ-23-4, а в другите две бяха скрити ракети САМ, модели 6, 8 и 9, не от насочваните с радар, а по-малки, които вървят по топлинната следа — една радарна чиния би издала всичко.

— Значи се намира под това нещо — прошепна Бийти.

Докогато наблюдаваха, в кадър влезе дълъг камион, натоварен със стари автомобилни купета. Той сякаш се придвижваше на леки подскоци, защото самолетът ТР-1, който летеше на 24 000 метра над Ал-Кубай, правеше по няколко кадъра в секунда. Приковани, двамата разузнавачи гледаха как камионът влиза на заден ход под навеса.

— Обзалагам се, че храната, водата и другите доставки се намират под купетата на колите — рече Бийти и се облегна назад. — Бедата е, че не можем да разрушим проклетия завод. Дори и Въздушните крепости не могат да стигнат толкова дълбоко.

— Можем да ги накараме да преустановят работа — рече Пек. — Да разрушим асансьорната шахта, да ги запечатаме. Дори да се опитат да оправят нещата и да разровят, можем отново да ги разрушим.

— Звучи добре — съгласи се Бийти. — Колко дни остават до настъплението по суша?

— Дванайсет — отговори Барбър.

— Можем да свършим тази работа — рече Бийти. — Отвисоко, бомби с лазерно насочване, маса от самолети, горила.

Ланг хвърли предупредителен поглед на Барбър.

— Бихме предпочели нещо по-дискретно — обади се представителят на ЦРУ. — Нападение с два самолета, ниско, човешко око да потвърди разрушенията.

Настъпи мълчание.

— Вие сякаш се опитвате да ни кажете нещо, а, момчета? — попита Бийти. — Например, че Багдад не бива да разбере, че се интересуваме?

— Все пак бихте ли го направили по този начин? — настоя Ланг. — Сякаш няма много отбрана. Тук са заложили на маскировката.

Бийти въздъхна. „Скапаните му привидения — помисли си той, — опитват се да скрият някого. Не ми влиза в работата.“ После попита командира на ескадрила:

— Как смяташ, Джо?

— Торнадо биха могли да го направят — рече Пек. — Като Буканиър им набелязват целите. Шест половинтонни бомби право през вратата на халето. Обзалагам се, че отвътре тенекиената барака е железобетон. Би трябвало чудесно да ограничи взрива.

Бийти кимна.

— Добре, както искате момчета. Ще уредя въпроса с генерал Хорнър. Кого би искал да използваш, Джо?

— Шестстотин и осма ескадрила в Махарак. Познавам командира, Фил Кързън. Да го повикам ли тук?

Командирът на авиационно крило Филип Кързън разполагаше с дванайсет Торнадо Панавия от 608-ма ескадрила на Кралските военновъздушни сили, на база в Бахрейн, където бяха пристигнали два месеца преди това от базата си във Фалингбостел, Германия. Веднага след пладне на същия ден, 8 февруари, той получи спешна заповед да се яви веднага в главната квартира на СЕНТАФ в Рияд. Толкова спешно беше всичко, че докато успее да потвърди получаването на заповедта, дежурният офицер докладва, че един американски Хурон, от другата страна на острова, е кацнал и рулира на пистата, за да го прибере. Когато се озова на борда му, след като облече набързо куртка и си сложи фуражка, той установи, че това е едномоторният самолет за делови пътувания не на друг, а на самия генерал Хорнър. И основателно си зададе въпроса:

— Какво, по дяволите, става тук?

Във военновъздушната база Рияд го чакаше щабна кола на американската авиация, за да го докара на километър и половина по стария път за летището в Черната дупка.

Четиримата мъже, които в десет тази сутрин седяха и гледаха как ТР-1 изпълнява задачата си и предава снимките, продължаваха да са там. Само операторът липсваше. Те повече нямаха нужда от снимки. Онези, с които разполагаха, бяха пръснати по цялата маса. Ескадронният командир Пек представи хората.

Стив Ланг обясни какво е необходимо и Кързън разгледа снимките.

Филип Кързън не беше глупав, инак не би командвал ескадрон на Нейно величество. В началото, при бомбардировките от малка височина с бомбите Джей Пи-233 срещу иракските летища, беше загубил две машини и четирима добри пилоти; знаеше, че двама от тях са мъртви. Останалите двама бяха показани, съсипани и зашеметени, по иракската телевизия, още един от пропагандните шедьоври на Саддам.

— Защо не сложите тази цел в Заповедта за разпределение на задачите, както останалите — попита той? — За какво е това бързане?

— Ще бъда напълно откровен с вас — отговори Ланг. — Сега смятаме, че този обект представлява главният и може би единствен склад за снаряди, заредени с особено опасен боен газ. Има сведения, че първите количества ще бъдат придвижени към фронта. Оттам и бързането.

Бийти и Пек се оживиха. Това беше първото обяснение, което получаваха за интереса на „привиденията“ към фабриката под депото за стари автомобили.

— Но защо два атакуващи самолета? — настоя Кързън. — Само два? Това означава обект с много нисък приоритет. Какво според вас трябва да кажа на екипажите си? Няма да ги лъжа, господа, моля да ви е ясно.

— Не е необходимо, а и аз не бих приел такова нещо — рече Ланг. — Просто им кажете истината. Че въздушното наблюдение е показало придвижване на камиони до и от мястото. Анализаторите смятат камионите за военни и са стигнали до заключението, че това привидно депо за отпадъчно желязо всъщност крие склад за боеприпаси. Най-вече в голямото централно хале. Така че това е целта. Колкото до ниския полет, виждате сам, че няма ракети, няма Тройно-А.

— И това е истината, така ли? — попита командирът на авиационно крило.

— Кълна се.

— Тогава, господа, вашето намерение е прозрачно — явно искате, ако някой от екипажите ми бъде свален и разпитван, Багдад да не разбере откъде всъщност е дошла информацията. И вие вярвате в тази история с военните камиони толкова, колкото и аз.

Полковник Бийти и командирът на ескадрила Пек се облегнаха доволни назад. Този човек си го биваше.

— Кажи му, Чип — рече примирено Ланг.

— Добре, ще ви кажа истината. Но това е строго поверително. Имаме беглец. В Щатите. Дошъл преди войната като аспирант. Влюбил се в американско момиче и иска да остане. По време на разговорите с Имиграционната служба излязло нещо. Един умен служител го хванал и ни го прехвърли.

— На ЦРУ ли?

— Добре, да, на ЦРУ. Сключихме с момъка сделка. Той получава зелена карта, но ни помага. Когато е бил в Ирак, е служил в инженерните войски, работил на няколко секретни обекта. Разказа ни каквото знае от игла до конец. Това е всичко. Но е строго секретно. Това не променя задачата и няма да излъжете, ако не кажете на вашите екипажи. А между другото не ви е разрешено да го правите.

— Последен въпрос — рече Кързън. — Ако човекът е в безопасност в Щатите, защо е необходимо да продължаваме да заблуждаваме Багдад?

— Продължава да издава други обекти. Необходимо е време, но може да извлечем до двайсет нови обекти от него. Ако дадем на Багдад възможност да разбере, че пее като канарче, ще преместят стоката през нощта. И те знаят колко прави две и две, нали разбирате?

Филип Кързън стана и събра снимките. Всяка една от тях имаше точни координати по картата, нанесени от едната страна.

— Добре. Утре на разсъмване това хале ще престане да съществува.

Сетне си тръгна. Докато летеше обратно, обмисляше задачата. Нещо вътре в него му казваше, че обяснението, което му дадоха, вони като развалена риба. Но звучеше правдоподобно, а освен това си беше чиста заповед. Нямаше да лъже, но му забраниха да разкрива всичко докрай. Хубавото беше, че обектът залага на заблуда, а не на защита. Хората му можеха да отидат и да се върнат живи и здрави. Вече знаеше кой ще води атаката.

Когато го повикаха, командирът на ескадрила Лофти Уилямсън се печеше, проснат на един стол. Четеше последния брой на „Уърлд еър пауър джърнъл“ — библията на бойните пилоти и се подразни, че го откъсват от изключително авторитетната статия за един от изтребителите на въоръжение в иракската авиация, на който можеше да налети.

Командирът седеше в стаята си, а масата му бе отрупана със снимки. В продължение цял час той инструктира старшия си помощник какво се иска от него.

— Два Буканиър ще ти бележат обектите, така че ще можеш да се вдигнеш и да се изметеш оттам, преди безбожниците да са разбрали какво им е паднало на главите.

Уилямсън намери своя навигатор, човека, който стои на задната седалка и когото американците наричат влъхвата. Всъщност сега той прави много повече неща от това, да направлява самолета — отговаря за електронната апаратура и оръжейните системи. Лейтенант Сид Блеър имаше славата на човек, който, ако се налага да бъде бомбардирана, можеше да открие и консервна кутия в Сахара.

Двамата с оперативния офицер направиха план на полета. Точното местоположение на депото за старо желязо беше намерено по координатите на въздушните карти, които бяха в мащаб 1:50 000, или горе-долу един сантиметър отговаряше на един действителен километър.

Пилотът даде ясно да се разбере, че иска да атакува от изток точно в момента, когато слънцето изгрява, така че да блести в очите на иракските артилеристи, а той, Уилямсън, ще вижда целта съвсем ясно.

Блеър настоя, че имал нужда от безпогрешен ориентир по пътя към целта, така че да може да внесе фини уточнения за посоката в последния момент. На двайсет километра от целта в източна посока откриха радиомачта, която се намираше точно на километър и половина от курса за атака.

Решението, че ще атакуват на разсъмване, им даде жизненоважното време над целта. Причината, поради която това време трябва да се спази с точност до секунда, е, че от това зависи успехът или провалът на мисията. Ако първият пилот закъснее дори със секунда, следващият може да налети на взрива от бомбите на колегата си; или още по-лошо — първият пилот ще има по петите си самолет Торнадо, който лети с около 15 километра в минута, а това съвсем не е приятно. И най-сетне, ако първият пилот изпревари, или пък вторият закъснее, артилеристите ще имат време да се събудят и да се прицелят. Така че вторият екипаж ще атакува тъкмо когато започнат да летят първите шрапнели.

Уилямсън доведе своя партньор и втория навигатор, двама млади лейтенанти, Питър Джоунс и Ники Тайн. Споразумяха се, че в 7.08 часа, щом слънцето се вдигне над ниските възвишения на изток от обекта, атаката ще се извърши в посока 270 градуса, право на запад.

Определени бяха и двата самолета Буканиър от Дванайсета ескадрила, също на база в Махарак. Уилямсън щеше да разговаря с пилотите им на сутринта. Оръжейниците бяха инструктирани да монтират на всяко Торнадо по три половинтонни бомби, снабдени с насочваща лазерна система. В осем вечерта четирите екипажа се нахраниха и легнаха да спят, като наредиха да бъдат събудени в три часа сутринта.

Когато микробусът дойде при спалните помещения на Шестстотин и осма ескадрила, за да отведе четиримата летци в помещението за подготовка на екипажите, навън бе още съвсем тъмно.

Ако американците в Ал Харз живееха на открито, в брезентови палатки, летците на база в Бахрейн се радваха на всички удобства на съвременния живот. Някои от тях спяха по двама в стая в хотел „Шератон“. Други бяха настанени в тухлени ергенски жилища по-близо до базата. Храната беше отлична, даваха да се пие алкохол и самотата, която е най-тежкото в живота на бойните пилоти, се облекчаваше от присъствието на триста момичета, които се готвеха за стюардеси в намиращата се наблизо школа на Мидъл Ист Еъруейс.

Самолетите Буканиър бяха пристигнали в района на Персийския залив само седмица преди това, защото първоначално им бяха казали, че от тях нямало да има нужда. Те са замислени преди всичко като „ловци“ на подводници, затова са свикнали да летят ниско над водите на Северно море, търсейки съветски потопяеми съдове, но също така нямаха нищо против пустинята.

Специалитетът им е да летят ниско и макар че са ветерани от трийсет години, са успявали при съвместни маневри с американските военновъздушни сили в Мирамар, Калифорния, да се измъкнат от много по-бързите американски изтребители просто като „дишат прах“ — като летят толкова ниско, че е невъзможно да бъдат следвани сред скалите и дърветата по високите пустинни плата.

Когато английски и американски пилоти се заяждат помежду си, първите казват, че американците не обичат да летят ниско и под 150 метра веднага спускат колесниците, докато пилотите от Кралските военновъздушни сили много обичат да го правят и над 30 метра вече се оплакват от височинна болест. Всъщност пилотите и на двете страни могат да летят ниско или високо, но Буканиър, които не са свръхзвукови, ала пък са смайващо маневрени, са убедени, че могат да се спуснат по-ниско от всеки друг.

Причината за появата им в зоната на военните действия бяха първоначалните загуби, понесени от Торнадо при бойните им полети на малка височина.

Когато работят сами, Торнадо трябва да пуснат бомбите си и да ги следват чак до целта, направо в най-гъстия огън на Тройното-А. Но когато атакуват заедно с Буканиър, Торнадо носят бомбите, снабдени със системата ПЕЙВУЕИ за лазерно насочване, докато Буканиър носят лазерния предавател, наречен ПЕЙВСПАЙК.

Летейки над и зад Торнадо, Буканиър могат да „набележат“ целта и по този начин дават възможност на Торнадо да пусне бомбата и веднага да изчезне оттам.

Нещо повече, предавателят на борда на Буканиър е монтиран върху специален жироскоп, така че и той да може да се върти и измъква, като през цялото време, докато бомбата стигне до целта и я порази, лазерният лъч стои закован върху нея.

В помещението за инструктаж Уилямсън и двамата пилоти на Буканиър се споразумяха за началната точка, откъдето ще започне бомбената атака, на двайсет километра източно от определеното за цел хале, и отидоха да се преоблекат за полета. Както обикновено, бяха пристигнали в цивилни дрехи; по отношение на Бахрейн беше възприета тази политика, защото се смяташе, че прекалено много униформи по улиците могат да разтревожат местното население.

Когато всички бяха готови, Уилямсън, като командир на полета, завърши инструктажа. Оставаха още два часа до излитането. Отдавна е забравено бързането на пилотите, които по време на Втората световна война трябваше да са готови за половин минута.

Имаше време за по едно кафе и за следващия етап от подготовката. Всеки от летците взе своето лично оръжие, малък пистолет Валтер, който всички мразеха, смятайки, че ако бъдат нападнати в пустинята, ще е по-добре да го хвърлят с надеждата да чукнат някой иракчанин по главата.

Получиха също така своите 1000 лири стерлинги във вид на пет златни суверена и „разписката за ташаците“. Този забележителен документ беше въведен при американците по време на Войната в Залива, но англичаните, които изпълняват бойни полети из тези места от двайсетте години на века, ги познаваха добре.

„Разписката за ташаците“ е писмо на арабски и шест бедуински диалекта. В него се казва следното: „Господин бедуин, човекът, който Ви представя това писмо, е британски офицер. Ако го върнете на най-близкия британски патрул, заедно с тестикулите му, и за предпочитане те да са там, където им е мястото, а не в устата, ще бъдете възнаграден с 5000 лири стерлинги в злато.“ Понякога това върши работа.

Комбинезоните им имаха рефлекторни петна по раменете, за да се забелязват от съюзнически спасителни отряди, ако пилотът падне в пустинята; но над левия горен джоб нямаше други отличителни знаци освен британското знаме.

След кафето идваше стерилизирането — не е така неприятно, колкото звучи. Всички пръстени, цигари, запалки, писма, семейни снимки се предават, не остава нищо, което би дало на онези, които го разпитват, ключ към личността на пленника. Претърсваше ги едно много красиво момиче — въздушните екипажи смятаха, че това е най-приятната част от полета, и по-младите пилоти слагаха скъпоценностите си на най-необичайни места, за да видят дали Памела ще ги намери. За щастие преди това тя бе работила като медицинска сестра и приемаше тези шеги съвсем спокойно и весело.

Един час до излитане. Някои от хората се хранеха, други не можеха, някои подремваха, други пиеха кафе с надеждата, че няма да им се допикае насред полета, трети повръщаха.

Микробусът отведе осемте мъже при самолетите, по които вече пълзяха хората от наземния персонал. Всеки пилот обиколи машината си, изпълнявайки ритуала за проверка преди полета. Накрая заеха местата си.

Първата задача беше да се наместят добре, да се пристегнат с коланите и да се свържат с радиосистемата Хав-куик, за да могат да разговарят. Сетне се включваше резервното захранване, от което всички стрелки на уредите започваха да подскачат.

Отзад влезе в действие Инерционният навигационен пулт, давайки възможност на Сид Блеър да внесе с помощта на клавиатурата планирания курс и завои. Уилямсън включи десния си двигател — „Ролс-Ройс РБ-199“, който започна тихо да вие. След това левия двигател.

Затвориха подвижния капак над кабината и тръгнаха към Номер едно, мястото, където трябваше да получат разрешение за излитане, оттам до мястото за излитане. Уилямсън хвърли поглед на дясно. Торнадото на Питър Джон беше до него и малко по-назад, отвъд партньора му — двата Буканиър. Вдигна ръка. В отговор се вдигнаха три облечени в бели ръкавици ръце.

Крачната спирачка включена, двигателите набират максимална мощност „на сухо“, Торнадото леко потрепери. Включи ускорителите и машината се затресе, задържана от спирачките. Последно вдигане на палец и три вдигнати за потвърждение палци. Отпусна спирачките, отскочи напред, под него пистата започна все по-бързо и по-бързо да проблясва, сетне вече бяха във въздуха, четири самолета в бойна формация, извивайки над тъмното море, зад тях останаха светлините на Манама, а те поеха курс към точката, където, някъде над границата на Саудитска Арабия с Ирак, ги чакаше танкерът.

Уилямсън изключи ускорителите и започна да набира височина 8000 метра със скорост 300 възела.

Двата двигателя РБ-199 са лакоми зверове, които при максимална мощност изразходват по 140 литра гориво на минута. Но когато се включи ускорителят, разходът нараства на внушителните 600 литра в минута, поради което и ускорителят се използва пестеливо — при излитане, в бой и при измъкване.

С помощта на радара откриха танкера Виктор в тъмното, приближиха се до него отзад и започнаха да бозаят от влачещите се зад него шлангове. Вече бяха изразходвали една трета от горивото си. Торнадо заредиха и се дръпнаха назад, за да освободят място на Буканиър. Сетне и четирите самолета се обърнаха и се спуснаха ниско над пустинята.

Уилямсън установи височина на полета за групата на 60 метра при скорост 480 възела и така се втурнаха в Ирак. Навигаторите поеха работата, определяйки първия от трите предвидени курса с два завоя, което щеше да ги доведе до началната точка от изток. Тъй като се намираха на по-голяма височина, те зърнаха изгряващото слънце, но долу в пустинята беше все още тъмно.

Уилямсън летеше с помощта на ТИАЛД, апарат за получаване на образи по топлинни излъчвания и с помощта на лазер, който се произвежда в преоборудвана фабрика за бисквити в покрайнините на Единбург. Представлява съчетание от малка телевизионна камера със свръхвисока разделителна способност, свързана с инфрачервен топлинен сензор. Ниско над черната пустиня пилотите могат да видят всичко пред себе си скалите, канарите, високите места и хълмовете в ярко сияние.

Точно преди слънцето да се покаже, се обърнаха на изходната точка за бомбена атака. Сид Блеър видя радиомачтата и каза на пилота си да коригира курса с един градус.

Уилямсън постави устройствата за пускане на бомбите в готовност и погледна към екрана пред себе си, който отчиташе километрите и секундите до пускането им. Беше се спуснал на 30 метра височина над равната местност и държеше същия курс. Някъде зад него партньорът му правеше същото. Движеше се точно навреме, постепенно отпускаше газта, за да не е на ускорител и да поддържа скорост при атака от 540 възела.

Когато слънцето се показа над хълмовете и първите му лъчи прорязаха тъмнината отдолу, той се намираше на 10 километра. Виждаше как металът блести, струпаните за претопяване коли, голямото сиво хале в центъра, двойните, обърнати към него врати.

Буканиър бяха на още шейсет метра над и на километър и половина зад него. Отброяването, което идваше от тях, започнало на изходната точка, продължаваше да звучи в ушите му. Десет километра, осем километра, някакво движение в района на обекта, шест километра.

— Маркирам — обяви навигаторът на първия Буканиър Лазерният лъч сочеше точно вратата на халето. На пет километра Уилямсън започна да вдига носа нагоре, закривайки целта от очите си. Нямаше значение, техниката щеше да свърши останалото. На сто и осемдесет метра екранът му каза да пусне бомбите. Щракна ключа. И трите половинтонни бомби изхвърчаха изпод самолета.

Тъй като се вдигаше нагоре, бомбите също се вдигнаха леко с него, преди земното привличане да си каже думата и да изпишат грациозна парабола надолу към халето.

Самолетът му олекна с тон и половина и бързо се издигна на триста метра, сетне изви на 135 градуса и продължи да дърпа кормилото към себе си. Торнадото се гмурна, обърна се към земята и се понесе обратно в посоката, откъдето бе дошло. Неговият Буканиър се мерна над него и се обърна на свой ред.

Навигаторът на Буканиър разполагаше с телевизионна камера в корема на самолета и видя как бомбите удариха право във вратите на халето. Целият район пред сградата бе обгърнат от пламък и дим, а там, където преди се намираше халето, се вдигна стълб от прах. Когато прахът започна да се стеле, трийсет секунди след старшия пилот дойде Питър Джоунс със своето Торнадо.

Навигаторът на Буканиър видя и още нещо. Движението, което беше забелязал преди, прие определена форма. Виждаха се оръдия. Той изкрещя:

— Имат Тройно-А!

Второто Торнадо се издигаше нагоре. Неговият Буканиър виждаше всичко. Халето беше сринато на парчета от първите три бомби, откривайки вътрешната постройка, изкривена и завита. Но сред остатъците от коли проблясваха изстрелите на противосамолетни оръдия.

— Пуснах бомбите — изкрещя Джоунс и дръпна своето Торнадо да направи максимално острия възможен завой. Неговият Буканиър също се изтегляше от целта, но системата ПЕЙВСПАЙК продължаваше да държи лъча си на остатъците от халето.

— Попадение! — изкрещя навигаторът на Буканиър.

Сред остатъците от автомобили проблесна пламък. Две изстреляни от рамо ракети САМ се понесоха след Торнадото.

След обръщането Уилямсън беше изправил самолета отново на шейсет метра над пустинята, но летеше в обратна посока, към вече изгрялото слънце! Чу гласа на Питър Джоунс, който изкрещя:

— Удариха ни!

Зад него Сид Блеър мълчеше. В яда си Уилямсън изпсува, обърна отново Торнадото си, смятайки, че може би има шанс със своето оръдие да отклони вниманието на иракските артилеристи. Късно.

Чу един от самолетите Буканиър да казва:

— Долу имат ракети — сетне видя Торнадото на Джоунс да се вдига, а отзад струята дим от пламтящия двигател, чу двайсет и пет годишният мъж съвсем ясно да казва:

— Падаме, катапултирам.

Никой от тях не можеше да направи нищо повече. При предишни полети Буканиър придружаваха Торнадо обратно. Сега вече се бяха разбрали да се прибират сами. Мълчаливо двамата пилоти прилепиха долната част на самолетите си върху пясъка на пустинята и не ги отлепиха оттам.

Лофти Уилямсън беше побеснял от яд. Смяташе, че са го излъгали, ала не беше така. Никой не знаеше за Тройното-А и ракетите, скрити в Ал-Кубай.

Високо над тях един ТР-1 изпращаше в Рияд снимки от бомбените попадения в реално време. Един Е-3 Сентри беше чул разговорите по радиото и съобщи в Рияд, че са загубили екипаж на Торнадо.

Лофти Уилямсън се върна сам, разказа всичко и изля гнева си върху онези, които избираха целите в Рияд.

В главната квартира на СЕНТАФ радостта на Стив Ланг и Чип Барбър, че Юмрукът на Бога е погребан в утробата, където е бил създаден, бе помрачена от загубата на двама млади мъже.

Двата Буканиър, носещи се със страхотна скорост над плоската като тепсия пустиня в Южен Ирак, зърнаха група пасящи бедуински камили; това постави пилотите пред труден избор, дали да прелетят встрани или под тях.

Глава 19

Бригадният генерал Рахмани седеше в кабинета си и размишляваше върху събитията от изминалите двайсет и четири часа с чувство на неизлечимо отчаяние.

Това, че бомбите и ракетите систематично разрушаваха основните командни центрове и военните заводи на неговата страна, не го тревожеше. Седмици по-рано бе предвидил такова развитие и сега то просто приближаваше надвисналото американско настъпление и падането от власт на човека от Тикрит.

Бе нещо, което беше планирал, за което беше копнял и очаквал с увереност, без в този ден, 11 февруари, да знае, че няма да стане. Рахмани беше много интелигентен човек, но не и ясновидец.

Тази сутрин го занимаваше собственото му оцеляване, доколко имаше вероятност да доживее деня, когато Саддам Хюсейн ще падне от власт.

Бомбардирането предишния ден на ядрения машиностроителен завод в Ал-Кубай, така хитро замаскиран, че никой не очакваше да бъде разкрит, разтърси из основи властващия в Багдад елит.

Минути след като британските самолети си отидоха, оцелелите артилеристи влязоха във връзка с Багдад, за да съобщят за нападението. Чувайки за станалото, д-р Джаафар Ал-Джаафар бе скочил в колата си, за да види на място какво е станало с неговия персонал под земята. Ученият беше изпаднал в ярост и по пладне се бе оплакал на Хюсейн Камел, под чието Министерство на гражданската и военната промишленост се намираше цялата ядрена програма.

Разправяха, че дребничкият учен крещял на зетя на Саддам как една програма, която от петдесет милиарда долара, изразходвани за въоръжение за едно десетилетие, беше погълнала осем милиарда, е била разрушена в мига на своя триумф. И в състояние ли е държавата да брани своите поданици и т.н. и т.н.?

Влиянието на иракския физик нямаше нищо общо с личната му физика — едва ли имаше повече от метър и петдесет и приличаше на комар. Твърдяха, че казал още много други неща.

Хюсейн Камел смирено докладвал на тъста си, който на свой ред изпаднал в ярост. Когато се случваше такова нещо, цял Багдад трепереше за живота си.

Учените под земята не само оцелели, но и избягали, защото заводът разполагал с тесен тунел, който извеждал на близо километър в пустинята и завършвал с кръгла шахта с железни стъпала в стената. Персоналът беше излязъл оттам, но щеше да е невъзможно да се придвижат тежки машини по същия път.

Главният пътнически и големият товарен асансьор представляваха огъната развалина на дълбочина шест метра. Да се възстанови, щеше да е върховно постижение на техниката и да отнеме седмици — седмици, с които, както подозираше Хасан Рахмани, Ирак не разполагаше.

Да бе само това, Рахмани щеше да изпитва истинско облекчение, защото живееше в голяма тревога от деня, в който се проведе заседанието в двореца преди началото на въздушната война — тогава, когато Саддам разкри съществуването на „своето“ устройство.

Сега Рахмани се тревожеше от налудничавата ярост на своя държавен глава. Вицепрезидентът Изат Ибрахим му се обади малко след пладне предишния ден — никога не бе чувал най-довереният човек на Саддам да звучи по този начин.

Ибрахим му каза, че президентът не бил на себе си от гняв, а когато той изпаднеше в такова състояние, обикновено се лееше кръв. Само кръвта успяваше да успокои яростта на човека от Тикрит. Вицепрезидентът даде ясно да се разбере, че от Рахмани се очаква да покаже резултати, при това бързо. Той попита Ибрахим:

— Какви резултати имате предвид?

— Открий откъде са разбрали — му изкрещя Ибрахим.

Рахмани влезе във връзка с приятели в армията, които бяха разговаряли с артилеристите — докладите им били категорични по една точка. Англичаните нападнали с два самолета. Имало още два, по-високо, но смятали, че са изтребители, осигуряващи прикритие; във всеки случай не пуснали никакви бомби.

След това разговаря с оперативното планиране на военновъздушните сили. Според тях, а неколцина от офицерите там бяха получили своята подготовка на Запад, нито един обект от голямо военно значение не би бил подложен на удар само с два самолета. По никакъв начин.

И така, разсъждаваше Рахмани, ако англичаните не са смятали, че гробището за стари автомобили е онова, за което се представя, тогава за какво са го смятали? Отговор вероятно можеха да дадат двамата свалени британски летци. Той лично с огромно удоволствие би провел разпитите, убеден, че с помощта на някои халюциногенни препарати ще ги накара да проговорят за няколко часа, при това истината.

От армията бяха потвърдили, че пилотът и навигаторът са заловени три часа след нападението, насред пустинята, като единия бил със счупен глезен. Обаче с невероятна бързина се появила група от АМАМ и отвела двамата летци. Никой не смееше да спори с АМАМ. Така двамата британци попаднаха в ръцете на Омар Хатиб. Нека Аллах бъде милостив към тях.

Рахмани разбираше, че след като не може да блесне с бързо предоставена информация, тогава ще трябва да измисли нещо друго. Въпросът беше — какво?

Само онова, което президентът очакваше, разбира се. А какво е то? Заговор, разбира се. Тогава щеше да получи заговор. Ключа към него щеше да даде предавателят.

Посегна към телефона и повика майор Мохсен Заид, ръководителя на радиопрослушването — отдела, натоварен да прихваща радиопредавания. Време беше отново да си поговорят.

На трийсет километра западно от Багдад се намира малкият градец Абу Граиб, място, което, без да се отличава с някаква забележителност, беше известно, макар и рядко споменавано в Ирак. Защото в Граиб се намира големият затвор, отделен почти изключително за разпити и задържане на политически затворници. Затова персоналът в него не беше от националната служба по затворите, а от тайната полиция АМАМ.

— В същото време, когато Рахмани повика при себе си своя специалист по радиопрослушване, към двойната порта от дебело дърво на затвора се приближи дълъг черен мерцедес. Разпознавайки човека в колата, двама пазачи се хвърлиха да отворят вратите. Тъкмо навреме, защото човекът в колата би могъл да накаже безмилостно онзи, който го е забавил и един миг с мудно изпълнение на възложената му работа.

Колата влезе и портите се затвориха. Седналият отзад в колата не удостои усърдието на пазачите с кимване или жест. Те бяха хора без значение.

Колата спря пред стъпалата към главната административна сграда.

Бригадният генерал Омар Хатиб слезе и напето изкачи стъпалата. По целия му път вратите бързо се отваряха пред него. Младши офицер, негов помощник, носеше куфарчето му.

За да стигне до кабинета си, Хатиб се качи на асансьор до петия, последен етаж, а когато остана сам, нареди да му донесат турско кафе и започна да разглежда докладите, които се изготвяха всекидневно с подробности за изтръгнатата от онези в мазето информация.

Независимо от вида, който си даваше, Омар Хатиб беше не по-малко разтревожен от колегата си в другата част на Багдад — човек, когото ненавиждаше точно толкова, колкото беше ненавиждан от него.

За разлика от Рахмани, който със своето частично английско образование, владеене на езици и вид на космополит беше по принцип обект на подозрение, Хатиб можеше да разчита на същественото предимство, а именно че беше от Тикрит. Докато вършеше добре работата, възложена му от президента, и поддържаше потока от признания за предателство, които задоволяваха жаждата на ненаситната параноя, той беше в безопасност.

Но последните двайсет и четири часа бяха тревожни. И на него му се бяха обадили по телефона, но му се обади зетят, Хюсейн Камел. Също както направи Ибрахим с Рахмани. Камел предаде новините за безкрайната ярост на президента по повод бомбардирането на Ал-Кубай и поиска резултати.

За разлика от Рахмани, Хатиб държеше в ръцете си двамата британски летци. От една страна, това му даваше преимущество, а от друга — представляваше клопка. Президентът щеше да иска да знае, при това бързо, какви инструкции са получили летците преди полета — какво всъщност знаеха съюзниците за Ал-Кубай и как са го научили?

Именно от него се очакваше информацията и вече петнайсет часа хората му обработваха летците — от седем предишната вечер, когато ги бяха докарали в Абу Граиб. До този момент нещастниците бяха издържали.

От двора под прозореца му достигна свистене, удар и тихо стенание. Челото на Хатиб се сбръчка озадачено, сетне се изглади, като се сети.

Във вътрешния двор под прозореца му висеше един иракчанин, вързан за китките на напречна греда. Пръстите на краката му стигаха точно на десет сантиметра от земята. Наблизо стоеше кана със солена вода, която вече не беше бистра, а тъмнорозова.

Имаше заповед всеки надзирател и войник, който прекосява двора, да спре, да вземе една от тръстиковите пръчки от каната и да нанесе удар отзад между врата и коленете на висящия мъж. Един ефрейтор под навеса отброяваше ударите.

Увесеният беше продавач на пазара, когото чули да казва, че президентът бил кучи син, и сега, макар и късно, трябваше да се научи да произнася името му с подобаващо уважение.

Интересното беше, че продължаваше да е жив. Това идваше да покаже колко жизнени са някои от тези обикновени хора. Търговецът беше понесъл петстотин удара, постигайки внушителен рекорд. Щеше да умре преди хилядния — никой досега не беше издържал хиляда. Другото интересно нещо беше, че го бе издал десетгодишният му син. Омар Хатиб отпи от кафето, отвъртя капачката на писалката си от масивно злато и се приведе над материалите.

Половин час по-късно на вратата се почука дискретно.

— Влез! — обади се той и вдигна очаквателно поглед. Имаше нужда от добри новини и само един човек можеше да почука, без преди това за него да съобщи помощникът му отвън.

Мъжът, който влезе, беше едър и дори собствената му майка трудно би могла да го нарече красив. Лицето му беше надупчено от прекарана в детството едра шарка, а там, където му бяха изрязали две кисти, лъщяха кръгли белези. Той затвори вратата след себе си и остана на място в очакване да го заговорят.

Беше сержант, макар върху изцапания му работен комбинезон да нямаше нашивки, но въпреки низшия си ранг принадлежеше към малцината, към които бригадният генерал изпитваше добри чувства. От персонала на затвора единствен сержант Али получаваше разрешение да седне в негово присъствие.

Хатиб посочи стол и му предложи цигара. Сержантът я запали и всмука дълбоко; работата му беше неприятна и уморителна, а цигарата — повод за почивка. Причината, поради която можеше да понася подобна фамилиарност от човек с низш ранг като Али, беше, че наистина се възхищаваше от него.

Хатиб високо ценеше хората, които носят резултати, а досега неговият доверен сержант не го бе разочаровал. Спокоен, методичен, добър съпруг и баща, Али беше истински професионалист.

— Е? — попита бригадният генерал.

— На навигатора му трябва още много малко, господин генерал, много малко. Пилотът… — Той сви рамене. — Може би час, може би повече.

— Нека ти напомня, че и двамата трябва да бъдат пречупени, Али, нищо не трябва да скрият. И онова, което казват, трябва да се потвърждава взаимно. Самият президент разчита на нас.

— Може би трябва да дойдете, господин генерал. Смятам, че до десет минути ще получите отговора, който чакате. Първо навигаторът, а сетне, като разбере, и пилотът ще пропее.

— Много добре.

Хатиб стана и сержантът отвори вратата пред него. Заедно слязоха с асансьора до първото равнище под земята. Там тръгнаха по един коридор, който водеше до стълбите към второто равнище. Покрай коридора имаше стоманени врати, а зад тях, клекнали сред собствената си мръсотия, бяха затворени седем американски екипажа, четири британски, един италиански и един пилот на кувейтски Скайхок.

На следващото равнище имаше още килии, две от тях заети. Хатиб надникна през прозорчето на вратата в първата.

Килията се осветяваше от гола крушка, стените й бяха опръскани със засъхнали екскременти и други кафяви петна — стара кръв. В средата, на пластмасов стол седеше напълно гол мъж, а по гърдите му течаха струйки повърнато, кръв и слюнка. Ръцете му бяха оковани в белезници зад него, а лицето му — покрито с качулка без прорези за очите.

Двама души от АМАМ, облечени в комбинезони, подобни на тези, които носеше сержант Али, стояха от двете му страни и поглаждаха с длани дългите по метър пластмасови маркучи, напълнени с асфалт, който ги прави по-тежки, без да се отразява на гъвкавостта им. Бяха отстъпили, за да си починат. Очевидно преди това бяха концентрирали вниманието си върху пищялите и капачките на коленете, защото кожата се беше смъкнала от тях и придобила синьо-жълт цвят.

Хатиб кимна и мина към следващата врата. През дупката видя, че вторият пленник не е с качулка. Едното му око беше напълно затворено, подпухналата плът на челото и бузата беше съединена със засъхнала кръв. Когато си отвори устата, вътре се видяха дупки на местата, където му бяха счупили зъбите и между смазаните му устни се показа кървава пяна.

— Тайн, Никлъс Тайн. Лейтенант. Пет-нула-едно-нула-девет-шест-осем.

— Навигаторът — прошепна сержантът. Хатиб също му отвърна шепнешком:

— Кой от нашите говори английски?

Али посочи с ръка онзи от ляво.

— Доведи го.

Али влезе в килията на навигатора и излезе с един от разпитващите. Хатиб проведе с него разговор на арабски. Мъжът кимна, влезе отново в килията и нахлузи качулката на главата на мъжа.

Едва тогава Хатиб разреши да отворят вратите на двете килии.

Англоговорящият се приведе към Ники Тайн и му заговори през плата. Говореше английски със силен акцент, но разбираемо.

— Добре, лейтенант, това беше. С теб свършихме. Няма повече да те бием.

Младият навигатор чу думите. Тялото му сякаш се свлече от облекчение.

— Но твоят приятел, той няма такъв късмет. Вече умира. Можем да го заведем в болница — чисти бели чаршафи, лекари, всичко, от което има нужда, или да го довършим. Ти ще избереш. Когато ни кажеш, ще спрем и ще го заведем в болница.

Хатиб кимна на сержант Али, който стоеше по-нататък в коридора. Той влезе в другата килия. През отворената врата се чу как пластмасовият бич се стоварва върху голи гърди. Сетне пилотът започна да крещи.

— Добре, снаряди — изкрещя Ники Тайн под качулката си, — престанете, копелета такива, беше склад за боеприпаси, за снаряди с бойни газове…

Ударите престанаха. От килията на пилота излезе задъхан Али.

— Гениален сте, господин бригаден генерал.

Хатиб сви скромно рамене и рече наставнически на своя ученик:

— Никога не подценявай сантименталността на англичаните и американците. Сега доведи преводачите, извлечи всички подробности, до последната. Когато имаш написан текст, ми го донеси.

Като се върна в кабинета си, бригадният генерал Хатиб се обади лично на Хюсейн Камел. Час по-късно Камел се обади на свой ред. Тъст му бил очарован; щял да свика съвещание, вероятно тази нощ. Омар Хатиб трябвало да бъде на разположение, в очакване да го повикат.

Същата вечер Карим започна отново да дразни Едит, мило и без злоба, този път за работата й.

— Не ти ли доскучава понякога в банката, мила?

— Не, работата е интересна. Защо питаш?

— О, не зная. Просто не мога да разбера как можеш да я смяташ за интересна. За мен би била най-скучната работа в света.

— Да, но не е толкова скучна.

— Добре де, какво й е интересното?

— Ами да боравиш със сметки, да правиш капиталовложения, такива неща. Това е важна работа.

— Глупости, да казваш „добро утро“, „да, господине“, „не, господине“, „разбира се, господине“ на хора, които осребряват чек за петдесет шилинга. Скучно.

Лежеше по гръб на леглото й. Тя също легна и се сгуши в него. Обичаше да го усеща до себе си.

— Понякога откачаш, Карим. Но те харесвам такъв. Винклербанк не издава чекове, тя не е търговска банка.

— Каква е разликата?

— Ние нямаме текущи влогове, нито клиенти с чекови книжки, които да влизат и излизат. Не работим по този начин.

— Без клиенти няма пари.

— Разбира се, че има пари, но в депозитни сметки.

— Никога не съм имал такава сметка — призна Карим. — Само малка текуща сметка. Във всеки случай предпочитам да държа парите си в брой.

— Не можеш да ги държиш в брой, когато става дума за милиони. Ще ти ги откраднат. Затова ги влагаш в банка и ги инвестираш.

— Искаш да кажеш, че старият Гемютлих борави с милиони, така ли? Пари на други хора?

— Да, милиони и милиони.

— Шилинги или долари.

— Долари, английски лири, милиони и милиони.

— Може, но аз не бих му доверил парите си.

Тя се изправи в леглото, този път наистина шокирана.

— Хер Гемютлих е честен човек. И през ум няма да му мине да излъже някого.

— На него и да не мине, на друг ще мине. Например… да кажем, познавам човек, който има сметка във Винклербанк. Името му е Шмит. Един ден влизам и казвам: „Добро утро, хер Гемютлих, казвам се Шмит и имам сметка при вас.“ Той поглежда в книгата и потвърждава: „Да, имате.“ Тогава му викам: „Бих искал да изтегля цялата сума.“ И когато истинският Шмит се появи, няма да е останало нищо. Затова предпочитам парите в брой.

Тя се засмя на неговата наивност, дръпна го надолу и му загриза ухото.

— Няма да мине. Най-вероятно хер Гемютлих ще познава твоя скъпоценен Шмит. Във всеки случай той ще трябва да се легитимира.

— Паспорти се подправят. Проклетите палестинци непрекъснато го правят.

— И ще има нужда от подпис, който ще сравни със спесимена при нас.

— Е и? Ще се упражнявам да подписвам Шмит.

— Карим, мисля че някой ден ще станеш престъпник. Лош човек си.

И двамата се закискаха на тази идея.

— Във всеки случай, ако си чужденец и живееш в чужбина, вероятно ще имаш шифрована сметка. Те са съвършено недостъпни.

Той се надигна на лакът и се втренчи в нея.

— Това пък какво е?

— Шифрована сметка, ли?

— Мммм.

После му обясни как действа системата.

— Това е лудост — избухна той, когато тя свърши. — Всеки може да се появи и да каже, че е негова. Ако Гемютлих не е виждал притежателя…

— Има процедури по установяване на самоличността, идиот такъв. Много сложни шифри, начини на писане на писма, определени начини, по които трябва да постави подписа — все неща, предназначени да потвърдят, че човекът е истинският притежател на сметката. Ако всичко не бъде изпълнено до последната подробност, хер Гемютлих няма да даде нищо. Така че е невъзможно да се представиш за притежателя.

— Трябва да има страхотна памет.

— О, ужасно си глупав. Всичко е записано. Ще ме заведеш ли на вечеря?

— Заслужила ли си я?

— Знаеш, че да.

— Е, добре. Но искам предястие.

Тя не разбра намека му.

— Имам предвид теб.

Посегна, пъхна пръст в ластика на оскъдните й пликчета и я придърпа към себе си в леглото. Тя се изсмя доволно. Претърколи се върху й и започна да я целува. Внезапно спря. Тя се стресна.

— Зная какво ще направя — прошепна той. — Ще наема касоразбивач, ще проникна в сейфа на стария Гемютлих и ще видя кодовете. Тогава ще мога да го направя.

Тя си отдъхна с облекчение, че не е променил намерението си да я люби.

— Няма да стане. Ммм. Направи го пак.

— Ще стане.

— Ааах. Няма.

— Ще стане. Непрекъснато разбиват сейфове. Четем във вестниците всеки ден.

Тя го опипа „там долу“ и се ококори.

— Охо, всичко това за мен ли е? Ти си чудесен, едър, здрав мъж, Карим, и аз те обичам. Но старият Гемютлих, както го наричаш ти, е малко по-умен от теб…

Минута по-късно вече не я интересуваше, колко е умен Гемютлих.

Докато агентът на Мосад се любеше във Виена, Майк Мартин монтираше своята сателитна чиния, тъй като наближаваше полунощ и единайсетият ден от месеца отстъпваше място на дванайсетия.

Тогава на Ирак му оставаха осем дни до настъплението, насрочено за 20 февруари. Южно от границата най-северната част от пустинята, която принадлежеше на Саудитска Арабия, беше настръхнала от най-голямото струпване на войска и оръжия, оръдия, танкове и запаси върху такова малко парче земя от Втората световна война насам.

Безжалостният пердах от въздуха продължаваше, макар че повечето от обектите в първоначалния списък на генерал Хорнър вече бяха „посетени“, понякога два, че и повече пъти. Въпреки внасянето на допълнителни цели поради краткотрайния бараж от ракети Скъд срещу Израел, първоначалният план беше спазен. Всички известни фабрики за производство на оръжия за масово унищожение бяха направени на прах и пепел и това включваше дванайсет нови, добавени по информация от Йерихон.

На практика иракската авиация беше престанала да съществува като действено бойно средство. Нейните изтребители-прехващачи, когато се случеше да влязат в бой със самолетите на съюзниците, рядко се връщаха в базите си, а към средата на февруари вече не се и опитваха. Елитната част от изтребителната и изтребително-бомбардировачната авиация съзнателно бе изпратена в Иран, където моментално я конфискуваха. Останалите бяха разрушени в блиндираните си хангари или разбити на парчета, ако ги свареха на открито.

На най-високо равнище командването на съюзниците не можеше да разбере защо Саддам е предпочел да изпрати най-добрите си бойни самолети на стария враг. Причината бе, че той твърдо вярваше, че след определена дата нито една страна в района няма да има друг избор освен да преклони глава пред него, и тогава той щеше да си върне бойните машини.

По това време в страната почти не беше останал здрав мост или пък работеща електростанция.

Към средата на февруари съюзниците все повече съсредоточаваха усилията си срещу иракската армия в Южен Кувейт и отвъд кувейтската граница, в съседен Ирак.

От северната саудитска граница до шосето Багдад-Басра Въздушните крепости обстрелваха позициите на артилерията, танковете, ракетните батареи и пехотата. Американските А-10 Тъндърболт, получили прякора „летящите глигани“, бродеха навсякъде и правеха онова, което умееха най-добре, а именно — унищожаваха танкове. На самолетите Игъл и Торнадо също бяха възложили задачата да „мачкат танкове“.

Съюзническите военачалници в Рияд не знаеха, че има още четирийсет големи завода за производство на оръжие за масово унищожение, скрити под пустините и в планините, нито че военновъздушните бази, построени от белгийската компания „Сикско“, продължават да стоят непокътнати.

След атаката срещу фабриката Ал-Кубай настроението беше по-весело не само на четиримата генерали, които знаеха какво всъщност е имало там, а и на представителите на ЦРУ и СИС в Рияд.

Това настроение намери отражение в краткото съобщение, което Майк Мартин получи тази нощ. В началото ръководителите съобщаваха за успеха на мисията на Торнадо, въпреки загубата на един самолет. По-нататък го поздравяваха, че е останал в Багдад въпреки разрешението да се махне, както и за цялата му мисия. Накрая му казваха, че по-нататъшното му оставане е излишно. На Йерихон трябваше да се изпрати едно последно съобщение в смисъл, че съюзниците му благодарят, парите му са изплатени, а връзката ще бъде възстановена след войната. Тогава, твърдяха те, за да бъде в безопасност, той наистина трябва да избяга в Саудитска Арабия, преди да е станало късно.

Мартин затвори апаратурата си, прибра я и полежа така, преди да заспи. Интересно, мислеше си той, армиите няма да дойдат в Багдад. Ами Саддам, не беше ли той предмет на цялата операция? Нещо се бе променило.

Ако знаеше за съвещанието, което се провеждаше в седалището на Мухабарат, на около половин километър от него, сънят на Майк Мартин нямаше да е така спокоен.

Когато става дума за техническа компетентност, хората се делят на четири вида: опитни, много добри, блестящи и „родени“. Последната категория не включва просто подготовка, а попада в сфера, където всички технически знания се съчетават с вроден усет, с природен инстинкт, шесто чувство, любов към предмета и машините, която няма как да намери място в учебниците.

Когато ставаше въпрос за радио, майор Мохсен Заид попадаше в категорията „роден“. Съвсем млад, той носеше очила с дебели стъкла, които му придаваха вид на бухал, на прилежен ученик. Заид живееше заради радиотехниката. Квартирата му беше осеяна с последните западни списания, а щом попаднеше на ново устройство, което би могло да повиши резултатността на поверения му отдел, той настояваше да го получи. Тъй като ценеше своя човек, Хасан Рахмани се стараеше да му го достави.

Малко след полунощ двамата мъже седяха в кабинета на Рахмани.

— Някакъв напредък? — попита Рахмани.

— Може би — отвърна Заид. — Там е, това е сигурно. Бедата е, че използва кратки „откоси“, които са почти неуловими. Много кратки. Но с професионализъм и търпение човек понякога може да хване такава станция, дори „откосите“ да са само от по няколко секунди.

— Кога ще стане това?

— Ами сведох честотите на излъчване до относително тесен диапазон в свръхвисоките честоти, което улеснява работата. Преди няколко дни ми излезе късметът. За всеки случай прослушвахме една тясна честотна ивица и той започна да предава. Слушайте.

Заид извади един касетофон и помещението се изпълни с пълна каша от звуци. Рахмани изглеждаше объркан.

— Това ли е?

— Шифровано е, разбира се.

— Разбира се — каза Рахмани. — Можеш ли да откриеш шифъра?

— Почти сигурно не. Шифроването става със силиконов чип, в който е вложена сложна комбинация от микросхеми.

— И не може да се дешифрира, така ли? — Рахмани преставаше да разбира; Заид живееше в свой собствен свят и говореше на собствения си език. Не полагаше никакво усилие да говори с прости думи на своя началник.

— Това не е шифър. За да се превърне тази каша в първоначалните думи, е необходим още един силиконов чип. Пермутациите наброяват стотици милиони.

— Тогава какво е станало?

— Станало е това, господин бригаден генерал, че имам идея.

Хасан Рахмани се приведе възбуден напред:

— Идея ли?

— Да, при това втора по ред. И знаете ли какво? Това предаване беше излъчено посред нощ, трийсет часа преди бомбардировката над Ал-Кубай. Предполагам, че в него са се съдържали подробностите за ядрения завод. Има и още нещо.

— Продължавай.

— Той е тук.

— Тук в Багдад ли?

Майор Заид се усмихна и поклати глава. Беше запазил най-хубавата част за края. Искаше да бъде оценена както трябва.

— Не, господин генерал, той е тук, в Мансур. Смятам, че е в един квадрат от два на два километра.

Рахмани напрегнато започна да мисли. Това означаваше, че са близко, невероятно близко. Телефонът иззвъня. Той слуша няколко секунди, сетне сложи слушалката на място и стана.

— Викат ме. Едно последно нещо. Още колко прихващания ти трябват, докато го засечеш с точност? В рамките на един блок или дори на една къща?

— Ако имам късмет — едно. Първия път може да не го хвана, но при първото прихващане смятам, че ще мога. Моля се да изпрати дълго съобщение, да предава няколко секунди. Тогава ще ви дам квадрат сто на сто метра.

Рахмани дишаше тежко, докато слизаше към чакащата го кола. За срещата с президента пристигнаха в два автобуса с черни прозорци. В единия бяха седемте министри, в другия шестте генерали и тримата ръководители на разузнаването. Никой не знаеше къде отиват, а седналият отвъд преградата шофьор просто следваше моториста. На деветимата във втория автобус разрешиха да слязат от него едва когато спря в ограден със стени двор. Бяха пътували по обиколен път в продължение на четирийсет минути. Рахмани прецени, че се намират в провинцията, на около петдесет километра от Багдад. Не се чуваше шумът от движението, а светлината на звездите очертаваше смътно голяма вила със затъмнени прозорци.

В просторния хол вече стояха седемте министри. Генералите заеха определените им места и зачакаха мълчаливо. Охраната посочи на д-р Убайди от задграничното разузнаване, на Рахмани от контраразузнаването и Омар Хатиб от тайната полиция да седнат на трите стола с лице към единичния голям тапициран стол, отделен за президента.

Човекът, който бе изпратил да ги повикат, влезе няколко минути по-късно. Всички станаха, а той им даде знак да седнат.

Някои от тях не бяха виждали президента повече от три седмици. Изглеждаше напрегнат, с торбички под очите, а бузите му бяха по-увиснали.

Без предисловия Саддам Хюсейн пристъпи към темата на заседанието. Имало е бомбардировка — всички знаеха за нея, дори и онези, които преди това нямаха представа за съществуването на мястото, наречено Ал-Кубай.

Бомбардираният обект е бил толкова секретен, че едва ли повече от дузина мъже в Ирак са знаели точно къде се намира. И въпреки това са го бомбардирали. Никой освен най-високопоставените хора в страната и неколцина верни на каузата технически лица са посещавали това място, и то с вързани очи или в превозни средства с черни прозорци, и въпреки това то е било бомбардирано.

В помещението цареше мълчание, мълчание, породено от страх. Генералите Ради от пехотата, Кадири от танковите войски, Ридха от артилерията и Мусули от инженерните войски бяха вперили неподвижен поглед в килима пред себе си.

Нашият другар, Омар Хатиб, разпитал двамата британски летци, говореше президентът. Сега той щял да обясни какво се е случило.

Никой не поглеждаше към президента, но сега всички очи се преместиха към тънкия като върлина Омар Хатиб.

Мъчителя стоеше с поглед, вперен в корема на държавния глава, който седеше с лице към него от другата страна на помещението.

Летците проговорили, рече с равен глас той. Нищо не скрили. Командирът на ескадрилата им казал, че съюзнически самолети са забелязали камиони, армейски камиони, как влизат и излизат в едно предприятие за нарязване на стари автомобили. От това Кучите синове останали с впечатление, че предприятието скрива склад за боеприпаси, по-конкретно там са складирани снаряди с боен газ. Не са погледнали на него като обект с висок приоритет и не смятали, че ще има някаква противосамолетна отбрана. Така че за нападението отделили само два самолета, с още два над тях да бележат целта. Не са имали други машини, за да смажат Тройното-А, защото не са смятали, че ще има такова. Те, пилотът и навигаторът, не знаели нищо повече.

Президентът кимна към генерал Фарук Ридха.

— Вярно ли е или е лъжа, рефик?

— За тях е нормално, господин президент — отговори човекът, който командваше артилерията и ракетите САМ, — да изпратят първо изтребителите, снабдени с ракети за поразяване на отбраната, сетне бомбардировачите за обекта. Винаги правят така. Досега не се е случвало да се изпратят само два самолета без подкрепа за обект с висок приоритет.

Саддам предъвка отговора, без тъмните му очи да издават какво мисли. Това беше част от властта, която имаше над тези мъже — те никога не знаеха как ще реагира.

— Има ли някаква възможност, рафик Хатиб, тези хора да са скрили нещо от теб, да знаят нещо повече от онова, което са казали?

— Не, господин президент, те бяха… убедени да сътрудничат напълно.

— Тогава с това се приключва въпросът, така ли? — попита президентът тихо. — Нападението е било просто нещастна случайност.

Навсякъде из стаята закимаха глави. Когато отекна крясъкът, всички се парализираха.

— ГРЕШИТЕ! Всички грешите!

За секунда гласът се върна към тих шепот, но страхът се бе вселил. Всички те знаеха, че мекият тон би могъл да предшества най-страшни разкрития, най-жестоки наказания.

— Не е имало камиони, не е имало армейски камиони. Обяснение, дадено на пилотите в случай, че ги заловят. Има още нещо, не е ли така?

Повечето вече се потяха, въпреки климатичната инсталация. Винаги е ставало така, когато тиранът на племето е викал магьосника да открие вещицата и всички от племето са седели и треперели да не би жезълът му да посочи него или нея.

— Има заговор — прошепна президентът. — Има предател. Някой е предател, който заговорничи срещу мен.

Потъна в мълчание и ги остави да треперят. После се обърна към тримата мъже, които седяха точно срещу него.

— Намерете го! Намерете го и го доведете при мен. Той ще разбере какво е наказанието за такива престъпления. Той и цялото му семейство.

Напусна стаята сърдито, последван от личния си телохранител. Шестнайсетте мъже не смееха дори да се погледнат. Щеше да има жертвоприношение. Никой не знаеше кой ще бъде пожертван. Всеки се боеше за себе си, да не е казал случайно нещо, макар и това да не беше задължително. Петнайсет от мъжете стояха настрана от шестнайсетия — онзи, който щеше да посочи вещицата, човека, когото наричаха Ал-Муаззиб, Мъчителя. Той щеше да поднесе жертвата.

И Хасан Рахмани запази мълчание. Не остана време да спомене за прехванатите радиопредавания. Операциите, ръководени от него, бяха деликатни, изтънчени и основани на детективска работа, на истинско разузнаване. Последното, което би желал, беше да чуе как дебелите ботуши на АМАМ трополят по неговите проучвания.

Изтръпнали от ужас, министрите и генералите се върнаха към задълженията си в нощния мрак.

— Не ги държи в сейфа на кабинета си — каза Ави Херцог, наричан още Карим, на своя ръководител Гиди Барзилаи, докато закусваха късно сутринта на следващия ден.

Срещата беше безопасна, в апартамента, където живееше Барзилаи. Херцог се обади от телефонна кабина едва след като Едит Харденберг беше влязла в банката. Скоро след това пристигнаха хората от Ярид, направиха „кутия“ около своя колега и го придружиха до мястото на срещата, за да са сигурни, че няма и най-малък шанс да го проследят. Ако му беше пораснала „опашка“, щяха да я видят. Такава им беше специалността.

Гиди Барзилаи се приведе през покритата със съдове маса, със светнали очи.

— Чудесно, пиленцето ми, сега зная къде не държи шифрите. Въпросът е къде са всъщност?

— В бюрото му.

— В бюрото ли? Ти си луд. Всеки може да го отвори.

— Виждал ли си го?

— Бюрото на Гемютлих ли? Не.

— Очевидно е много голямо, много претрупано с украси и много старо. Истинска антика. Освен това в него има отделение, което е толкова трудно да се открие, че Гемютлих го смята за по-сигурно от какъвто и да е сейф. Според него един крадец може да се захване със сейфа, но никога няма да се сети за бюрото. А дори да го претърси, никога няма да открие отделението.

— И тя не знае къде е то?

— Не знае. Не го е виждала отворено. Той винаги се заключва в кабинета, когато трябва да направи справка.

Барзилаи премисли казаното.

— Хитро копеле. Не мислех, че е способен на такова нещо. Знаеш ли, че вероятно е права?

— Мога ли вече да скъсам, да сложа край на връзката?

— Не, Ави, все още не. Ако е така, справил си се блестящо. Но не си отивай, продължавай да разиграваш театър. Ако изчезнеш сега, тя ще се сети за последния ви разговор, ще събере две и две и ще има пристъп на разкаяние, или нещо от този род. Остани с нея, говорете, но никога повече на тема банки.

Барзилаи обмисли проблема, пред който стоеше. Никой от хората му във Виена не беше виждал бюрото, но имаше друг човек, който го беше виждал.

Той изпрати кодирано съобщение до Коби Дрор в Тел Авив. Там повикаха „наблюдателя“ и го настаниха в една стая с художника.

Наблюдателят не беше много талантлив човек, но имаше едно качество, което бе смайващо — зрителна памет. В продължение на пет часа седя със затворени очи и се връща мислено към разговора си с Гемютлих, докато се представяше за адвокат от Ню Йорк. Основната му задача тогава беше да открие следи от алармена инсталация върху прозорците и вратите, стенен сейф или жици, които говорят за сигнални датчици — всички номера, които правят едно помещение сигурно. Това беше отбелязал и докладвал. От бюрото въобще не се бе интересувал тогава. Но седмици по-късно, седнал в помещението под булевард „Цар Саул“, той можеше да затвори очи и да види всичко отново.

Чертичка по чертичка той описа бюрото на художника. От време на време поглеждаше нарисуваното, правеше поправки и пак започваше. Художникът работеше с туш, с тънко перо и оцветяваше с водни бои. След пет часа той създаде точна оцветена рисунка на бюрото, което се намираше в кабинета на хер Волфганг Гемютлих във Винклербанк, на улица „Балгасе“ във Виена.

Картината замина с дипломатическата поща от Тел Авив за посолството на Израел в Австрия. Гиди Барзилаи я получи след два дни.

Преди това прегледаха списъка на саяните из цяла Европа и сред тях откриха някой си мосю Мишел Леви, антиквар на булевард „Распай“ в Париж, смятан за един от водещите специалисти по класически мебели на континента.

Едва през нощта на четиринайсети, същия ден, когато Барзилаи получи рисунката във Виена, Саддам Хюсейн свика отново министрите, генералите и началниците на тайните служби.

И отново заседанието стана по искане на началника на АМАМ Омар Хатиб, който беше предал вестта за успеха си чрез зетя Хюсейн Камел, и отново то се проведе в една вила през нощта.

Президентът влезе в помещението и махна на Хатиб да докладва какво е открил.

— Какво да кажа, господин президент? — Началникът на тайната полиция вдигна ръце, а после ги отпусна безпомощно. Един майсторски изигран етюд на скромност.

— Както винаги президентът излезе прав. Наистина бомбардировката на Ал-Кубай не е била случайна. Наистина е имало предател и той е заловен.

Стаята забръмча от подлизурски изблик на учудване. Човекът, който седеше на тапицирания стол с права облегалка, с гръб към стената без прозорци, разцъфна в усмивка и вдигна ръце да сложи край на тези ненужни овации. Те престанаха, но не веднага.

„Нали бях прав, говореше усмивката, не съм ли винаги прав?“

— Как откри всичко, рафик? — попита президентът.

— Съчетание от късмет и детективска работа — призна скромно Хатиб. — Колкото до късмета, знаем, че е дар от Аллах, който се усмихва благосклонно на нашия президент.

— Два дни преди нападението на бомбардировачите на Бени Наджите, на близкия път е имало контролно-пропускателен пост. Просто най-рутинна, случайна проверка от моите хора, които проверявали за дезертьори, контрабандни стоки… Отбелязали са номерата на колите.

Преди два дни ги проверих и установих, че повечето от тях са били местни — пикапи и камиони. Но е имало и една скъпа кола, с багдадска регистрация. Издирихме собственика — човек, който е имал причина да посети Ал-Кубай. Но като се обадихме по телефона, се уверихме, че не е посещавал завода. Защо тогава е бил в района, запитах се аз.

Хасан Рахмани кимна. Това наистина беше добра детективска работа, стига да беше вярно. Не подобаваше на Хатиб, който обикновено разчиташе на грубата сила.

— И защо е бил там? — поиска да знае президентът.

Хатиб замълча в стремежа си да постигне максимален ефект.

— За да отбележи точното описание на депото за нарязване на старите автомобили, да определи разстоянието от най-близкия отличителен белег на местността и точните посоки по компаса — всичко, от което ще има нужда една авиация, за да го намери.

Присъстващите изпуснаха шумно дъх.

— Но това стана по-късно, господин президент. Първо поканих този човек при мен в централата на АМАМ, за да си поговорим откровено.

Хатиб се върна мислено към откровения разговор в Садун, Багдад, в мазето под централата на АМАМ, известно като Гимнастическия салон.

Обикновено Омар Хатиб оставяше подчинените му да провеждат разпитите, задоволявайки се с това, да определя доколко жестоки да са и да надзирава резултата. Но случаят беше толкова деликатен, че пое задачата лично, оставяйки всички останали зад непропускащата звуци врата.

От тавана на килията се подаваха две стоманени куки, на разстояние метър една от друга, а от тях висяха две къси вериги, прикачени на дървена летва. Беше накарал да вържат китките на заподозрения в краищата на гредата, така че мъжът висеше с ръце, разтворени на разстояние един метър. Тъй като не стояха вертикално, натоварването на ставите ставаше още по-голямо.

Краката висяха на десет сантиметра от пода, като глезените им бяха вързани на друг, дълъг един метър прът. Тази поза във формата на „X“ откриваше достъп до всички части на тялото, а тъй като висеше в средата на помещението, до него можеше да се стигне от всички страни.

Омар Хатиб остави окървавената палмова пръчка на една маса и застана отпред. Маниакалните писъци на мъжа при първите петдесет удара бяха престанали, замрели до умолителен шепот. Хатиб се втренчи в лицето му.

— Ти си глупак, приятелю. Можеш толкова лесно да сложиш край на всичко това. Предал си президента, но той е милостив. Имам нужда само от признанието ти.

— Не, кълна се… уа-Аллах-ел-Адхим… в името на Великия Аллах, никого не съм предавал.

Мъжът плачеше като дете, по лицето му се стичаха сълзи на агония. Мекушав е, отбеляза Хатиб, няма да му трябва много.

— Да, предал си. Предал си Кабдату Аллах. Нали знаеш какво означава това?

— Разбира се — изхленчи мъжът.

— И знаеш къде е прибран на сигурно място?

— Да.

Хатиб вдигна коляно и го заби в откритите тестикули. Мъжът би искал да се превие на две, но не можеше. Той повърна, повърнатото потече по голото тяло и започна да капе от края на пениса.

— Да… какво?

— Да, сайди.

— Така е по-добре. А къде беше скрит Юмрукът на Бога, та нашите врагове да не знаят?

— Не, сайди, това е тайна.

Ръката на Хатиб се стрелна и зашлеви увисналия мъж по лицето.

— Манюк, мръсен манюк, а тогава как днес на разсъмване вражеските самолети го бомбардираха и унищожиха нашето оръжие?

Затворникът разтвори широко очи, шокът му надви срама от обидата. Манюк на арабски означава мъж, който играе пасивна роля в хомосексуалното съвкупление.

— Но това не е възможно. Никой, освен малцина не знае за Ал-Кубай…

— Но враговете знаеха… те го съсипаха.

— Сайди, кълна се, това не е възможно. Никога не могат да го намерят. Човекът, който го построи, полковник Бадри, го маскира така добре…

Разпитът продължи още половин час до неизбежния си край.

От размислите му го изтръгна самият президент.

— А кой е той, нашият предател?

— Инженерът, доктор Салах Сиддики.

Всички ахнаха. Президентът кимна бавно, сякаш е подозирал този човек открай време.

— Може ли да попитам — обади се Хасан Рахмани, — за кого е работила тази отрепка?

Хатиб хвърли отровен поглед към Рахмани и не отговори веднага.

— Това не каза.

— Но ще каже, ще каже — настоя президентът.

— Господин президент — промърмори Хатиб. — Трябва да ви докладвам, че за съжаление в този момент от признанията си предателят умря.

Рахмани скочи на крака, пренебрегвайки протокола.

— Господин президент, трябва да протестирам. Това е проява на смайваща некадърност. Предателят трябва да е имал връзка до враговете, някакъв начин да изпраща съобщенията си. Сега никога няма да научим.

Хатиб му хвърли изпълнен с такава омраза поглед, че Рахмани, който като ученик при господин Хартли беше чел Киплинг, си спомни за Крейт, пепелянката, която съскала: „Внимавай, аз съм смъртта!“

— Какво имаш да кажеш? — попита президентът.

Хатиб беше изпълнен с разкаяние.

— Господин президент, какво мога да кажа? Мъжете, които служат под моя команда, ви обичат като баща, не, повече дори. Готови са да умрат за вас. Когато чули мръсният предател да си признава… са се престарали.

Глупости! — помисли си Рахмани. Но президентът кимна бавно. Такива слова обичаше да чува.

— Разбираемо е — рече той. — Такива неща се случват. А ти, бригаден генерал Рахмани, който критикуваш колегата си, постигнал ли си някакъв успех?

Направи впечатление, че не се обърна към Рахмани с думата рафик, другарю. Трябваше да внимава, много да внимава.

— Има предавател, господин президент, и той е в Багдад.

И разкри онова, което му бе казал майор Заид. Мислеше да добави едно последно изречение: „Още едно предаване и ако го прихванем, смятам, че ще уловим човека, който работи с предавателя“, но реши, че за това е още рано.

— Сега, след като предателят е мъртъв — рече президентът, мога да разкрия пред вас онова, което не можех да ви кажа преди два дни. Юмрукът на Бога не е унищожен, дори не е погребан. Едно денонощие преди нападението наредих да го преместят на по-сигурно място.

Дълго не стихнаха аплодисментите, с които приближените изразиха възторга си пред невероятния гений на своя ръководител.

Той им каза, че устройството е заминало в Крепостта, чието местоположение не ги интересува, а от Каала ще бъде изстреляно, за да промени хода на историята в деня, в който първият американец стъпи на свещената земя на Ирак.

Глава 20

Вестта, че британските Торнадо са пропуснали истинската си цел в Ал-Кубай, здраво разтърси мъжа, известен просто като Йерихон. Едва намери сили да се изправи и да аплодира президента с подобаващо обожание.

В автобуса със затъмнени стъкла, седнал наред с другите генерали на връщане към центъра на Багдад, той седеше мълчалив най-отзад, потънал в собствените си мисли.

Че използването на устройството, което вече се намираше другаде, скрито на някакво място, наречено Каала или Крепостта, за което не бе чувал и чието местоположение не знаеше, би могло да причини гибелта на много хора, никак не го вълнуваше.

Интересуваше го собственото му положение. От три години беше поставил на риск всичко — разобличаване, провал и ужасна смърт, — за да предава режима в страната си. Целта му беше не просто да натрупа огромно лично богатство в чужбина; това вероятно би могъл да направи с изнудване и кражби в самия Ирак, макар и то да криеше рискове.

Целта беше да се оттегли в чужбина с нова самоличност и минало, осигурени от чуждите му господари, скрит под плаща им, в безопасност от убийците, изпратени да му отмъстят. Видял бе съдбата на онези, които просто крадяха и бягаха — те живееха във вечен страх, докато един ден отмъстителите от Ирак ги намираха.

Той, Йерихон, искаше не само богатство, а и сигурност, така че се зарадва, че вместо Израел ще го ръководят американците. Те щяха да се погрижат за него, да спазят, споразумението, да му създадат нова самоличност, давайки му възможност да се превърне в друг човек, с друга националност, да си построи палат край морето в Мексико и да заживее в разкош и безгрижие.

Сега нещата се бяха променили. Ако запазеше мълчание и устройството бъде използвано, щяха да помислят, че ги е лъгал. Това не беше вярно, но те нямаше да му повярват. Каквото и да станеше, американците щяха да блокират сметката му и всичко щеше да отиде по дяволите. Трябваше по някакъв начин да ги предупреди, че е станала грешка. Още малко рискове и всичко щеше да приключи — Ирак щеше да бъде сразен, президентът свален, а той, Йерихон, щеше да се е измъкнал надалеч.

Останал сам в кабинета си, написа съобщението както винаги на арабски, на тънка хартия, която не заема много място. Обясни за съвещанието тази вечер; че когато е изпратил последното си съобщение, устройството все още е било в Ал-Кубай, както бе казал, но четирийсет и осем часа по-късно, когато самолетите са атакували, то вече не е било там. Че грешката не е негова.

Продължи и разказа всичко, което знаеше: че има тайно място, наречено Крепостта, че устройството се намира там и от нея ще бъде изстреляно, когато първият американец пресече иракската граница.

Малко след полунощ взе кола без отличителни знаци и изчезна в покрайнините на Багдад. Никой не оспори правото му да го направи — никой не би посмял. Сложи съобщението под една плоча в стария двор край улица „Абу Науас“, сетне драсна знака с тебешир зад черквата „Свети Йосиф“ в Християнския квартал. Този път знакът беше малко по-различен. Надяваше се невидимият човек, който прибира съобщенията му, да не загуби много време.

Случи се така, че Майк Мартин напусна съветската вила рано сутринта на 15 февруари. Руската готвачка му беше дала дълъг списък от пресни продукти, които трябваше да закупи, а това щеше да е изключително трудно. Храната започваше да не достига. Проблемът беше в транспортирането, а не в производството на селяните в провинцията. Повечето мостове бяха съборени, а Централен Ирак представлява терен, прорязан от множество реки, които напояват земеделските земи. Принудени да плащат, за да ги превозят през реките, производителите предпочитаха да си останат у дома.

За късмет Мартин започна с пазара за подправки на улица „Шурджа“, сетне мина по уличката зад черквата „Свети Йосиф“. Стресна се, когато видя знака с тебешир.

На тази стена се изписваше полегнала осмица, с единична къса черта, нанесена хоризонтално там, където се пресичаха двата кръга. Но беше предупредил Йерихон, че ако някога има нещо наистина много спешно, вместо черта трябва да има две малки кръстчета, по едно във всеки от кръговете на осмицата. И днес кръстчетата бяха там.

Завъртя с все сили педалите към двора с тайника, изчака наоколо да се обезлюди, пъхна ръка и напипа тънкото пликче. По пладне вече беше обратно във вилата, където обясни на разгневената готвачка, че е положил всички усилия, но продуктите ще закъснеят повече от друг път, затова се налагало следобед пак да отиде.

Когато прочете съобщението, му стана ясно защо Йерихон е изпаднал в паника. Мартин състави свое собствено съобщение, обяснявайки в Рияд защо сега се смята принуден да поеме нещата в собствените си ръце и да взема самостоятелни решения. Нямаше време за съвещания в Рияд и по-нататъшна размяна на съобщения. За него лично най-неприятната част от доклада на Йерихон беше, че иракското контраразузнаване знае за съществуването на таен предавател, който изпраща сгъстени съобщения. Нямаше как да разбере колко близо са до него, но трябваше да приеме, че повече не може да разменя съобщения с Рияд. Затова сам взе решение.

Прочете съобщението на Йерихон първо на арабски, сетне собствения си превод. Добави към това написаното от него и се приготви да предава.

До късно през нощта нямаше „прозорец“ за предаване — винаги използваха нощта, за да са сигурни, че хората в къщата на Куликов ще са дълбоко заспали. Но също като Йерихон и той разполагаше с аварийна процедура.

Състоеше се в излъчването на единичен продължителен звук, в случая тънко пищене на съвършено различна честота, далеч извън обикновения високочестотен диапазон.

Увери се, че иракският шофьор е с първия секретар Куликов в посолството, в центъра на града, а прислужникът и съпругата му обядват. Сетне, въпреки че рискуваше да го открият, изправи сателитната чиния близо до отворената врата и изпрати сигнала.

В някогашната спалня, сега превърната в радиокабина, премига лампичка. Беше един и половина на обяд. Дежурният радист, който обслужваше нормалния трафик между вилата и Сенчъри Хаус в Лондон, остави всичко друго, викна през вратата за помощ и се настрои на „приемане“ на честотата на Мартин за деня.

Вторият радист пъхна глава през вратата и попита:

— Какво става?

— Викни Стив и Саймън! Черната мечка се обажда аварийно.

Човекът изчезна. Мартин даде на Рияд петнайсет минути, сетне излъчи основното си предаване.

Антената в Рияд не беше единствената, която улови сигнала. Друга сателитна чиния, извън Багдад, която неумолимо прослушваше високочестотния диапазон, хвана част от него. Съобщението беше толкова дълго, че дори и съкратено трая четири секунди. Иракските радисти хванаха последните две и засякоха точната посока.

Веднага след като предаде съобщението, Мартин прибра апаратурата си под плочите на пода. Едва свършил и чу стъпки по дребните камъчета отвън. Беше руският прислужник, който, изпаднал в порив на щедрост, идваше да му предложи цигара „Балкан“. Мартин я прие с много поклони и промърморени „шукрън“. Руснакът, горд с добрата си душа, се върна в къщата.

„Нещастно копеле, помисли си той, какъв живот.“

Когато остана отново само, нещастното копеле започна да пише на арабски върху блока с листове за въздушна поща, които държеше под сламеника си. Докато вършеше това, един радиогений, на име майор Заид, седеше вторачен над карта в много голям мащаб на града, по-специално на квартала Мансур. Когато свърши с изчисленията си и ги провери отново, той се обади на бригадния генерал Хасан Рахмани в централата на Мухабарат. Тя се намираше на не по-малко от половин километър от ромбчето, оградено със зелено мастило в рамките на Мансур. Определиха му среща за четири часа.

В Рияд Чип Барбър крачеше из хола на вилата с компютърната разпечатка в ръка и псуваше, както не беше псувал, откак напусна морската пехота преди трийсет години.

— Какво, по дяволите, си въобразява, че върши? — обърна се той към двамата британски разузнавачи, които бяха в помещението с него.

— Спокойно, Чип — отвърна Ланг, — отдавна е там. Той е под страшно напрежение. Лошите затварят кръга около него. Всички правила на занаята ни подсказват, че трябва да го изтеглим, при това веднага.

— Да, зная, чудесен е, но няма право да върши това. Ние сме хората, които плащаме сметката, нали така?

— Така е — рече Паксман, — но той е наш човек и се намира в опасност. Ако е решил да остава, то е, за да свърши работата докрай.

Барбър се успокои.

— Три милиона долара. Как, по дяволите, да кажа на Лангли, че е предложил на Йерихон още три милиона гущера, за да ни съобщи къде наистина се намира онова чудо? Онзи иракски дирник трябваше още първия път да каже къде е. Откъде да знаем дали не ни разиграва, за да спечели повече пари.

— Чип — обади се Ланг, — става дума за ядрена бомба.

— Може би — изръмжа Барбър, може би говорим за ядрена бомба. Може би Саддам е имал достатъчно уран, може би навреме го е събрал на едно място. Онова, с което разполагаме, са изчисленията на някакви учени и изявлението на Саддам, ако наистина е правил такова изявление. По дяволите, Йерихон е наемник, може да лъже на разсипия. Учените биха могли да грешат, Саддам лъже на всяка крачка. Какво всъщност сме получили за всички тези пари?

— Готов ли си да поемеш риска? — попита го Ланг.

Барбър се отпусна в един стол.

— Не — рече накрая той, — не, не съм. Добре, ще го уредя с Вашингтон. Сетне ще кажем на генералите. Те трябва да бъдат информирани. Но да знаете, че един ден ще се срещна с този Йерихон и ако ни мами, ще му разгоня фамилията.

В четири часа следобед майор Заид донесе картата и изчисленията си в кабинета на Хасан Рахмани. Внимателно обясни, че този ден е получил третата си триангулация и е свел мястото до ромба, който се виждаше на картата на Мансур. Рахмани се загледа недоверчиво.

— Та това е сто на сто метра — рече той. — Смятах, че съвременната техника може да определи тези източници на предавания с точност до един квадратен метър.

— Ако разполагам с дълго предаване, наистина мога — обясни търпеливо младият майор. — Тогава от прехващащия приемник ще мога да получа лъч, не по-широк от метър. Като го пресека с друг, прихванат от различно място, ще получа въпросния квадратен метър. Но това са ужасно кратки предавания. Излъчват се само две секунди. Най-доброто, което мога да получа, е тесен конус с началната точка на предавателя. Той преминава през страната и колкото по-далеч се намираме, толкова по-широк става. Може би ъгъл от една секунда от един градус по компаса. Но на няколко километра това означава сто метра. Вижте, все пак периметърът не е голям.

Рахмани се вгледа в картата. В отбелязания ромб имаше четири сгради.

— Да отидем и да видим на място — предложи той.

Двамата мъже бродиха с картата из Мансур, докато откриха показания периметър. Кварталът беше жилищен и много заможен. И четирите къщи бяха самостоятелни, с градини и висока ограда. Докато свършиха, се стъмни.

— Изненадайте ги внезапно утре сутринта. Аз ще уредя тихомълком да ги отцепят с войска. Знаеш какво търсиш. Върви със своите специалисти и претърси четирите къщи. Намериш ли онова, което търсиш, значи сме хванали шпионина.

— Има един пробием — рече майорът. — Виждате ли месинговата плочка ей там? Това е резиденция на съветското посолство.

Рахмани се замисли. Нямаше да му благодарят, ако предизвика международен скандал.

— Претърси другите три преди това — заповяда той. — Ако не намериш нищо, ще уредя въпроса за съветската сграда чрез Външно министерство.

Докато говореха, един човек от персонала на гореспоменатата вила беше на пет километра оттам. Градинарят Махмуд Ал-Хури се намираше в старото британско гробище, където сложи тънък плик в една каменна ваза на отдавна изоставен гроб. По-късно направи знак с тебешир върху стената на сградата на Съюза на журналистите. При една обиколка в района късно същата вечер видя, че той вече е изтрит.

Същата вечер в Рияд се проведе секретно съвещание в напълно изолиран кабинет на два етажа под Саудитското министерство на отбраната. Присъстваха четирима генерали и двама цивилни — Барбър и Ланг. Когато свършиха да говорят, четиримата военни потънаха в мрачно мълчание.

— Това истина ли е? — попита един от американците.

— Ако става дума за сто процента сигурност, не разполагаме с такава — рече Барбър. — Но смятаме, че вероятността информацията да е точна, е много голяма.

— Защо сте така убедени? — попита генералът от американската авиация.

— Както може би господата са се досетили, от няколко месеца насам разполагаме с човек, който заема висок пост в Багдад.

Генералите промърмориха в знак на съгласие.

— Не сме си мислили, че информацията за обектите е извлечена от магическото кълбо на Лангли — рече генералът от авиацията, който продължаваше да се ядосва по повод изразените от ЦРУ съмнения за унищожените от неговите пилоти обекти.

— Работата е там — обади се Ланг, — че досега не се е случвало да получаваме от него невярна информация. Би било страхотно отклонение от правилото. Второ, можем ли да поемем този риск?

Настъпи мълчание.

— Има нещо, което не сте взели предвид — каза представителят на американски военновъздушни сили. — Как ще бъде доставено?

— Как ще бъде доставено ли? — попита Барбър.

— Точно така. Да имаш оръжие е едно, а да го доставиш над главите на врага — съвсем друго. Вижте, никой не може да повярва, че Саддам разполага с миниатюризация. Това е свръхтехнология. Така че не може да изстреля това нещо, дори да го има, от танково оръдие, нито от артилерийска гаубица, нито от батарея тип Катюша. Нито с ракета.

— А защо не с ракета, господин генерал?

— Полезният товар — отвърна саркастично летецът. — Дяволският полезен товар. Ако това нещо е недодялано, трябва да мислим за половин тон. Да речем хиляда фунта. А сега знаем, че когато разрушихме Ал-Абеид и Ал-Тамуз, заводът Саад-16 е бил едва във фаза разработка. Ал-Абас и Ал-Бадр — също. Не са оперативни, или се пръскат, или носят малък полезен товар.

— Ами Скъд? — попита Ланг.

— Същото — отвърна генералът. — Ракетата с голям обсег на действие, така наречената Ал-Хусайн, се разпада при повторното влизане в атмосферата и носи полезен товар от 160 килограма. Дори първоначалната, доставена от Съветите Скъд има максимален полезен товар от шестстотин килограма. Прекалено малко.

— Но има и възможност бомбата да бъде пусната от самолет — посочи Барбър. Генералът от авиацията гневно се намръщи.

— Господа, давам ви лична гаранция, че отсега нататък нито един иракски боен самолет няма да стигне до границата. Повечето няма да успеят да се отделят от пистата. Онези от тях, които успеят да го направят и се насочат на юг, ще бъдат свалени на половина път до границата. Разполагам с достатъчно АУАКС, с достатъчно изтребители; мога да го гарантирам.

— А Крепостта? — попита Ланг. — Площадката за изстрелване?

— Свръхсекретен хангар, вероятно подземен, с единична писта, която тръгва от изхода му. В него има Мираж, МИГ, Сухой — заредени и готови да излетят. Но ще го ликвидираме, преди да стигнат до границата.

Решението трябваше да дойде от американския генерал, председателстващ заседанието.

— Ще намерите ли къде се намира това устройство, тази така наречена Крепост? — попита тихо той.

— Да, господин генерал. Вече се опитваме. Сигурно ще ни трябват още няколко дни — отвърна Барбър.

— Намерете го и ние ще го унищожим.

— А настъплението след четири дни, господин генерал? — попита Ланг.

— Ще ви съобщя.

Същата вечер бе съобщено, че настъплението по суша в Кувейт и Ирак е отложено за 24 февруари.

По-късно историците дадоха две алтернативни причини за това отлагане. Едната беше, че американската морска пехота искала да промени основната ос на атаката си с няколко километра на запад и това било свързано с размествания на части, прехвърляне на запаси и нова подготовка. И това беше вярно.

След това в печата се появиха съобщения, че двама британски компютърни хакери проникнали в компютъра на Министерството на отбраната и разместили прогнозите за времето в района на настъплението, като по този начин предизвикали объркване при избора на най-добрия ден за началото на атаката от гледна точка на климатичните условия.

Всъщност между 20-и и 24-и времето беше хубаво и ясно, и се развали тъкмо когато започна настъплението.

Генерал Шварцкопф беше силен мъж и като физика, и като интелект, и като морал. Но би трябвало да е свръхчовек, за да не се поддаде на напрежението от последните няколко дни.

От шест месеца работеше без почивен ден по двайсет часа в денонощие. Не само че бе ръководил най-голямото и най-бързото струпване на бойни сили в историята — задача, която сама по себе си би съсипала един по-слаб мъж, но се бе справил и със сложните проблеми на съжителството с чувствителното саудитско общество, бе запазил мира, когато в безброй случаи междуособните противоречия можеха да взривят коалицията, и бе отклонявал безкрайните добронамерени, но безполезни и изтощителни намеси от страна на американците.

Но не всички тези неща му пречеха през последните няколко дни да потъне в така необходимия му сън. Кошмарите бяха породени от отговорността, защото в ръцете му бе поверен животът на толкова много млади хора.

В кошмарите неизменно присъстваше Триъгълникът. Винаги Триъгълникът. Територия с формата на правоъгълен триъгълник, полегнал на единия си катет. Хоризонталният му катет представляваше бреговата линия от Хафджи надолу край Джубаил до трите свързани града Дамам, Ал Хоба и Дахран.

Перпендикулярният беше границата, която минаваше от брега на запад, първо между Саудитска Арабия и Кувейт, сетне продължаваше в пустинята и преминаваше в границата между Саудитска Арабия и Ирак.

Хипотенузата беше наклонената линия, свързваща последния изнесен напред пост на Запада в пустинята и Дахран.

В този триъгълник неговата заповед очакваха почти половин милион души, предимно млади мъже, но имаше и жени. Осемдесет процента от тях бяха американци. На изток бяха саудитците, други арабски контингенти и морската пехота. В центъра бяха разположени големите американски бронирани и механизирани пехотни поделения, а сред тях британската Първа бронирана дивизия. На крайния фланг — французите.

Преди в кошмара му десетки хиляди млади мъже се изсипваха в брешовете за атака, там ги посрещаше дъжд от отровен газ и те гинеха между пясъчните стени и остриетата на мрежата. Сега стана по-лошо.

Само преди седмица, гледайки триъгълника на бойната карта, един офицер от армейското разузнаване подхвърли:

— Може би Саддам има намерение да хвърли една ядрена бомба тук.

Човекът искаше да се пошегува.

Тази нощ главнокомандващият отново се опита да заспи, но не успя. Все този Триъгълник. Твърде много хора, прекалено малко пространство.

Във вилата на СИС Ланг, Паксман и двамата радисти си разделиха една каса бира, примъкната незабелязано от Британското посолство. Те също разглеждаха картата, също виждаха триъгълника, също изпитваха напрежението.

— Една-едничка скапана бомба, една шибана, малка, недодялана, за пръв път направена, по-малка от бомбата над Хирошима, взривена във въздуха или на земята… — продума Ланг.

И без да са учени, можеха да кажат, че първият взрив ще убие повече от сто хиляди млади войници. В рамките на няколко часа радиационният облак, всмукал милиарди тонове активен пясък от пустинята, щеше да покоси всичко по пътя си със смърт.

Корабите в морето щяха да имат време да се херметизират, но не и войските на сушата или хората в саудитските градове. На изток той щеше да се разширява по пътя си над Бахрейн и съюзническите летища, отравяйки морето, до брега на Иран, където щеше да изтреби един от видовете същества, които Саддам бе обявил за недостойни да живеят… „Персийци, евреи и мухи.“

— Няма как да я пусне — рече Паксман. — Няма ракета или самолет, който може да го направи.

Далеч на север, скрит в Джебал, в Хамрин, дълбоко в затвора на оръдието със 180-метрова цев, с обсег хиляда километра, Юмрукът на Бога стоеше неподвижен и готов да го призоват в полет.

Къщата в Кадисия не беше съвсем будна и се оказа съвсем неподготвена за посетителите, нахълтали на разсъмване. Когато собственикът й я бе строил преди много години, тя се издигаше сред овощни градини.

Намираше се на пет километра от четирите вили в Мансур, които в същия момент се готвеше да постави под наблюдение майор Заид от контраразузнавателната служба.

Разрастващите се в посока югоизток предградия на Багдад бяха обградили старата къща, а по новата високоскоростна магистрала Кадисия, там където някога имаше праскови и кайсии, сега ревеше поток от коли.

И все пак това беше изискана къща, собственост на заможен човек, вече отдавна оттеглил се от работа, с ограда и собствен парк, в дъното на който все още растяха овощни дървета.

Пристигнаха два камиона, пълни с войници от АМАМ, под командването на един майор, и никак не се церемониха. Ключалката на главната врата отвориха с изстрели, после стовариха ритниците си върху нея, изсипаха се вътре, разбиха предната врата и пребиха престарелия слуга, който се опита да ги спре.

Хукнаха из къщата, разтваряха шкафове, дърпаха пердета и завеси, докато ужасеният собственик се опитваше да защити съпругата си.

Войниците опустошиха дома, но нищо не намериха. Когато старецът ги попита с умоляващ тон какво търсят, майорът му отвърна троснато, че си знаел работата, и претърсването продължи.

После отидоха в градината. В дъното, близо до стената, видяха прясно изкопана пръст. Двама от тях държаха стареца, докато други копаеха. Не беше заравял нищо, но въпреки това откриха онова, което им трябваше.

Намериха един чувал от зебло и когато го изсипаха, всички видяха, че вътре е имало радиопредавател. Майорът не разбираше нищо от радиопредаватели и не можеше да разбере, че износеният морзов предавател в чувала беше на светлинни години от свръхмодерния предавател, който работеше с помощта на сателит като използвания от Майк Мартин, дето все още се намираше под пода в бараката в градината на първия секретар на Съветското Посолство Куликов. За майора от АМАМ радиопредавателите бяха шпионски номера и нищо повече не го интересуваше.

Старецът започна да хленчи, че за пръв път виждал апарата, че някой трябва да е прескочил оградата през нощта, за да го зарови там, но бързо го повалиха с приклади на земята, а след това и жена му, защото се разпищя.

Майорът разгледа трофея. Дори и той разбра, че някои от йероглифите по чувала наподобяват букви на иврит.

Не им трябваше слугата или старицата, само мъжът. Той беше над седемдесет години, но четирима от войниците го хванаха за глезените и китките, изнесоха го навън и го хвърлиха като чувал с картофи в единия от камионите.

Майорът беше щастлив. В резултат на анонимен донос беше изпълнил дълга си. Началниците му щяха да са доволни. Случаят не беше за затвора Абу Граиб. Той отведе арестувания в централата на АМАМ и Гимнастическия салон. Там, мислеше си той, им е мястото на израелските шпиони.

В същия този ден, 16 февруари, Гиди Барзилаи пристигна в Париж, за да покаже рисунката на Мишел Леви. Възрастният антиквар се зарадва, че има възможност да помогне. Само веднъж преди това бяха поискали нещо от него — да заеме някакви мебели на катса, който се опитваше да проникне в една къща като търговец на антики.

Мишел Леви бе поласкан от факта, че Мосад се консултира с него, че има възможност да помогне и така да разнообрази старческото си ежедневие.

— Бул — рече той.

— Моля — каза Барзилаи, реши, че го нагрубяват.

— Бул — повтори старецът. — Пише се по два начина. Големият френски мебелист. Това е неговият стил, определено. Но да знаете, че не го е правил той. Периодът е прекалено късен, за да е той.

— Тогава от кого е?

Мосю Леви беше над осемдесет, с оредяла бяла коса, прилепнала по сбръчкания му череп, но бузките му розовееха като ябълки, а очите му блестяха от удоволствие, че живее.

— Ами когато Бул умрял, той оставил работилницата на своето протеже, германеца Ойбен. Той на свой ред я оставил на друг германец, Ризенер. Смятам, че това е от времето на Ризенер. Положително от някой негов ученик, а може би от самия майстор. Ще го купувате ли?

Шегуваше се, разбира се. Знаеше, че Мосад не купува предмети на изкуството. Очите му светеха закачливо.

— Да речем, че се интересувам от него — отвърна Барзилаи.

Леви беше очарован. Щяха да правят някой от палавите си номера. Никога нямаше да разбере какво точно, но все пак беше забавно.

— Тези писалища…

— Бюра — прекъсна го Леви, — това е бюро.

— Добре, дали се случва в тези бюра да има тайно отделение?

Ставаше все по-интересно.

— Аха, искате да кажете кашет. Разбира се. Трябва да знаете, млади човече, че преди много години, когато мъжът е можел да бъде призован на дуел и убит на полето на честта, дамите, които са поддържали любовни връзки, е трябвало да бъдат много дискретни. Тогава не е имало телефони, факс, видео. Всичките си неприлични мисли любовникът е трябвало да напише на хартия. Сетне тя трябвало да я скрие от съпруга си.

Не във вграден сейф — такива не е имало. Нито в желязна кутия — защото съпругът ще й вземе ключа. Така че навремето хората от обществото са поръчвали мебели с кашет. Невинаги, но доста често. Нужен е бил майсторлък, за да не се забелязва, нали разбирате?

— Как може да разбере човек, дали мебел, която… възнамерява да купи, има такъв кашет?

О, прекрасно! Човекът от Мосад нямаше да купува бюро от Ризенер, той щеше да бърка в него.

— Искате ли да видите такова нещо? — попита Леви.

Обади се на няколко места, а после излязоха от магазина и взеха такси. Отидоха при друг антиквар. Леви проведе шепнешком разговора си с него, мъжът кимна и ги остави сами. Леви беше казал, че ако може да продаде антиката, ще иска малък хонорар, задето е намерил купувач, и нищо повече. Обяснението беше задоволително, защото това често се случваше в света на антикварите.

Бюрото, което разгледаха, напомняше онова във Виена.

— Е, разбира се — рече Леви, — кашетът не е голям, иначе ще се забележи по размерите, тъй като външните няма да отговарят на вътрешните. Затова е тесен — вертикален или хоризонтален. Може би не повече от два сантиметра, скрит зад панел, който изглежда солиден, но всъщност е като две тънки колкото вафлена кора дъсчици, между които е разположен кашетът. Ключът е в бутона, който го отваря.

Той извади едно от горните чекмеджета.

— Опипайте вътре.

Барзилаи бръкна, върховете на пръстите му докоснаха дъното.

— Опипайте наоколо.

— Няма нищо — рече катсата.

— Това е така, защото няма нищо — рече Леви. — Тук няма. Но може да има копче, езиче или бутон. Гладък бутон — натискате го; копче — завъртвате го; езиче — обръщате го на едната или на другата страна, за да видите какво ще стане.

— А какво трябва да стане?

— Ще се чуе тихо щракане, малка част от украсата ще отскочи, защото е на пружина. Зад нея е кашетът.

Дори находчивостта на мебелистите от осемнайсети век е имала своите граници. След час мосю Леви беше научил агента на Мосад кои са основните десет места, където може да се търси скритото езиче, което ще освободи пружината, за да се отвори отделението.

— Никога не се опитвайте да използвате сила, за да го отворите — настоя Леви. — Така или иначе със сила няма да успеете, да не говорим, че ще останат следи по дървото.

Той подбутна Барзилаи и се засмя. Барзилаи даде на стареца един хубав обяд в „Купол“, сетне взе такси до летището и се върна във Виена.

Рано тази сутрин, 16 февруари, майор Заид и хората му се представиха в първата от трите вили, които трябваше да претърсят. Другите две останаха изолирани, с хора на пост пред всички входове, а обърканите обитатели останаха затворени вътре.

Майорът беше безукорно учтив, но властта му беше неоспорима. За разлика от хората на АМАМ на два километра и половина в Кадисия, хората на Заид бяха специалисти, и следователно по-ефикасни.

Започвайки от пода, където търсиха достъп до скривалище под подовата настилка, те постепенно минаха из цялата къща, стая по стая, шкаф по шкаф, и ниша по ниша.

Претърсиха и градината, но не откриха и следа от предавател. Към пладне майорът се извини на обитателите и си тръгна. Влезе в съседната врата и започна да претърсва следващата къща.

В мазето под централата на АМАМ в Садун старецът лежеше по гръб, привързан за китките и кръста към здрава дървена маса и заобиколен от четиримата специалисти, които щяха да изтръгнат признанието му. Освен тях присъстваше лекар, там беше и бригадният генерал Омар Хатиб, който разговаряше в ъгъла със сержант Али.

Ръководителят на АМАМ определяше менюто от насилия, които трябваше да се упражнят върху стареца. Сержант Али вдигна вежда, съзнавайки, че днес положително ще има нужда от своя комбинезон. Омар Хатиб кимна рязко и излезе. Чакаше го писмена работа горе в кабинета.

Старецът продължаваше да хленчи, че не знае нищо за никакъв предавател, че от дни не е излизал в градината заради лошото време… Инквизиторите не се интересуваха от тези приказки. Вързаха двата му глезена за една дръжка от метла, така че да мине през извивките на ходилата му. Двама вдигнаха краката в необходимото положение със стъпалата нагоре, докато Али и другият му колега взеха от стените тежките бичове от електрически кабел.

Когато започнаха да удрят, старецът се разкрещя, както правят всички, после гласът му секна и той припадна. Кофа ледена вода от ъгъла, където бяха наредени няколко, го свести.

Мъжете почиваха от време на време, отпускайки мускулите на ръцете си, които бяха преуморени от усилията им. Докато се отпускаха, върху превърнатите в пихтия крака изливаха чаши със солена вода. Сетне подновяваха работата си.

Старецът продължаваше да протестира между припадъците, че дори не знае как се работи с радиопредавател и че сигурно е станала някаква грешка.

Към средата на сутринта вече беше окапала кожата и месото от стъпалата на двата крака и през кръвта проблясваха белите кости. Сержант Али въздъхна и кимна, давайки знак, че това трябва да престане. Запали цигара, докато неговият помощник взе къс железен лост, за да натроши пищялите от глезените до колената.

Старецът умоляваше лекаря, като колега, но докторът от АМАМ стоеше вторачен в тавана. Имаше заповед, а тя гласеше да поддържа арестантът жив и в съзнание.

От другата страна на града майор Заид приключи претърсването на втората вила в четири часа, тъкмо когато Гиди Барзилаи и Мишел Леви ставаха от масата си в Париж. И отново не намери нищо. Извини се най-възпитано на ужасената двойка, която наблюдаваше как систематично разрушават дома им, и се пренесе в третата и последна вила.

В Садун старецът припадаше все по-често и докторът реши да протестира пред инквизиторите, защото все по-трудно идваше на себе си. Биха му инжекция с почти незабавен ефект, която отново изостри нервите му.

Когато иглите в мангала се нажежиха до червено, бавно ги забиха в сбръчканата кожа на изсъхналите тестикули.

Малко след шест старецът изпадна отново в кома, но този път лекарят се забави. Работеше задъхано, от страх лицето му се обливаше в пот, но въпреки всички стимуланти, инжектирани пряко в сърцето, нищо не помогна.

Али излезе от помещението и се върна след пет минути с Омар Хатиб. Бригадният генерал погледна тялото и от многогодишния си опит разбра нещо, за което не му трябваше лекарска диплома. Обърна се и с отворена длан зашлеви със страхотна сила свилия се от страх лекар по бузата. Силата на удара, както и славата на човека, който го нанесе, накара лекаря да се просне на пода сред спринцовките и ампулите.

— Кретен! — изсъска Хатиб. — Махай се оттук!

Докторът си събра партакешите и излезе на четири крака. Мъчителя огледа делото на Али. Във въздуха се носеше сладникава миризма, отдавна позната на двамата мъже — смес от пот, ужас, урина, екскременти, кръв, повърнато и слабия аромат на изгорено месо.

— До края продължаваше да твърди, че не знае — рече Али. — Кълна се, че ако знаеше нещо, щеше да го каже.

— Сложете го в чувал и го върнете на жена му да го погребе — разпореди се Омар Хатиб.

Чувалът беше от здрав бял брезент, дълъг метър и осемдесет и широк шейсет сантиметра. Стовариха го пред къщата в Кадисия в десет вечерта. Вдовицата и домашният прислужник вдигнаха чувала бавно и много трудно, защото и двамата бяха стари, внесоха го и го сложиха върху масата за хранене. Жената зае мястото си в единия край и започна да оплаква.

Слисаният домашен прислужник Талат отиде при телефона, но кабелът беше отпорен и нямаше връзка. Като взе тефтерчето с телефоните на господарката си, което не можеше да прочете, той отиде до къщата на аптекаря и помоли съседа да се опита да влезе във връзка с младия господар — с единия или другия, когото намери.

Докато аптекарят се опитваше да се обади, Гиди Барзилаи вече се бе върнал във Виена и пишеше нова телеграма до Коби Дрор, а майор Заид докладваше на Хасан Рахмани, че не е постигнал никакъв напредък.

— Просто го нямаше там — заяви на началника си той. — Ако имаше такова нещо, щяхме да го намерим. Следователно е в четвъртата вила, дома на дипломата.

— Сигурен ли си, че не бъркаш? — попита Рахмани.

— Не, господин генерал. Най-близката къща до тези четири е далеч извън мястото, посочено от пресичащите се лъчи. Източникът на тези залпови предавания беше в ромба на картата. Готов съм да се закълна в това.

Рахмани се поколеба. Трудно се разследват дипломати, защото винаги са готови да се втурнат към Министерството на външните работи да се оплакват. За да влязат в дома на другаря Куликов, трябваше да се отиде нависоко.

Когато майорът си отиде, Рахмани позвъни в Министерството на външните работи. Имаше късмет — външният министър, който от месеци насам почти непрекъснато пътуваше, си беше в Багдад. Нещо повече, седеше на бюрото си. Рахмани си уреди разговор за десет часа на следващата сутрин.

Аптекарят беше добър човек и не спря да върти през цялата нощ. Не успя да се добере до по-големия, но използва своя връзка в армията и стигна до по-малкия от двамата сина на покойния си приятел. Лично не можа да разговаря с него, но неговият човек предаде съобщението.

То стигна до по-малкия син в базата далеч от Багдад на разсъмване. Щом го получи, офицерът взе колата си и потегли. В нормални обстоятелства разстоянието нямаше да му отнеме повече от два часа. В този ден обаче — 17 февруари — му бяха нужни шест. Имаше патрули и пропускателни пунктове на всеки две крачки. Използвайки чина си, успяваше да мине в челото на опашката, да покаже набързо пропуска си и да продължи.

Това обаче не помагаше при разрушените мостове. Трябваше да си изчака реда, за да го прекарат през реката. Стана обяд, докато стигне до къщата на родителите си в Кадисия.

Майка му се втурна в обятията му и заплака на рамото му. Опита се да измъкне от нея подробности — какво точно се е случило, но тя бе изпаднала в пълна истерия.

Накрая я вдигна на ръце и я занесе в стаята й. Сред разпилените из цялата баня лекарства намери шишето с приспивателното, което баща му взимаше, когато от зимните студове го свиваше артритът. Даде на майка си две таблетки и тя заспа.

Помоли стария Талат да направи кафе за двамата и докато седяха на масата, слугата му разказа какво се бе случило от сутринта на предишния ден. Когато свърши, той показа на сина на покойния си господар дупката в градината, където войниците бяха намерили чувала. Младият мъж се покатери на стената и намери драскотини там, където някой я бе прескочил, за да зарови предавателя. Сетне се върна в къщата.

Трябваше да чака — нещо, което не беше по вкуса на Хасан Рахмани, но срещата му с министъра на външните работи Тарик Азиз се състоя преди единайсет.

— Струва ми се, че не ви разбирам добре — рече сивокосият министър, надничайки като бухал иззад очилата си. — На посолствата е разрешено да се свързват със столиците си по радиото и предаванията им винаги са шифровани.

— Да, господин министре, и се излъчват от сградата на посолството като част от нормалния дипломатически трафик. Това е различно. Тук става дума за нелегален предавател, какъвто използват шпионите, и той излъчва залпови предавания, които сме сигурни, че не се приемат в Москва, а много по-близо.

— Залпови предавания ли? — попита Азиз.

Рахмани обясни за какво става дума.

— Все пак не мога да ви разбера. Защо някакъв агент на КГБ, а би трябвало да предполагаме, че това е операция на КГБ, ще изпраща залпови предавания от резиденцията на първия секретар, когато имат пълното право да ги изпращат от много по-мощни предаватели от посолството?

— Не зная.

— Тогава трябва да ми предложите някакво по-добро обяснение, господин бригаден генерал. Имате ли представа какво става извън вашата служба? Знаете ли, че късно снощи се върнах от Москва след напрегнати разговори с господин Горбачов и неговия представител Евгений Примаков, който беше тук миналата седмица?

Знаете ли, че нося със себе си мирно предложение, и ако президентът го приеме — а аз ще му го представя след два часа, — Съветският съюз ще свика отново Съвета за сигурност и той ще забрани на американците да ни нападнат?

При това положение, точно в този момент, очаквате от мен да унижа Съветския съюз, като разреша да проведете обиск във вилата на техния първи секретар? Честно казано, господин генерал, вие трябва да сте луд.

С това всичко приключи. Хасан Рахмани напусна министерството много ядосан, но безпомощен. Все пак имаше едно нещо, което Тарик Азиз не беше забранил. Между стените на къщата си Куликов можеше да е недостъпен. В колата си можеше да е недосегаем. Но улиците не принадлежаха на Куликов.

— Искам да бъде обкръжена — нареди Рахмани на най-добрия си екип. — Нека да е без шум, дискретно, без да се натрапвате. Но искам плътно наблюдение на сградата. Всички посетители, а такива ще има, трябва да бъдат проследявани.

Към пладне екипите от наблюдатели вече бяха по местата си. Седяха в паркирани коли, под дърветата, държейки под око четирите стени на градината на Куликов и двата края на единствената улица, която водеше към нея. Други, разположени по-надалеч, щяха да съобщават по радиото, когато някой влезе или излезе оттам.

По-младият син седеше в трапезарията на бащината си къща и гледаше дългия брезентов чувал, в който се намираше неговият баща. Сълзите се застичаха по лицето му, като си спомни за отминалите хубави години. По онова време баща му беше благоденстващ лекар, с голяма практика, дори се грижеше за семействата на някои от англичаните, след като неговият приятел Найджъл Мартин им го представи.

Спомни си за времето, когато двамата с брат си играеха в градината на Мартинови с Майк и Тери и се запита какво ли е станало с тях.

След час забеляза, че петната, които имаше по брезента, изглеждат по-големи от преди. Стана и отиде до вратата.

— Талат.

— Господарю?

— Донеси ножица и кухненски нож.

Останал сам, полковник Осман Бадри разряза чувала по дължина и в долния край. Сетне отметна брезента. Тялото на баща му беше съвършено голо.

Според традицията това е женска работа, но задачата не беше за майка му. Поиска вода и превръзки, проми и почисти обезобразеното тяло, превърза раздробените стъпала, изправи и омота счупените пищяли, покри почернелите гениталии. Докато вършеше всичко това, плачеше и плачейки, се променяше.

На смрачаване се обади на имама в гробището Алуазия в Рисафа и уреди погребение за следващата сутрин.

Всъщност тази неделна утрин на 17 февруари Майк Мартин беше в града с велосипеда си, но се бе върнал с покупките си, след като провери трите стени за някакви тебеширени знаци на път за вилата преди пладне. Следобеда поработи в градината. Господин Куликов, макар да не беше християнин, нито мюсюлманин, и не празнуваше мюсюлманския свещен ден петък, нито християнския — неделя, си беше у дома, страдаше от настинка и се оплакваше от състоянието на розите си.

Докато Мартин работеше в лехите, проследяващите групи на Мухабарат безшумно дебнеха зад стената. Йерихон, мислеше си той, няма как да остави вест, преди да са минали най-малко два дни; щеше да провери за знаци на следващата вечер.

Погребението на д-р Бадри се извърши в Алуазия в девет часа. В багдадските гробища хората бяха претрупани с работа и имамът едва сварваше да се справи със задълженията си. Само няколко дни преди това американците бяха бомбардирали едно убежище, причинявайки смъртта на повече от триста души. Хората бяха напрегнати. Няколко опечалени от съседно погребение попитаха мълчаливия полковник дали баща му е загинал от американските бомби. Той отговори кратко, че е от естествена смърт.

Според мюсюлманския обичай погребението става бързо. Почти няма изчакване между смъртта и погребението. Няма дървен ковчег, както при християните, а тялото се завива в плат. Дойде аптекарят, хванал госпожа Бадри под ръка, и когато кратката церемония приключи, си тръгнаха заедно.

Полковник Бадри стоеше само на метри от портата на Алуазия, когато чу да го викат по име. На няколко метра оттам зърна лимузина с тъмни стъкла. Едно от тях, отзад, беше наполовина отворено. Гласът отново го повика.

Полковник Бадри помоли аптекаря да заведе майка му у дома; обеща да се върне малко по-късно. Когато те си тръгнаха, той се приближи до колата. Гласът рече:

— Моля, влезте при мен, господин полковник. Трябва да поговорим.

Отвори вратата и надникна. Човекът вътре се бе дръпнал в дъното, за да му направи място. Бадри си помисли, че това лице му е познато отнякъде. Качи се и затвори вратата след себе си. Мъжът в тъмносив костюм натисна едно копче и прозорецът се вдигна, изолирайки идващия отвън шум.

— Вие току-що погребахте баща си.

— Да. — Кой беше този човек? Защо не можеше да се сети къде го е виждал?

— Онова, което сториха с него, беше отвратително. Ако бях научил навреме, щях да го предотвратя. Но научих много късно.

Осман Бадри се сви, сякаш някой го удари под кръста. Изведнъж се сети с кого разговаря. Бяха му показали този мъж преди две години на военен прием.

— Полковник, ще ви кажа нещо, заради което, ако ме издадете, ще трябва да понеса по-ужасна смърт и от тази на баща ви.

„Има само едно такова нещо, помисли си Бадри. Предателството.“

— Някога — започна мъжът, — обичах президента.

— И аз — рече Бадри.

— Но нещата се промениха. Той е полудял. В лудостта си става все по-жесток. Трябва да бъде спрян. Разбира се, знаете за Каала.

Бадри отново се изненада, този път от внезапната смяна на темата.

— Разбира се. Аз я построих.

— Точно така. Знаете ли какво има в нея?

— Не.

Старшият офицер му разказа.

— Сигурно той не говори сериозно.

— Съвсем сериозно. Има намерение да го използва срещу американците. Това може да не ни засяга, но знаете ли какво ще направи Америка в отговор? Ще отвърне със същото. Тук няма да остане тухла върху тухла, и камък върху камък. Само президентът ще остане жив. Искате ли да сте част от това?

Полковник Бадри си помисли за тялото в гробищата, над което гробарите сигурно още насипваха суха пръст.

— Какво искате да знаете?

— Кажете ми за Каала.

— Защо?

— Американците ще я разрушат.

— Искате да кажеше, че можете да им предадете тази информация?

— Повярвайте ми, има начини. Та Каала…

И полковник Осман Бадри, младият инженер, който някога искаше да проектира чудесни сгради, както преди векове бяха правили предшествениците му, разказа всичко на мъжа, наричан Йерихон.

— Координати по картата.

Бадри му даде и тях.

— Върнете се на поста си, полковник. Ще бъдете в безопасност.

Полковник Бадри излезе от колата и се отдалечи. Повдигаше му се, стомахът му се свиваше. Едва изминал сто метра, започна да се измъчва: „Какво направих?“ Внезапно разбра, че трябва да разговаря с брат си, по-големия си брат, който винаги разсъждаваше по-трезво, даваше по-умен съвет.

Извикан от Тел Авив, агентът на Мосад, наречен „наблюдателят“, в понеделник отново пристигна във Виена.

И отново се представи за видния адвокат от Ню Йорк с всички необходими документи за доказателство.

Макар истинският адвокат вече да не беше в отпуск, шансът Гемютлих, който ненавиждаше телефоните и факс машините, да се обади в Ню Йорк, за да провери, беше минимален. Това беше риск, който Мосад беше готов да поеме.

„Наблюдателят“ отново се настани в „Шератон“ и написа лично писмо до хер Гемютлих. Извини се отново, че пристига в австрийската столица неочаквано, но, както обясни, с него бил счетоводителят на фирмата и двамата искали да направят първия значителен депозит от името на техния клиент.

Писмото бе предадено на ръка в късния следобед и на следната сутрин отговорът на Гемютлих пристигна в хотела — предлагаше да се срещнат в десет.

„Наблюдателят“ наистина не беше сам. С него беше мъж, известен просто като Касоразбивача, защото такава му беше специалността.

Ако Мосад разполага в централата в Тел Авив с практически неповторима колекция от фалшиви фирми, фалшиви паспорти, бланки и всички останали подробности, свързани с измамата, най-голяма заслуга за това имат нейните касоразбивачи и ключари. Способността на Мосад да прониква в заключени места има особено място в света на тайните. В науката за незаконно проникване Мосад се смята за най-ненадмината. Ако в Уотъргейт бе работила група на Невиот, никой нищо нямаше да разбере.

Толкова голяма е славата на израелските „ключари“, че когато британските производители изпращали ново производство на СИС за забележки, Сенчъри Хаус препращал ключалката в Тел Авив. Мосад, коварни както винаги, я разучавали, откривали как се отваря, след което я връщали в Лондон с надпис: „неотключваема“. СИС разбрали за това едва по-късно.

Следващия път, когато британска фирма излязла с особено блестяща нова ключалка, от Сенчъри Хаус ги помолили да си я вземат, да я пазят, а да дадат една малко „по-лесна“ за анализ. В Тел Авив изпратили по-лесната. Там я разучили и накрая я отворили, сетне я върнали в Лондон със същия надпис. Но СИС препоръчал на производителите да пуснат на пазара първоначалния продукт.

Година по-късно това довело до неприятен инцидент, когато мосадски „ключар“ прекарал три часа да се поти и беснее пред такава ключалка в коридора на административна сграда в европейска столица, преди да се измъкне посинял от ярост. Оттогава англичаните сами си проверяват ключалките и оставят Мосад да се оправя сам.

„Ключарят“, доведен от Тел Авив, не беше най-добрият в Израел, а заемаше второ място. За това си имаше причина — той притежаваше нещо, което най-добрият нямаше.

Младият мъж беше инструктиран в продължение на шест часа през нощта от Гиди Барзилаи на тема създадените от немско-френския мебелист Ризенер неща и пълно описание от „наблюдателя“ на вътрешното разположение на сградата на Винклербанк. Проследяващият екип от Ярид допълни образованието му със схемата на движение на нощния пазач, по-точно по кое време на нощта къде в сградата светват и угасват лампи.

Същия понеделник Майк Мартин изчака до пет следобед, изкара своя раздрънкан велосипед по покрития с малки камъчета двор до задната врата на градината на Куликов, отвори я и излезе.

Качи се и завъртя педалите към най-близкия ферибот, който пресичаше реката там, където някога се издигаше мостът Джумхурия.

Зави зад ъгъла, който не се виждаше от вилата, и видя първата паркирана кола. После втората. Когато двамата мъже излязоха от втората кола и застанаха насред платното, стомахът му се сви. Рискува и хвърли поглед зад себе си; двама мъже бяха излезли от другата кола и му бяха пресекли пътя назад. Със съзнанието, че всичко е свършено, той продължи да върти педалите. Нищо друго не можеше да направи. Един от хората пред него му посочи тротоара.

— Хей, ти! — извика той. — Спри там!

Спря под дърветата край пътя. Показаха се още трима души, войници. Оръжието им бе насочено към него. Бавно вдигна ръце.

Глава 21

Тази сутрин британският и американският посланик се срещнаха в Рияд, привидно неофициално, за да пият чай с дребни сладки.

На ливадата в британското посолство присъстваха още Чип Барбър, който се водеше към персонала на посолството на САЩ, и Стив Ланг, който би казал на всеки случайно запитал го, че работи в културния отдел на своята страна. Третият гост, откъснал се от задълженията си по изключение, беше генерал Норман Шварцкопф.

Много скоро петимата мъже се озоваха заедно в един ъгъл на ливадата. Когато всеки знае какво работят останалите, нещата стават много по-лесни.

Темата беше задаващата се война, но петимата разполагаха с информация, която не беше достъпна за другите. Сред нея бяха подробностите на мирния план, който Тарик Азиз беше донесъл от Москва след разговорите си с Михаил Горбачов и в този ден бе представил на Саддам Хюсейн. Това даваше повод за тревога, но по различни причини.

Генерал Шварцкопф вече бе отклонил предложение от Вашингтон да нападне по-рано от планираното. Съветският мирен план предвиждаше да се обяви прекратяване на огъня и още на следващия ден Ирак да се изтегли от Кувейт.

Вашингтон знаеше подробностите не от Багдад, а от Москва. Незабавният отговор на Белия дом беше, че планът има своите достойнства, но не решава ключовите въпроси. В него не се споменава, че Ирак се отказва завинаги от претенциите си върху Кувейт; не взема предвид невъобразимите поражения, понесени от Кувейт — петстотинте петролни пожара, милионите тонове суров петрол, който изтича в Персийския залив и отравя водите му, двестате екзекутирани кувейтци, разграбването на Кувейт Сити.

— Колин Пауъл ми съобщи — каза генералът, — че Държавният департамент настоявал за по-твърд курс. Смятат да поискат безусловна капитулация.

— Това е така — рече американският посланик.

— Аз пък им казах — продължи генералът, — че трябва да се посъветват с някой арабист по въпроса.

— Така ли — попита британският посланик, — а защо?

Двамата посланици бяха изпечени дипломати, работили дълги години в Близкия изток. И двамата бяха арабисти.

— Ами — рече главнокомандващият, — такъв ултиматум не върши работа при арабите. Те по-скоро ще загинат.

В групата настъпи мълчание. Посланиците се вгледаха в невинното лице на генерала с надеждата да открия намек за ирония.

Двамата разузнавачи запазиха мълчание, но мислеха едно и също — та нали точно такава е целта, драги ми генерале.

— Идваш от къщата на руснака.

Казаното беше изявление, а не въпрос. Офицерът от контраразузнаването носеше цивилни дрехи, но му личеше, че е военен.

— Да, бей.

— Документи.

Мартин започна да рови в джобовете на своя диш-даш и извади картата си за самоличност и мазното и смачкано писмо, което му даде още в самото начало първият секретар на посолството Куликов. Офицерът разгледа картата, сравни лицето със снимката и надникна в писмото.

Израелските фалшификатори си бяха свършили добре работата. През зацапаната пластмаса го гледаше простоватото брадясало лице на Махмуд Ал-Хури.

— Претърси го!

Другият цивилен прекара ръце по тялото под диш-даша, сетне поклати глава. Нямаше оръжие.

— Джобовете.

От джобовете излязоха няколко банкноти, монети, джобно ножче, различни цветни тебешири и целофанено пликче. Офицерът вдигна последната вещ.

— Какво е това?

— Неверникът го хвърли. Слагам си вътре тютюна.

— Тук няма тютюн.

— Да, бей, свърших го. Надявах се да си купя на пазара.

— И не ми викай „бей“. Това си отиде с турците. Откъде си всъщност?

Мартин описа селцето далеч на север.

— То е известно с пъпешите си — добави услужливо той.

— Пъпеши! — сопна се офицерът, който виждаше, че хората му едва сдържат смеха си.

Откъм дъното на улицата се показа голяма лимузина и спря на двеста метра. По-младшият офицер побутна началника си и кимна към колата. Старшият офицер се обърна, погледна и рече на Мартин:

— Чакай тук.

— Кого си хванал? — попита Хасан Рахмани.

— Градинаря, господин генерал. Работи там. Гледа розите и алеите, пазарува за готвачката.

— Умен ли е?

— Не, господин генерал, на практика глуповат. Селянин от дълбоката провинция, дошъл е от някакво село, където отглеждат пъпеши.

Рахмани се замисли. Ако задържи глупака, руснаците ще се чудят защо техният човек не се връща. Това ще ги накара да се усъмнят. Надяваше се, ако руската мирна инициатива се провали, да получи разрешение да претърси къщата. Ако оставеше човека да си свърши възложената работа и да се върне, той можеше да предупреди работодателите си. Опитът на Рахмани говореше, че всеки беден иракчанин говори, при това добре, един език. Извади портфейла си и измъкна сто динара.

— Дай му това. Кажи му като свърши с покупките, да се прибере. Сетне му обясни да си държи очите отворени за човек с голям сребърен чадър. Ако не каже нищо за нас и ни докладва утре какво е видял, ще бъде добре възнаграден. Ако каже на руснаците, ще го дам на АМАМ.

— Слушам, господин генерал.

Офицерът взе парите, върна се и инструктира градинаря какво да прави. Мъжът изглеждаше объркан.

— Чадър ли, сайди?

— Да, голям, сребърен, може би черен, който сочи към небето. Виждал ли си такова нещо.

— Не, сайди — отвърна човекът, — когато вали, всички бягат в къщата.

— Велик е Аллах! — промърмори офицерът. — Той не е за дъжд, тъпако, а за изпращане на съобщения.

— Чадър, който изпраща съобщения — повтори бавно градинарят. — Ще внимавам за него, сайди.

— Хайде, махай се — рече отчаян офицерът. — И на никого нищо да не казваш, ясно ли е?

Мартин мина покрай лимузината. Когато се приближи Рахмани сведе главата си. Не беше нужно селянинът да види началника на контраразузнаването на Република Ирак.

Мартин откри тебеширения знак в седем и прибра съобщението в девет. Прочете го на светлината от прозореца на едно кафене, осветено не с електричество, защото такова нямаше, а с газена лампа. Когато видя текста, си подсвирна тихичко, сгъна хартията и я сложи в гащите си.

И дума не можеше да става да се върне във вилата. Предавателят беше „гръмнат“ и да изпрати ново съобщение, би означавало да си търси белята. Погледна към автобусната гара, но тя гъмжеше от патрули на армията и АМАМ, които търсеха дезертьори.

Затова отиде на пазара за плодове в Касра и намери шофьор на камион, който тръгваше на запад. Човекът отиваше на няколко километра отвъд Хабания и двайсет динара го убедиха да вземе пътник. Много шофьори на камиони предпочитаха да пътуват нощем, защото смятаха, че Кучите синове няма да ги видят в тъмното от самолетите си, без да знаят, че денем или нощем камионите за плодове не стояха на челно място в списъка на генерал Чък Хорнър.

Ето защо пътуваха през нощта, на фарове, които едва блещукаха. На разсъмване Мартин се озова на шосето, непосредствено западно от езерото Хабания, където шофьорът зави към богатите чифлици по горното течение на Ефрат.

Два пъти ги спираха патрули, но Мартин показваше документите си и писмото от руското посолство, обяснявайки, че е работил като градинар за неверниците, но те си отивали у дома и го уволнили. Оплакваше се, че се отнесли зле с него, а нетърпеливите войници му казваха да млъкне и да си върви по пътя.

Тази нощ Осман Бадри се намираше недалеч от Майк Мартин. Движеше се в същата посока, но го бе изпреварил. Целта му беше базата на изтребители, където командир на ескадрилата беше по-големият му брат Абделкарим.

През 1980-а белгийската строителна фирма „Сикско“ сключи договор за строителство на осем свръхзащитени въздушни бази, където да бъде настанен каймакът на иракските изтребители.

Характерно за базите беше, че почти всичко се намираше под земята — казармените помещения, хангарите, складовете с гориво, помещенията на екипажите и големите дизелови генератори, които ги снабдяваха с електроенергия.

Над земята се виждаха единствено пистите, дълги по три хиляди метра. Но край тях липсваха сгради и хангари и съюзниците смятаха, че са „скелети“ на летища, подобно на Ал Харз в Саудитска Арабия, преди там да се настанят американците.

Ако човек се вгледаше по-внимателно обаче, щеше да открие дебели по един метър бетонни противовзривни врати, които водеха от пистите към подземни рампи. Всяка база беше пет на пет километра и периметърът беше ограден с бодлива тел. Но както и при Тармия, базите на „Сикско“ сякаш не действаха и затова бяха оставени на мира.

За да действат оттам, пилотите получаваха инструкции, влизаха в кабините си и палеха двигателите под земята. Едва когато достигнеха пълната си мощност „на сухо“, вратите към рампите се отваряха. Долу имаше дебели стени, които предпазваха останалата част от базата от струите, изхвърчащи от техните сопла, и отклоняваха отработените газове нагоре, за да се смесят с горещия пустинен въздух.

Изтребителите се втурваха по рампите, излизаха на пълна мощност, с включени ускорители, понасяха се с писък по пистата и се вдигаха за секунди във въздуха. Дори когато се случеше да ги засече някой АУАКС, те се появяваха изневиделица и се приемаше, че са изпълнявали нисък полет, а са излетели от другаде.

Полковник Абделкарим Бадри беше назначен в една от тези бази на „Сикско“, известна като КМ 160, защото се намираше край шосето Багдад-Ар Рутба, на сто и шейсет километра западно от Багдад. По-малкият брат се представи на постовия при оградата малко след залез-слънце.

Имайки предвид чина му, незабавно се обадиха от караулното помещение в жилището на командира на ескадрилата и скоро един джип се появи в голата пустиня.

Млад лейтенант от военновъздушните сили придружи посетителя в базата, докато джипът влезе през друга скрита и по-малка рампа в подземния комплекс.

Лейтенантът остави джипа на паркинга и поведе госта по дългите бетонни коридори, покрай пещери, в които механици работеха край самолети МИГ 29. Въздухът беше чист и филтриран и навсякъде се чуваше бръмченето на генератори.

Накрая влязоха в района, където бяха настанени старшите офицери, и лейтенантът почука на една врата. Отвътре се чу команда и той въведе Осман Бадри в апартамента на началника на базата.

Абделкарим стана и братята се прегърнаха. По-възрастният мъж беше на трийсет и седем години, също полковник, също мургав и красив, с тънък мустак. Не беше женен, но не страдаше от липса на дамско внимание. Гаранция за това даваха бляскавата униформа и крилата на пилот. Видът му съвсем не лъжеше — генералите от военновъздушните сили признаваха, че е най-добрият пилот на изтребител в страната, а и руснаците, които го бяха обучавали на първенеца от тяхната бойна авиация, свръхзвуковия МИГ 29, споделяха това мнение.

— Е, братко, какво те води насам? — попита той.

След като седна и взе прясно свареното кафе, Осман разгледа по-големия си брат. Около устата му забеляза бръчки, каквито преди нямаше, а очите му бяха уморени.

Абделкарим не беше глупав, нито страхлив. Беше изпълнил осем полета срещу американците и англичаните. Върнал се бе от всички — на косъм. Видял бе как ракетите Спароу и Сайдуиндър свалят най-добрите му колеги или пръскат самолетите им във въздуха, а самият той беше избягал от четири.

Още след първия опит да прихване американските изтребители-бомбардировачи му стана ясно, че борбата е повече от неравна. Липсваше му информация къде се намират враговете, колко са на брой, какъв тип, на каква височина и в каква посока се движат. Иракските радари бяха извадени от строя, контролните и командните центрове — изравнени със земята, а пилотите — оставени сами на себе си.

Още по-лошо, американците с техните АУАКС можеха да открият иракските бойни самолети, преди да са се вдигнали на триста метра, да кажат на своите пилоти къде да отидат и какво да направят, за да си осигурят най-добрата позиция за атака. Абделкарим Бадри знаеше, че за иракчаните всеки боен полет е равносилен на самоубийство.

Нищо не каза за това, само се усмихна и попита брат си какви вести носи. Вестите заличиха усмивката.

Осман разказа за събитията от изминалите шейсет часа; появата на АМАМ на разсъмване, претърсването, какво са намерили в градината, как са били майка им и Талат, за арестуването на баща им. Разказа как са го повикали, когато съседът аптекар най-сетне успял да предаде съобщение за него, и как пътувал с колата си и намерил тялото на баща им на масата в трапезарията.

Устните на Абделкарим се свиха гневно, когато Осман му съобщи какво е намерил, когато е срязал чувала с тялото, и как баща им е бил погребан тази сутрин.

По-възрастният мъж се приведе напред, когато Осман му разказа как е бил пресрещнат на излизане от гробището и последвалия разговор. Когато брат му свърши, той попита:

— Всичко ли му каза?

— Да.

— А всичко това вярно ли е? Ти наистина ли си построил тази Крепост, тази Каала?

— Да.

— И му каза къде се намира, за да предаде информацията на американците, така ли?

— Да. Сбъркал ли съм?

Абделкарим помисли известно време.

— Колко души в Ирак знаят за това, братко?

— Шест — отвърна Осман.

— Кои са те?

— Самият президент, Хюсейн Камел, който осигуряваше средствата и работната ръка, Амир Саади, който достави техниката, генерал Ридха, който осигури артилеристите, и генерал Мусули от инженерните войски — той ме предложи за работата. И аз. Аз я построих.

— А пилотите на хеликоптери, които водят посетителите?

— Те знаят координатите, за да стигнат там. Но не и какво има вътре. Освен това ги държат под карантина в някаква база, не зная къде точно.

— Тези посетители, колко от тях биха могли да знаят?

— Нито един. Връзват им очите преди излитане и им свалят превръзките, едва след като са пристигнали.

— Ако американците унищожат този Кабдату Аллах, кого според теб ще заподозре АМАМ? Президента, министрите, генералите — или теб?

Осман зарови лице в ръцете си и простена.

— Какво направих?

— Боя се, малки ми братко, че си унищожил всички ни.

И двамата знаеха правилата. За предателство президентът не иска една жертва, а изтребва три поколения; баща и чичовци, та да не остане от опетненото семе; синовете и племенниците, та никой да не порасне и да му отмъсти за тях. Осман Бадри тихо заплака.

Абделкарим стана, изправи брат си на крака и го прегърна.

— Правилно си постъпил, направил си онова, което трябва. Сега да видим как ще се измъкнем оттук.

Погледна часовника си — осем вечерта.

— От тук до Багдад няма обществени телефонни линии — рече той. — Само подземни кабели до хората от отбраната в различните им бункери. Но това съобщение не е за тях. Колко време ще ти трябва, за да стигнеш с кола до нашата къща?

— Три, може би четири часа, отвърна Осман.

— Имаш осем, за да отидеш и се върнеш. Кажи на мама да сложи всичко ценно в колата на татко. Тя може да кара — не добре, но достатъчно. Да вземе Талат и да отидат в селото на Талат. Да потърси убежище при племето му и да чака, докато някой от нас не се свърже с нея. Разбра ли?

— Да. Мога да се върна на разсъмване.

— Преди разсъмване. Утре ще водя едно крило МИГ-ове в Иран. Други преди нас вече отидоха. Това е някакъв налудничав план на президента да спаси най-добрите си изтребители. Глупости, разбира се, но това може да ни спаси живота. Ще дойдеш с мен.

— Смятах, че МИГ 29 е едноместен.

— Разполагам с един учебен, който е двуместен. Ще бъдеш облечен като офицер от военновъздушните сили. Ако имаме късмет, ще се измъкнем. Тръгвай.

Тази нощ Майк Мартин тръгна в западна посока по пътя за Ар Рутба, когато колата на Осман Бадри префуча край него. Нито един не обърна внимание на другия. Мартин се бе насочил към следващото място за преминаване на реката на двайсет и четири километра по-нататък. Тъй като мостът беше разрушен, камионите трябваше да чакат за ферибота. Предпочиташе да плати на друг шофьор да го закара още по на запад.

В малките часове на нощта намери точно такъв камион, но той го закара само извън Мухамади. Там пак зачака. В три часа колата на полковник Бадри отново профуча край него. Не вдигна ръка, нито пък тя спря. Човекът в колата очевидно бързаше. Преди разсъмване пристигна трети камион, излезе отстрани на главния път и спря да го вземе. Отново плати на шофьора от намаляващия запас динари и мислено благодари на онзи, който бе решил да му даде шепата банкноти в Мансур. На разсъмване домакинството на Куликов щеше да се оплаче, че са загубили градинаря си.

Претърсването на бараката щеше да разкрие блока с хартия за писма под сламеника, странно притежание за неграмотен човек, а по-нататък и предавателя под плочите. Към обяд издирването щеше да е в разгара си — не само в Багдад, а и в цялата страна. До падането на нощта той трябваше да е далеч в пустинята, на път към границата.

Камионът, в който пътуваше, беше отминал КМ 160, когато крилото МИГ 29 излетя.

Осман Бадри беше в ужас, защото принадлежеше към категорията хора, които страшно мразят да летят. Той стоеше настрана, докато брат му инструктираше четиримата млади пилоти, които щяха да летят с тях. Повечето от пилотите на годините на Абделкарим бяха мъртви, а тези бяха младежи, над десет години по-млади от него, наскоро завършили училището. Слушаха прехласнати командира на тяхната ескадрила и кимаха в знак, че разбират.

В МИГ-а, когато подвижният капак се затвори, Осман помисли, че преди не е чувал такъв рев. В затвореното пространство двата съветски турбореактивни двигателя РД 33 набраха максималната си мощност „на сухо“. Присвит в кабината зад брат си, Осман видя как огромните врати се отварят на хидравличните си повдигачи. В края на пещерата просветна квадрат бледосиньо небе. Шумът нарасна, когато пилотът превключи на ускорител и съветският прехващач с две вертикални перки се затресе на спирачките си.

Когато спирачките се освободиха, Осман изпита чувството, че в кръста го е ритнало муле. МИГ-ът скочи напред, бетонните стени профучаха покрай тях, реактивният самолет премина по рампата и излетя в светлината на утрото.

Осман затвори очи и започна да се моли. Тропотът на колелата престана, стори му се, че се носи по повърхността на вода, и отвори очи. Водещият МИГ правеше кръг ниско над земята, докато останалите четири реактивни машини излетяха с писък от тунела под тях. Сетне вратите се затвориха и военновъздушната база престана да съществува.

Навсякъде се виждаха циферблати и индикатори, копчета, екрани, бутони и лостове. Между краката му стърчеше дублираща колона за управление. Брат му беше казал да не пипа нищо и той с готовност го послуша.

На триста метра крилото от пет МИГ-а застана в редица, като четиримата младежи следваха командира на ескадрилата. Брат му взе курс право на изток и малко на юг, летейки ниско, надявайки се да не го открият и да пресече южните покрайнини на Багдад, като скрие машините от любопитни американски очи в множеството промишлени зони и други радарни изображения.

Рискът, който поемаше, за да избегне радарите на самолетите АУАКС над Персийския залив, беше изключително голям, но друг избор нямаше. Получил беше официална заповед, а освен това Абделкарим Бадри имаше и още една причина да иска да пристигне в Иран.

Тази сутрин имаше късмет. В края на всяка дълга смяна над Залива самолетите АУАКС трябва да се върнат в базата си и да бъдат сменени от други. Понякога по време на смяната има кратък прозорец, когато радарното проследяване се прекъсва. Преминаването ниско над Южен Багдад и Салман Пак на крилото иракски машини имаше късмета да съвпадне тъкмо с такова прекъсване.

Иракският пилот се надяваше, че като продължи да лети на триста метра, ще може да се промъкне под летящите американски самолети, които обикновено действаха от шест хиляди метра нагоре. Искаше да заобиколи иракския град Ал Кут от север и да се отправи директно по най-краткия път към иранската граница.

Тази сутрин, в същия час, капитан Дон Уокър от 356-а тактическа изтребителна ескадрила на база в Ал Харз водеше крило от четири Страйк Игъла на север към Ал Кут, със задачата да бомбардира голям мост над река Тигър, където самолет Джей-СТАР бе засякъл танкове на Републиканската гвардия да се отправят на юг към Кувейт.

През тази война ескадрилата на Дон Уокър беше изпълнявала преди всичко нощни полети, но мостът северно от Ал Кут беше „по спешност“, което означаваше, че няма време за губене, щом се използва от иракски танкове. Така че въздушното нападение тази сутрин носеше гриф „по заповед от Йеремия“, т.е. генерал Чък Хорнър искаше да бъде направено веднага.

Игълите бяха натоварени с еднотонни, направлявани с лазер бомби, и ракети въздух-въздух. Поради положението на пилоните за закачане на бомбите под крилата на Игъл товарът беше асиметричен, защото от едната страна те тежаха повече, отколкото ракетите Спароу от другата. Това пилотите наричат гаден товар. Автоматичното управление на елероните компенсира неравновесието, но това не е товар, с който пилотите биха искали да влязат във въздушен бой.

Докато МИГ-овете, които летяха на сто и петдесет метра, бръснеха повърхността на терена и се приближаваха от запад, Игълите идваха от юг и се намираха на сто двайсет и пет километра.

Първият признак за присъствието им за Абделкарим Бадри беше чуруликането в ушите. Брат му зад него не разбираше какво е това, но бойните пилоти знаят. Учебният самолет водеше, четиримата младежи го следваха, общо взето в клинообразна формация. И те го чуха.

Чуруликаха приемниците им, предупреждаващи за радар. Това означаваше, че някъде във въздуха наоколо има други радари, които претърсват небето.

Четирите Игъла бяха настроили радарите си на функцията „търси“ — лъчите „премитаха“ пред тях, за да им показват какво има там. Съветските приемници бяха приели лъчите и предупреждаваха пилотите.

МИГ-овете нямаха избор. Трябваше да продължат напред. На сто и петдесет метра те бяха много под Игълите и щяха да пресекат проекцията на посоката, в която те летяха.

На деветдесет километра чуруликането в ушите на иракските пилоти се превърна в остър сигнал. Приемниците им казваха: някой там е превключил от функция „търси“ и те е заковал.

Зад Дон Уокър влъхвата му Тим забеляза промяната в поведението на своя радар. От плавно движение насам-натам американските радари бяха заковали, стеснили лъча си и се бяха съсредоточили върху откритието си.

— Имаме пет неидентифицирани обекта — промърмори влъхвата и включи сигнала за разпознаване на приятел или враг. Другите влъхви от ятото направиха същото.

Всички бойни самолети носят този апарат. Той изпраща пулсиращ сигнал на определени честоти, които се сменят ежедневно. Бойните самолети, които се сражават на една и съща страна, получават този сигнал и отговарят: „Приятел съм.“ Вражеските машини не могат да го направят. Петте точки на радарния екран, пресичащи пътя на Игълите километри пред тях и близо до земята, биха могли да са „приятелски“, които се връщат от боен полет. Беше много вероятно, защото в небето имаше повече съюзнически, отколкото иракски самолети.

Тим отправи въпрос към неидентифицираните обекти на функции едно, две и четири. Не получи отговор и докладва:

— Вражески.

Дон Уокър превключи ракетите си на радар и промърмори: „Търсим схватка“ на останалите трима пилоти. Насочи носа на самолета надолу и се понесе.

Абделкарим Бадри беше в неблагоприятно положение и го знаеше. Разбра го в момента когато американците го засякоха. Знаеше без всякакъв апарат за разпознаване, че другите машини не могат да са иракски. Знаеше, че е засечен от вражески самолети и че младите му колеги няма да могат да се справят с тях.

Неблагоприятното му положение произтичаше от МИГ-а, на който летеше. Тъй като беше учебен, единственият вид с две места, той въобще не беше предназначен за бой. Едноместните МИГ-ове имат радари, с които могат да оглеждат около себе си, за да се обслужват ракетите им, докато учебният самолет имаше радар, който оглеждаше под ъгъл от шейсет градуса на носа. Знаеше, че някой го е засякъл, но не можеше да го види.

— Какво имаме? — попита късо партньора си. Отговори му задъхано и изплашено.

— Четири вражески самолета, които се спускат бързо.

И така, опитът не беше успял. Американците се бяха спуснали надолу от юг с намерение да ги гръмнат във въздуха.

— Разпръснете се, спуснете се ниско, преминете на ускорител, насочете се към Иран — заповяда им той.

Младите пилоти нямаха нужда от подканяне. От соплата на самолетите им изскочи пламък и изтребителите преминаха звуковата бариера, като почти удвоиха скоростта си.

Въпреки огромния разход на гориво, едноместните можеха да поддържат ускорителя достатъчно дълго, за да избягат от американците и въпреки това да стигнат Иран. Преднината, която имаха, нямаше да позволи на американците да ги догонят, макар че и те сигурно бяха включили ускорителите.

Абделкарим Бадри нямаше такъв избор. Когато бяха строили учебния вариант, съветските инженери не само бяха монтирали по-прост радар, но и значително бяха намалили резервоарите за гориво, за да направят място за ученика и неговото собствено тегло.

Полковникът носеше под крилата си допълнителни резервоари за продължителен полет, но те нямаше да са достатъчни. Можеше да избира между четири неща. Не му трябваха повече от две секунди, за да ги прецени.

Можеше да включи ускорителя и да продължи за Иран, като избяга от американците, но скоро след като пресечеше границата, щеше да остане без гориво. Дори ако двамата с брат му катапултираха и се спуснеха без произшествия, щяха да паднат сред персийските племена, които бяха пострадали ужасно по време на войната между двете страни от онова, което пускаха върху им иракските авиатори.

Можеше да използва ускорителя си, за да избяга от Игълите, сетне да полети на юг, да катапултира над Саудитска Арабия и да стане пленник. И през ум не му мина, че могат да се отнесат хуманно с него.

Полковник Абделкарим Бадри натисна до край ръчката за газта, премина на ускорител и полетя на среща с идващите американци.

Още щом се обърна, четирите Игъла влязоха в обсега на радара му. Два от тях се бяха отклонили. Втурнали се бяха след бягащите едноместни машини, всички с включени ускорители, всички преминали звуковата бариера.

Но водачът на американците идваше право към него. Бадри усети потреперването, когато МИГ-ът прескочи звуковата бариера, намести мъничко колоната, за управление и се понесе към гмуркащия се Игъл пред себе си.

— Господи, той идва право към нас! — възкликна Тим от задната седалка. Уокър знаеше и без това. Собственият му радарен екран му показваше четирите изчезващи точки на иракските машини, побягнали към Иран, и единичната бляскава точка на вражеския изтребител, който се качваше към него за схватка. Индикаторът, който отмерваше разстоянието, се въртеше като повреден будилник. На петдесет километра един от друг те се носеха със скорост от 2500 километра в час. Не виждаше с просто око МИГ-а, но и това скоро щеше да стане.

На задната седалка полковник Осман Бадри беше съвсем объркан. Не беше разбрал нищо от онова, което ставаше. Внезапният тласък на включения ускорител отново го беше блъснал в кръста, а резкият завой при тази скорост го бе накарал да загуби за няколко секунди съзнание.

— Какво става? — извика той в микрофона си, без да разбира, че не е натиснал копчето и брат му не може да го чуе.

Палецът на Дон Уокър се поколеба над копчетата за изстрелване на ракетите.

Можеше да избира между дългобойната АИМ-7 Спароу, която се насочваше с радар от самия Игъл, и АИМ-9 Сайдуиндър с по-малък обсег и насочваща се по топлинната следа.

На разстояние двайсет и четири километра видя малката черна точка, която препускаше към него. Двата отвесни стабилизатора показваха, че това е МИГ 29, който, в подходящи ръце, се смята за един от най-добрите изтребители прехващачи. Уокър не подозираше, че има пред себе си невъоръжен учебен самолет. Знаеше само, че машината срещу него може да носи съветска ракета АА-10 със същия обхват както собствената му АИМ-7. Затова избра Спароу.

На петнайсет километра изстреля своите ракети право напред. Те проблеснаха и изчезнаха, прихванаха радарния лъч от МИГ-а и послушно тръгнаха към него.

Абделкарим Бадри видя проблясването на ракетите, когато те бяха изстреляни от Игъла, което му даваше още няколко секунди живот, освен ако можеше да принуди американеца да се отклони. Посегна от лявата си страна и дръпна един лост.

Дон Уокър често се бе питал как ли ще бъде и сега разбра. От долната част на крилата на машината срещу него видя ответните блясъци. И сякаш ледена ръка го хвана за корема, почувства смразяващ страх. Друг човек беше изстрелял две ракети срещу него и сега той гледаше смъртта право в очите.

Две секунди след като изстреля Спароу, на Уокър му се щеше да бе избрал Сайдуиндър. Причината беше проста, те бяха ракети, които изстрелваш и забравяш за тях — щяха да намерят врага независимо къде се намира Игълът. А Спароу имаха нужда от Игъла, за да ги насочва; ако сега се отклонеше, без ръководство те щяха да „оглупеят“, да започнат да бродят по небето и да паднат, без да поразят нищо на земята.

Частица от секундата преди да се отклони, видя как „ракетите“, изстреляни от МИГ-а, започват да падат към земята. Без да вярва на очите си, разбра, че това съвсем не са били ракети; иракският пилот го беше изиграл, като беше освободил допълнителните резервоари. Алуминиевите резервоари бяха блеснали на утринното слънце, имитирайки блясъка на ракетното гориво. И той, Дон Уокър от Тълса, Оклахома, почти се беше хванал на номера.

В своя МИГ Абаделкарим Бадри разбра, че американецът няма да се отклони. Постави на изпитание куража на противника и загуби. На задната седалка Осман беше намерил бутона за включване. Виждаше през рамото на брат си, че се качват, вече се намираха на много километри над земята.

— Къде отиваме? — Изпищя той. Последното нещо, което чу, беше съвсем спокойният глас на Абделкарим:

— Не се тревожи, братко мой. Отиваме да поздравим баща си.

Уокър видя как в същия момент двете Спароу се взривиха, огромни червени божури на пет километра от него, сетне парчетата от съветския изтребител започнаха да падат надолу. Усети как по гърдите му се стичат струйки пот.

Неговият партньор Ранди Робъртс, който беше летял над и зад него, се появи край дясното му крило, вдигнал дясната си ръка с палец нагоре. Отвърна му по същия начин. Останалите два Игъла, които се бяха отказали от безплодното преследване на другите МИГ-ове, изплуваха под него и те отново се построиха както преди. Сетне се отправиха към моста над Ал Кут.

При сражение между изтребители нещата се развиват с такава бързина, че от засичането на радара до унищожаването на МИГ-а бяха изминали само трийсет и осем секунди.

„Наблюдателят“ пристигна във Винклербанк точно в десет сутринта, придружен от своя „счетоводител“. По-младият мъж носеше голямо дипломатическо куфарче със сто хиляди долара в банкноти.

Всъщност тези пари бяха взети за кратко време като заем, уреден от саяна в банковата система, който изпита голямо облекчение, че парите просто ще бъдат депозирани за известно време във Винклербанк, сетне ще бъдат изтеглени и върнати.

Хер Гемютлих остана очарован, като видя парите. Едва ли щеше да изпита такъв ентусиазъм, ако беше забелязал, че доларите заемат само половината от дълбочината на куфарчето, и щеше да е ужасен, ако видеше какво се намира под фалшивото дъно.

За пълна дискретност, докато адвокатът и банкерът уреждаха поверителните шифри за опериране с новата сметка, счетоводителят беше прогонен в стаята на фройлайн Харденберг. Върна се, за да получи разписката за парите, и до единайсет часа работата беше свършена. Хер Гемютлих повика портиера да придружи посетителите обратно до фоайето и външната врата.

Докато слизаха, счетоводителят прошепна нещо в ухото на американския адвокат, а той го преведе на портиера. Последният кимна рязко, спря стария асансьор с решетестата врата на мецанина и тримата слязоха от него.

Адвокатът посочи мъжката тоалетна на своя колега и счетоводителят влезе в нея. Адвокатът и портиерът останаха на площадката отвън.

В този момент до ушите им достигна шум от неразбория във фоайето. Чу се добре, защото то се намираше на шест метра по-нататък по коридора и на петнайсет мраморни стъпала надолу.

Портиерът промърмори някакво извинение и закрачи по коридора, докато стигна до стълбището, откъдето можа да види какво става долу. Гледката го накара да се втурне по мраморните стъпала, за да оправи положението.

Сцената беше непристойна. По някакъв начин трима хулигани, очевидно пияни, бяха влезли във фоайето и тормозеха администраторката, като искаха от нея още пари за пиене. По-късно тя щеше да признае, че са я подмамили да отвори вратата, като се престорили на пощальони.

Изпълнен с възмущение, портиерът се опита да изблъска хулиганите навън. Никой не забеляза, че при влизането си единият от тримата пусна пакет цигари до автоматично затварящата се врата и сега тя стоеше незаключена. Нито пък някой забеляза в блъсканицата, че във фоайето е влязъл на четири крака четвърти човек. Когато се изправи, към него веднага се присъедини нюйоркският адвокат, който беше последвал портиера по стълбите до фоайето.

Те стояха настрана, докато портиерът изблъска тримата хулигани на улицата. Когато се обърна, банковият служител видя, че адвокатът и счетоводителят са слезли от мецанина сами. С многословни извинения за случилото се той ги изпрати до вратата.

Щом стъпи на тротоара, счетоводителят изпусна продължителна въздишка на облекчение.

— Надявам се никога повече да не ми се налага да го правя — рече той.

— Не се безпокой — отговори адвокатът, — чудесно се справи.

Говореха на иврит, защото „счетоводителят“ не знаеше друг език. Всъщност беше банков касиер от Беиршива и се намираше във Виена за своята първа и последна нелегална мисия единствено защото беше еднояйчен близнак на Касоразбивача, който по това време седеше неподвижен в тъмното, в шкафа на тоалетната на мецанина. Там той щеше да остане все така неподвижен дванайсет часа.

Майк Мартин пристигна в Ар Рутба по средата на следобеда. Трябваха му двайсет часа да измине разстояние, което нормално се изминава за шест часа с кола.

В покрайнините на града попадна на един козар със стадото му и го остави доста озадачен, но съвсем щастлив, купувайки четири от козите за останалата шепа динари, на цена, която беше почти два пъти по-висока от пазарната.

Козите също бяха доволни, че се връщат в пустинята, макар и сега да ги държаха за поводи. Трудно можеше да се очаква от тях да знаят, че са там, за да осигурят правдоподобно обяснение на това, защо Мартин броди из пустинята южно от шосето през следобедната жега.

Проблемът му беше, че не разполагаше с компас; уредът, заедно с останалите му принадлежности, остана под плочките на бараката в Мансур. Използва слънцето и евтиния си часовник, за да определи колкото е възможно по-точно посоката от радиомачтата в града до пресъхналото корито на реката, където беше заровен моторът му.

Вървя осем километра пеш, козите го бавеха, но компанията им си струваше, защото на два пъти забеляза войници, които го проследиха откъм пътя, докато се скри от погледа им, но нищо не предприеха.

Малко преди залез намери пресъхналото корито, което му трябваше, разпознавайки близките скали, и се отпусна да си почине, докато бе все още светло. Едва след като се стъмни, започна да копае. Доволните кози се отдалечиха.

Намери го на същото място, завит в полиетиленовия си чувал — здрав кросов мотор Ямаха 125 кубика, целия черен, с допълнителни резервоари за гориво. Заровеният компас също беше на мястото си, заедно с оръжието и боеприпасите.

В продължение на много години САС предпочитаха пистолети Браунинг с 13 патрона, но горе-долу по това време бяха преминали на швейцарските деветмилиметрови Зиг Зауер. Той препаса по-тежкия швейцарски автоматичен пистолет в кобура на дясното бедро. От този момент нататък вече не можеше и дума да става да се прави на Махмуд Ал-Хури — един прост иракски селянин няма да препуска на подобна машина по тези места. Ако го пресрещнеха, щеше да стреля и да бяга.

Понесе се в нощта, придвижвайки се далеч по-бързо от ландроувърите. С кросовия мотор можеше да кара бързо по равните места и да води машината по скалистите склонове и пресъхналите речни корита.

В полунощ зареди отново, пи вода и хапна от дажбите, оставени в скривалището. Сетне потегли право на юг към саудитската граница.

Така и не разбра кога пресече границата. Местността си беше все същата пустош — скали и пясък, чакъл и сипеи, а като се има предвид зигзагобразното му движение, нямаше начин да знае колко километра е изминал.

Разбра, че е в Саудитска Арабия, чак когато излезе на Таплинския път — единственото шосе по тези места. Теренът стана по-равен и той се движеше с трийсет и повече километра в час, когато насреща му изникна кола. Ако не беше така уморен, би реагирал по-бързо; но умората го бе замаяла и забавила реакциите му.

Предното колело на мотора удари опънатата тел и той изхвърча, премятайки се през глава няколко пъти, преди да се просне по гръб. Когато отвори очи, над се беше надвесила една фигура, а светлината на звездите се отразяваше от нещо метално.

— Bouge pas, mec.[10]

Не беше арабски. Напрегна умореното си съзнание. Нещо от много отдавна. Да, Хейлибъри, където някакъв злощастен учител се опитваше да го посвети в сложностите на езика на Корней, Расин и Молиер.

— Ne tirez pas — рече бавно той. — Je suis Anglais.[11]

Във френския Чуждестранен легион има само трима британски сержанти и един от тях се казва Маккълин.

— Така ли? — рече на английски той. — Тогава вземи да си размърдаш задника и да отидем до бронираната кола. И ако нямаш нищо против, дай ми пистолета си.

Патрулът на легионерите се намираше много по на запад от определеното му място в съюзническите линии и проверяваше Таплинския път за иракски дезертьори. С помощта на сержант Маккълин, който превеждаше, Мартин обясни на френския лейтенант, че е бил със задача в Ирак.

Това звучеше съвсем приемливо за легионерите; те действаха зад линията на фронта — това беше тяхна специалност. Добрата вест беше, че разполагат с радиостанция.

Касоразбивача престоя в шкафа за метли целия вторник до късно вечерта. Чуваше как различни мъже от персонала влизат в помещението, вършат онова, за което са дошли, и излизат. През стената се долавяше и шумът от движението на асансьора. Седеше върху куфарчето си, облегнат на стената, и от време на време хвърляше поглед към светещия циферблат на часовника си. Между пет и половина и шест чу как персоналът се разотива. Знаеше, че в шест ще дойде нощният пазач, ще го пусне портиерът, който дотогава ще е проверил дали всички са излезли по списъка за деня пред себе си.

След като портиерът си тръгнеше малко след шест, нощният пазач щеше да заключи предната врата и да включи алармите. Сетне щеше да се настани пред портативния си телевизор, който си носеше всяка вечер, за да гледа спортните предавания. И така, докато дойдеше време за първата му обиколка.

Според хората от Ярид, дори и чистачите бяха под надзор. Те почистваха общите части — преддверията и стълбите, клозетите в понеделник, сряда и петък вечер, но във вторник вечер Касоразбивача щеше да остане необезпокояван. В събота идваха да почистят кабинетите под надзора на портиера, който оставаше с тях през цялото време.

Очевидно нощният пазач спазваше неизменно една и съща схема: правеше три обиколки на сградата, като проверяваше всички врати в десет вечерта, два през нощта и в пет сутринта.

Във времето преди първата си обиколка гледаше телевизия и вечеряше. През най-дългия промеждутък — между десет и два — дремеше, като си навиваше малък будилник да го събуди за втората обиколка. Касоразбивача имаше намерение да направи своя взлом именно тогава.

Вече беше видял кабинета на Гемютлих и, най-важното, вратата към него. Беше от масивно дърво, но за щастие без аларма. Прозорецът беше с аларма, а бе забелязал и слабите очертания на два датчика между паркета и килима.

Точно в десет чу как асансьорът потраква нагоре с нощния пазач, който започваше обиколката на вратите, тръгвайки от последния етаж надолу.

Половин час по-късно възрастният мъж беше свършил, надникна в мъжката тоалетна, светна за малко лампата, колкото да провери дали всичко е наред, затвори вратата и се върна на бюрото си във фоайето. Там реши да гледа едно късно спортно предаване.

В 10.45 Касоразбивачът излезе от мъжката тоалетна и се прокрадна нагоре по стълбите на четвъртия етаж.

Вратата на кабинета на хер Гемютлих му отне петнайсет минути. Четвъртото резе на секретната брава се дръпна и той пристъпи вътре.

На главата си носеше лента с прикрепено към нея фенерче с тесен сноп светлина, но сега извади друго, по-голямо, за да огледа стаята. С негова помощ избегна двата датчика и приближи бюрото откъм неохраняваната му страна. Там го — загаси и продължи работата си само на светлината на малкото фенерче.

Ключалките на горните три чекмеджета не представляваха проблем — малки месингови неща на повече от сто години. Когато извади трите чекмеджета, пъхна ръката си и започна да опипва за копче, бутон или лостче. Нищо. Намери го час по-късно на гърба на третото чекмедже вдясно. Малко месингово лостче, дълго не повече от два-три сантиметра. Когато го натисна, се чу тихо щракане и в основата на крака се отвори на сантиметър тясна ивица.

Чекмеджето беше плитко, около два сантиметра, но стигаше да побере двайсет и два листа тънка хартия. Всеки от тях бе копие на пълномощното, което единствено можеше да задвижи сметките под ръководството на Гемютлих.

Касоразбивача извади фотоапарата и стойката с четири сгъваеми крака, която държеше предварително фокусирания апарат точно на определеното разстояние от хартията под него, за да се получат най-ясните възможни снимки.

Най-отгоре върху купчината листа стоеше описанието как трябва да се оперира със сметката, открита предишната сутрин от „наблюдателя“ от името на фиктивния клиент в Америка. Онова, което търсеше, беше седмият лист от горе на долу. Номера вече го знаеше — Мосад беше превеждал пари в сметката на Йерихон в продължение на две години, докато не го поеха американците.

За по-сигурно снима всичките. След като възстанови кашета в първоначалното му състояние, върна чекмеджетата на местата им и ги заключи, той се измъкна и заключи вратата на кабинета след себе си. В един и десет вече се намираше в шкафа за метли.

Когато банката започна работа на сутринта, Касоразбивача остави асансьора да се качва и слиза в продължение на половин час, защото знаеше, че портиерът никога не придружава персонала до стаите му. Първият посетител се появи в десет без десет. Когато асансьорът мина покрай него, Касоразбивача се измъкна от мъжката тоалетна, отиде на пръсти в дъното на коридора и надникна във фоайето. Бюрото на портиера беше празно — той беше горе, придружавайки клиента.

Касоразбивача извади пейджър и натисна копчето два пъти. Три секунди по-късно на външната врата се позвъни. Администраторката включи домофона и попита:

— Ja?[12]

— Lieferung[13] — рече тъничък глас. Тя натисна копчето за отваряне на вратата и във фоайето се появи едър весел разносвач. Той мъкнеше голяма маслена картина, опакована в кафява хартия и вързана с канап.

— Ето, госпожо, почистена и готова за окачване — рече той.

Зад него вратата бавно се затвори. Докато това ставаше, се показа една ръка и пъхна между нея и рамката нагъната хартия. Тя се затвори, но всъщност езикът не щракна.

Разносвачът постави картината в края на бюрото на администраторката. Беше голяма, широка метър и половина и висока един и двайсет. Тя закри целия й изглед към фоайето.

— Но аз не зная нищо… — запротестира тя. Главата на разносвача се показа иззад картината.

— Моля да подпишете, че сте я получили — рече той и подаде формуляра на разписката. Докато тя го разглеждаше, Касоразбивача слезе по мраморните стъпала и се измъкна през вратата.

— Но тук пише галерия „Харцман“ — посочи тя.

— Точно така. „Балгасе“, номер четиринайсет.

— Но ние сме номер осем. Това е Винклербанк. Галерията е по-нататък.

Обърканият разносвач се извини и си тръгна. Портиерът се върна по мраморните стъпала. Тя обясни какво се е случило. Той изсумтя, зае мястото си от другата страна на фоайето срещу администраторката и отново подхвана сутрешния вестник.

Когато по обяд хеликоптерът Блакхок доведе Майк Мартин, във военновъздушната база Рияд го очакваше малък, но нетърпелив комитет по посрещането. Там бяха Стив Ланг и Чип Барбър. Човекът, когото не очакваше да види, беше неговият командир, полковник Брус Крейг. Докато той стоеше в Багдад, в западните пустини на Ирак вече се бяха разположили два пълни ескадрона на САС от всичко четирите, които имаше в казармата в Херефорд. Един беше останал там на разположение, докато хората от четвъртия, разпръснати на малки групи, бяха ангажирани в тренировъчни мисии.

— Носиш ли го, Майк? — попита Ланг.

— Да. Последното съобщение на Йерихон. Не можах да го предам по радиото.

— Човече, разтревожихме се, след като не успяхме да се свържем с теб през изминалите четирийсет и осем часа — обади се Барбър. — Голяма работа свърши, господин майор.

— Един момент, господа — рече полковник Крейг. — Ако сте свършили с него, мога ли да получа обратно своя офицер?

Ланг разглеждаше хартийката, разчитайки арабския, доколкото можеше. Вдигна очи.

— Да, така предполагам. С искрените ни благодарности.

— Почакайте минута — рече Барбър. — Какво ще правите с него сега, господин полковник?

— О, легло в нашата база от другата страна на летището, малко ядене…

— Имам по-добра идея — каза Барбър. — Господин майор, какво бихте казали за канзаска пържола и пържени картофи, един час в мраморна вана и голямо меко легло?

— Страхотно — засмя се Мартин.

— Точно така, господин полковник, вашият човек получава апартамент в хотел „Хаят“ за двайсет и четири часа с комплиментите на моите хора. Може ли?

По време на краткото пътуване до хотела срещу щаба на СЕНТАФ Мартин преведе на Ланг и Барбър съобщението на Йерихон. Ланг го записа дума по дума.

— Това е то — рече Барбър. — Нашите летци ще отидат там и ще го пометат.

Трябваше да се намеси Чип Барбър, за да бъде настанен мърлявият иракски селянин в най-добрия апартамент в „Хаят“, и когато това стана, човекът на ЦРУ отиде отсреща в Черната дупка.

Мартин прекара един час във ваната, изми се, обръсна се, а когато излезе, пържолата и пържените картофи го чакаха върху един поднос в дневната. Още не си беше доял, когато сънят го обори. Едва успя да стигне до широкото меко легло в съседната стая, отпусна се и заспа.

Докато спеше, се случиха куп неща. В дневната бяха оставени изгладени гащи, панталони, чорапи, обувки и риза.

Във Виена Гиди Барзилаи изпрати подробностите за опериране с шифрованата сметка на Йерихон в Тел Авив, където беше подготвено съответното копие с необходимата редакция.

Карим се срещна с Едит Харденберг на излизане от работа, заведе я да пият кафе и й обясни, че трябва да се върне в Йордания за една седмица да види майка си, която била болна. Тя прие обяснението и му каза да се връща колкото е възможно по-скоро.

От Черната дупка издадоха заповед до военновъздушната база Таиф, където един шпионски самолет ТР-1 се готвеше да излети, за да заснеме голям оръжеен комплекс в Ас-Шаркат, в северен Ирак.

Самолетът получи нова задача, с нови координати по картата и по-конкретно да посети и снима една част от веригата планини в северната част на Джебал ал Хамрин. Когато командирът на ескадрилата възрази против внезапната промяна, му казаха, че заповедта носи гриф „Направо от Йеремия“. Протестът приключи.

Над Джебал в този ден беше облачно и валеше дъжд, но с помощта на своя радар с инфрачервени лъчи и топлинни сензори, уреда АСАРС-2, за който няма облаци, дъжд, градушка, суграшица, сняг, нито тъмнина, шпионският самолет направи необходимите снимки.

Веднага след като се получиха, двамата най-добри фотоанализатори в Черната дупка — полковник Бийти от американската авиация и командирът на ескадрила Пек от Кралските военновъздушни сили, седнаха да ги разучат.

Съвещанието започна в шест. Присъстваха само осем души. Председателстваше заместникът на генерал Хорнър, също така решителен, но по-весел генерал Бъстър Глосън. Двамата разузнавачи — Стив Ланг и Чип Барбър, също присъстваха, защото бяха донесли местоположението на обекта и знаеха как е бил открит. От двамата анализатори, Бийти и Пек, се искаше да обяснят своето тълкуване на снимките от района. Присъстваха и трима щабни офицери, двама американци и един британец, които щяха да решат какво трябва да се направи и как.

Полковник Бийти започна с нещо, което се превърна в лайтмотив на съвещанието.

— Имаме проблем — рече той.

— Обяснете какъв — отсече генералът.

— Господин генерал, информацията, която получихме, ни дава координатите. Дванайсет цифри — шест за дължина и шест за ширина. Но това не е по нашата система САТНАВ, която свежда мястото до няколко квадратни метра. Говорим за един квадратен километър. За по-сигурно го разширихме до километър и половина.

— И?

— Ето го.

Полковник Бийти посочи към стената. Тя беше почти цялата заета от увеличена снимка, изключително чиста, допълнена от компютър, с големина метър и осемдесет на метър и осемдесет. Всички се вторачиха в нея.

— Нищо не виждам — рече Генералът. — Само планини.

— Това е проблемът, господин генерал. Няма нищо.

— Какво би трябвало да има там? — бавно попита генералът.

— Оръдие — отвърна Ланг.

— Оръдие ли?

— Така нареченото оръдие Вавилон.

— Мислех, че сте ги засекли още на етап производство.

— Така смятахме и ние. Очевидно някое се е промъкнало.

— Вече говорихме за това. Трябва да е ракета или секретна база на изтребители-бомбардировачи. Няма оръдие, което да изстреля толкова голям полезен товар.

— Това може, господин генерал. Проверих в Лондон. Дулото е дълго повече от сто и осемдесет метра, калибърът е един метър. Полезен товар повече от половин тон. Радиус на действие до хиляда километра, според използвания взрив.

— А разстоянието от тук до Триъгълника?

— Седемстотин и петдесет километра. Господин генерал, могат ли вашите изтребители да прихванат снаряд?

— Не.

— А ракетите Пейтриът?

— Може би, ако са където трябва и когато трябва, но по-вероятно не.

— Въпросът е, че независимо дали е оръдие или ракета, то не е там — рече полковник Бийти.

— Може би е под земята, както монтажният завод Ал-Кубай? — подхвърли Барбър.

— Онова беше маскирано с автомобилно гробище — рече командирът на ескадрила Пек. — Тук няма нищо. Няма шосе, черен път, силови кабели, отбрана, хеликоптерни площадки, огради от бодлива тел, казармени помещения на охраната, нищо — само пусти склонове, ниски хълмове и долини.

— Да предположим — рече Ланг, като искаше да се защити, — че са използвали същия номер както при Тармия — сложили са зоната за отбрана далеч встрани от онова на снимката?

— Опитахме и това — рече Бийти. — Огледахме на осемдесет километра във всички посоки. Нищо, никаква отбрана.

— А ако са заложили изключително на маскировката?

— Няма начин, иракчаните винаги охраняват ценните си неща, дори от собствения си народ. Погледнете и вижте тук.

Полковник Бийти се приближи до снимката и посочи скупчени на едно място колиби.

— Село, точно до тях. Дим от огън, кошари, кози, които пасат в долината. Има още две извън снимката.

— Може да са издълбали цялата планина — рече Ланг. — Вие направихте така с планините Чейен.

— Там има поредица от пещери, тунели, много помещения зад блиндирани врати — каза Бийти. — Тук говорите за дуло, дълго сто и осемдесет метра. Ако се опитате да вкарате такова нещо в планина, тя непременно ще пропадне. Вижте какво, господа, разбирам долният край на дулото, затворът, всички помощни помещения да са под земята, но поне някаква част от дулото би трябвало да стърчи навън. Такова нещо няма.

Отново се загледаха в снимката. В квадрата имаше три възвишения и част от четвърто. По най-голямото от трите нямаше никакви следи от устойчиви на взрив врати или път, който да води натам.

— Ако се намира някъде там — предложи Пек, — нека го бомбардираме целия. Това би сринало цялата планина върху оръдието.

— Добро хрумване — подкрепи го Бийти. — Господин генерал, можем да използваме Въздушните крепости. Ще засипем целия периметър.

— Мога ли да насоча вниманието ви върху нещо друго? — попита Барбър.

— Моля, заповядайте — разреши генерал Глосън.

— Ако аз бях Саддам Хюсейн с неговата параноя и разполагах с едно-единствено оръжие от такова значение, ще поставя да го командва човек, на когото мога да вярвам. И ще му дам заповед, ако някога крепостта бъде подложена на въздушно нападение, да стреля. С две думи, ако първите две бомби не улучат, а квадратен километър и половина е много нещо, останалите могат да паднат със закъснение една десета от секундата.

Генерал Глосън се приведе напред.

— Какво искате да кажете, господин Барбър?

— Господин генерал, ако Юмрукът на Бога е някъде в тези възвишения, той е скрит с изключителна вещина. Единственият начин да бъде унищожен е със също такава операция. Един самолет, дошъл изневиделица, напада и още от първия удар поразява обекта.

— Не зная колко пъти трябва да повтарям — рече излезлият от търпение полковник Бийти, — но ние не знаем къде е този обект.

— Смятам, че моят колега говори за маркиране на целта — обади се Ланг.

— Но това означава друг самолет — възрази Пек. — Както Буканиър маркират на Торнадо. Дори и онзи, който маркира, трябва преди това да види обекта.

— Това свърши работа с ракетите Скъд — каза Ланг.

— Така е, хората от САС маркираха ракетните установки, а ние ги гръмнахме. Но те бяха там, на земята, на хиляда метра от ракетите и установките.

— Именно.

За миг всички се умълчаха.

— Казвате да изпратим хора в планините, за да ни дадат целта в размери десет квадратни метра, така ли? — попита генералът.

Обсъждането продължи още два часа. Но все се връщаха към довода на Ланг.

Първо да се открие, после да се отбележи и най-сетне да се унищожи, и всичко това без иракчаните да ги забележат.

В полунощ един ефрейтор от Кралските военновъздушни сили отиде в хотел „Хаят“. Чукането на вратата не даде резултат, така че нощният управител му отвори. Той влезе в спалнята и разтърси мъжа, който спеше по хавлия върху леглото.

— Господин майор, събудете се. Викат ви отсреща, господин майор.

Глава 22

— Там е — рече Майк Мартин два часа по-късно.

— Къде? — попита с искрено любопитство полковник Бийти.

— Ей тук някъде.

Мартин стоеше наведен над масата в заседателната зала и разучаваше снимка на по-голяма площ от планинската верига Джебал ал Хамрин. Тя обхващаше квадрат от осем на осем километра. Посочи с пръст.

— Селата. Трите села, тук, тук и тук.

— Какво им е на селата?

— Не са истински. Чудесно са направени, точно копие на колиби на планински селяни, но са пълни с охрана.

Полковник Бийти се загледа в трите села. Едното беше в долина, която се намираше само на километър и половина от средата на трите възвишения в центъра на снимката. Другите две заемаха тераси на планинските склонове по-нататък.

Нито едно не беше достатъчно голямо, за да има джамия. Всъщност бяха малко по-големи от махали. Във всяко имаше основна и централна плевня за сено и зоб и по-малки сгради за овцете и козите. Останалото бяха дузина бедни колиби, жилища от кирпич, със сламени или тенекиени покриви, такива, каквито човек ще види навсякъде из планините в Близкия изток. През лятото има и малки обработвани парчета земя наблизо.

Зимно време, когато вятърът носи студения дъжд, а по небето пробягват облаци, животът в иракските планини е суров. Разпространена заблуда е, че във всички части на Близкия изток е топло.

— Добре, майоре, вие познавате Ирак, аз не. Защо не са истински?

— Няма от какво да се препитават — отговори Мартин. — Прекалено много села, прекалено много селяни, прекалено много кози и овце. Няма да стигне фуражът. Ще гладуват.

— Мамка му — рече Бийти впечатлен, — толкова дяволски просто.

— Може би, но това доказва, че отново Йерихон не е лъгал, нито пък е сбъркал. Ако са го направили, то е, за да скрият нещо.

Полковник Крейг, командир на 22-и полк от САС, се беше присъединил към групата в мазето. Той разговаряше тихо със Стив Ланг. Сега дойде при тях.

— Какво смяташ, Майк?

— Там е, Брус. Човек вероятно може да го види — от хиляда метра с добър бинокъл.

— Началството иска да изпрати група да го маркира. Ти не влизаш в сметката.

— Глупости, господин полковник. Тези планини гъмжат от пеши патрули. Виждате, че няма пътища.

— Че какво? Патрулите могат да се избегнат.

— А ако налетиш на някой? Няма друг, който да говори арабски като мен, и ти знаеш това. А и групата трябва да се спусне с парашути от голяма височина. Хеликоптерите не вършат работа.

— Доколкото мога да разбера, ти си се навоювал.

— И това са глупости. Въобще не съм воювал. Писна ми да съм шпионин. Нека се заема с това. Останалите са действали в пустинята, докато аз гледах градина.

Полковник Крейг вдигна вежда. Не беше питал Ланг какво точно е правил Мартин, а и без това нямаше да му кажат, но беше изненадан, че един от най-добрите му офицери се е представял за градинар.

— Хайде да се върнем в базата. Там ще подготвим плана. Ако ми хареса идеята ти, можеш да я изпълниш.

Преди разсъмване генерал Шварцкопф беше приел, че алтернатива няма, и бе дал съгласието си. В оградения ъгъл на военновъздушната база Рияд, който беше територия на САС, Мартин очерта идеята си пред полковник Крейг и получи зелена улица.

Координирането на плановете беше възложено на полковник Крейг за действията на земята и на генерал Глосън за евентуалното нападение на изтребителя-бомбардировач.

Генерал Глосън пи сутрешното си кафе със своя приятел и началник Чък Хорнър.

— Някакви идеи кого да използваме за това? — попита той.

Генерал Хорнър си спомни за офицера, който две седмици по-рано му каза нещо изключително грубо.

— Да — рече той, — дай го на триста трийсет и шеста.

Майк Мартин спечели спора си с полковник Крейг, посочвайки съвсем логично, че след като по-голямата част от състава на САС в района на Персийския залив е разгънат във вътрешността на Ирак, той е най-старшият наличен офицер, командир на Ескадрон B, по това време действащ в пустинята под командването на неговия заместник, и че единствен той говори свободно арабски.

Но най-силният довод беше неговият опит в свободното падане от голяма височина. Докато служеше в Трети батальон на Парашутния полк, той мина през Първата школа за парашутисти в базата на Кралските военновъздушни сили в Бриз Нортън и скача с изпитателните групи. По-късно изкара курс по свободно падане в Нетърейвън и скача с демонстрационния отбор на парашутистите, Червените дяволи, или, както беше известен в онези кръгове, Червените Фредовци.

Единственият начин да се влезе в планините на Ирак, без да се предизвика тревога, беше със скок от голяма височина и отваряне на парашута на малка височина. Което означава да скочиш от самолета на 7500 метра височина, да падаш свободно и да отвориш парашута на 1000 метра. Това не е по силите на новаци.

Подготовката на такава задача би отнела седмица, но толкова време нямаше. Единственото решение беше различните аспекти на скока, преминаването през планината и изборът на укритие да се планират едновременно. За целта му трябваха хора, на които да е готов да повери живота си, защото всъщност това щеше да направи.

Първият му въпрос към полковника, когато се върнаха в лагера на САС, беше:

— Кого можеш да ми дадеш?

Списъкът беше къс — повечето действаха в пустинята.

Когато адютантът го поднесе, веднага в очите му се наби едно име.

— Питър Стивънсън, определено.

— Имаш късмет — рече Крейг, — върна се през границата преди седмица. Оттогава почива. Във форма е.

Мартин познаваше сержант Стивънсън от времето на първото му командироване в полка като ротен командир, тогава последният беше ефрейтор, а той капитан. Също като него Стивънсън беше от Свободнопадащите и от съответната рота на неговия ескадрон.

— Този е добър — рече Крейг, като посочи друго име. — Планинар. Предлагам ти да вземеш двама такива.

Името, което посочи, беше на ефрейтор Бен Истман.

— Познавам го. Прав си. Винаги бих го взел. Кой друг?

Накрая се спряха на ефрейтор Кевин Норт, от друг ескадрон. Мартин не го познаваше, но Норт беше специалист алпиец и ротният му командир имаше високо мнение за него.

Едновременно трябваше да се готвят в пет насоки. Раздели задачите между тях и пое общото ръководство.

Първо трябваше да се избере самолетът, който да ги пусне. Без да се колебае, Мартин избра С-130 Херкулес, машината, от която обикновено скачаха САС. Такива в района на Персийския залив имаше пет. Бяха базирани в близкото летище „Крал Халед“. На закуска дойде една още по-приятна вест — три от тях бяха от 47-ма ескадрила, базирана в Лайнхам в Уилтшър, същата, която от години имаше опит в съвместната работа със САС.

В състава на единия от трите екипажа беше някой си лейтенант Глин Морис.

През цялото време на войната в Залива транспортните Херкулес служеха като товарни каруци и пренасяха доставки, пристигащи в Рияд, до отдалечените бази на Кралските военновъздушни сили в Табук, Мухарак, Дахран и дори Сиб, в Оман. Морис служеше като надзорник при товаренето, но същинската му роля на тази земя беше на инструктор по парашутизъм. Мартин беше скачал под негово ръководство и преди това.

Противно на представата, че Парашутистите и САС имат сами грижа за себе си, всички бойни скокове с парашут в британските въоръжени сили попадат под ръководството на Кралските военновъздушни сили и връзката помежду им се основава на взаимното доверие, че всяка от страните знае точно какво трябва да върши.

Комодор Иън Макфейдиън, командващ Кралските военновъздушни сили в Персийския залив, веднага командирова искания Херкулес за изпълнение на задачата в мига, в който самолетът се върна от разтоварването на запаси в Табук, и монтьорите започнаха да го преоборудват за скока от голяма височина, определен за същата нощ.

Основната им задача беше да монтират кислороден апарат в товарното помещение. До този момент Херкулесът бе летял преди всичко на малка височина и не бе имал нужда от кислород в помещението отзад, за да поддържа живота на войниците на голяма височина. Лейтенант Морис нямаше нужда от допълнителна подготовка за задачата и заедно с друг инструктор по парашутизъм, от друг Херкулес — сержант Сами Даулиш, работиха целия ден на самолета и бяха готови преди залез-слънце.

Второто нещо по важност бяха самите парашути. До този момент САС не се бяха спускали в Ирак от самолети — навлизаха в пустините на колела, но по време на подготовката за действителната война непрекъснато се правеха тренировъчни скокове.

Във военновъздушната база имаше херметизирано помещение при постоянна температура за специална екипировка, където САС бяха складирали парашутите си. Мартин поиска и му бяха отпуснати осем основни и осем резервни парашута, макар той и хората му да имаха нужда само от по четири от двата вида. Сержант Стивънсън получи задачата да провери и приготви всичките през деня.

Те вече не бяха кръглите, аероконусни парашути, а по-нова конструкция, наречена „квадрат“. Всъщност не бяха квадратни, а продълговати и имаха два пласта тъкан. По време на полет въздухът минава между пластовете и образува полутвърдо „крило“ с напречна секция, което дава възможност парашутистите да „летят“ с парашута надолу, да са по-подвижни, да могат да се обръщат и маневрират. Те са обикновено онези, които виждаме при демонстративни скокове със свободно падане.

Двамата ефрейтори получиха задачата да изтеглят и проверят всички останали материали, от които щяха да имат нужда: четири комплекта дрехи, четири големи раници тип Берген, термоси, каски, колани, оръжия, висококалорични концентрирани храни, превързочни материали… списъкът беше дълъг. Всеки щеше да носи по четирийсет килограма в раницата си и всеки грам можеше да му потрябва.

Наземният персонал подготвяше Херкулеса в определения за това хангар, проверявайки двигателите и всяка движеща се част по него.

Командирът на ескадрилата определи най-добрия си екипаж и навигаторът придружи полковник Крейг обратно до Черната дупка, за да подберат подходяща зона за спускане.

Шестима техници — четирима американци и двама англичани, поеха Мартин и го запознаха с „играчките“, с които трябваше да работи, за да открие обекта, да го сведе до няколко квадратни метра и да предаде информацията в Рияд.

Когато свършиха, опаковаха надеждно различните апарати, да не би случайно да се счупят, и ги занесоха в хангара, където планината от екипировка на четиримата растеше ли, растеше. За по-голяма сигурност взеха по два от специалните апарати и така товарът, който трябваше да носят, нарасна отново.

Мартин отиде при хората, които планираха операцията в Черната дупка. Те стояха наведени над голяма маса, по която бяха разпръснати нови снимки, направени от друг ТР-1 същата сутрин след разсъмване. Времето било ясно и на снимките се виждаше всяко кътче и цепнатина на Джебал ал Хамрин.

— Приемаме — рече полковник Крейг, — че проклетото оръдие трябва да сочи на юг-югоизток. Най-добрият наблюдателен пункт следователно би трябвало да е тук.

Той посочи поредица от пукнатини в склона на едно от възвишенията на юг от предполагаемата Крепост, височината в средата на групата, в квадратния километър, обозначен от покойния полковник Осман Бадри.

— Колкото до зоната за спускане, тук има долинка, на около четирийсет километра на юг… виждаш как блести водата на поточе, което тече по нея.

— Най-доброто място ли е? — попита Мартин. Полковник Крейг сви рамене.

— Честно казано, като че ли друго няма. Следващото е прекалено далеч от обекта, а ако се спуснете по-близо, ще ви видят.

На картата, на дневна светлина, изглеждаше лесно; ала в пълна тъмнина, скочили в сковаващия студ със скорост двеста километра в час, лесно можеха да я пропуснат. Нямаше да има светлини, по които да се ръководят, нито шашки на земята. От тъмното, в тъмното.

— Приемам — съгласи се той. Навигаторът се изправи.

— Добре, започвам да „бродирам“.

Щеше да прекара напрегнат следобед. Нямаше лесно да се ориентира без светлини и по безлунно небе до някаква точка в пространството, от която, като се вземе предвид влиянието на вятъра, самолета му трябваше да напуснат четири тела, за да попаднат в мъничката долина. Падащите тела се отклоняват по посока на вятъра; той имаше задача да прецени колко.

Едва на смрачаване всички се срещнаха в хангара, до който друг в базата не се допускаше. Херкулесът стоеше готов, зареден. Под едното крило беше планината от екипировка, от която щяха да се нуждаят четиримата. Даулиш, инструкторът по парашутизъм от Кралските военновъздушни сили, беше сгънал осемте тежащи по 24 килограма парашута отново, сякаш самият той щеше да скача с тях. Стивънсън беше доволен. В единия ъгъл имаше голяма маса за инструктаж. Мартин, донесъл увеличени снимки от Черната дупка, заведе Стивънсън, Истман и Норт при масата да изберат пътя, по който да минат от зоната на спускане до онези пукнатини, където имаха намерение да се наместят и да наблюдават и изучават Крепостта колкото време бе нужно. Прецениха, че ще трябва здравата да повървят две нощи, като се крият в светлия промеждутък. Не можеше да става дума да се придвижват през деня и нямаше как маршрутът да е прав.

Най-накрая всеки от четиримата подреди своята раница от дъното до горе, като последното нещо беше тежкият колан с множество джобове, който щяха да извадят, след като се спуснат, и да го препашат през кръста.

Когато слънцето залезе, донесоха американски хамбургери и газирана вода от лавката и четиримата мъже се отдадоха на почивка до излитането. То беше насрочено за 21.45 ч., с намерение да скочат в 23.30 ч.

Мартин винаги бе смятал чакането за най-трудно — след бясната дейност през деня това носеше продължително спадане на тонуса. Няма с какво да запълваш времето и остават напрежението, непрестанно човъркащата те мисъл, че въпреки всички проверки и препроверки си забравил нещо жизненоважно. Това е период, през който едни ядат, други четат или пишат писма, трети дремят или просто отиват в тоалетната и се прочистват.

В девет един трактор изтегли Херкулеса на бетонната яка и екипажът — пилот, втори пилот, навигатор и борден инженер, започна да прави своите проверки. Двайсет минути по-късно в хангара влезе автобус със затъмнени прозорци и отведе хората и екипировката им до самолета, който ги чакаше с отворени задни врати и спусната рампа.

Чакаха ги и двамата инструктори, с надзорника на товара. Само седмина се качиха по рампата и влязоха в просторната пещера на Херкулеса. Рампата се вдигна и вратите се затвориха.

Седмината се привързаха на седалките до стената и зачакаха. В 21.44 ч. самолетът излетя от Рияд и обърна тъпата си муцуна на север.

Докато машината на Кралската авиация се издигаше в нощното небе на 21 февруари, един американски хеликоптер получи указания да стои настрана и да изчака, преди да навлезе и да кацне в американския сектор на базата.

Бяха го изпратили в Ал Харз да вземе двама души. Стив Търнър, командир на 336-а тактическа изтребителна ескадрила, беше повикан в Рияд по заповед на генерал Бъстър Глосън. Със себе си водеше, както му бе заповядано, човека, когото смяташе за свой най-добър пилот за атакуване на наземни цели от малка височина.

Командирът на Ракетите и капитан Дон Уокър нямаха и най-малката представа за какво ги викат. Час по-късно, в малко помещение за инструктажи под щаба на СЕНТАФ, им съобщиха какво се иска от тях. Не трябваше да казват на никого, с изключение на влъхвата на Уокър — само човекът, който летеше на мястото зад него и управляваше въоръжението на самолета, можеше да знае пълните подробности.

После хеликоптерът ги отведе обратно в базата им.

След излитането четиримата можаха да откопчаят коланите и да се движат из самолета, на светлината на червените лампи над главите си. Мартин отиде отпред, качи се по стълбата в кабината на пилота и поседя с екипажа.

Летяха на височина 3000 метра към иракската граница, сетне започнаха да се изкачват. На 7500 метра Херкулесът престана да набира височина и премина в Ирак, привидно сам в осеяното със звезди небе.

Всъщност не бяха сами. Над Залива един АУАКС беше получил заповед да следи непрекъснато небето около и под тях. Ако се намереше иракски радар, останал по неясна причина невредим от съюзническата авиация, и решеше да „светне“, трябваше незабавно да бъде атакуван. За тази цел под тях летяха две крила Уайлд Уизъл, въоръжени с ракети ХАРМ.

В случай че някой иракски изтребител си наумеше да се появи в небето през тази нощ, отляво и над тях летеше ято британски Ягуари, а отдясно — ято Игъли. Херкулесът оставаше затворен в защитна кутия от смъртоносна техника. Никой друг пилот в небето тази нощ не знаеше защо. Те просто бяха получили заповед.

Всъщност ако някой в Ирак забележеше светла точка тази нощ, щеше да приеме, че това е товарен самолет, упътил се на север към Турция.

Отзад домакинът направи всичко за удобството на гостите си, като им предложи чай, кафе, безалкохолни напитки и бисквити.

Четирийсет минути преди скока навигаторът включи предупредителна светлина и последните приготовления започнаха.

Четиримата от САС сложиха главните и резервните парашути, първите на раменете, вторите по-долу на гърба. Сетне дойде ред на раниците, окачени обърнати надолу, отзад под парашутите с горната част между краката. Оръжието, снабден със заглушител автомат Хеклер и Кох МП5 СД, окачиха отляво, а индивидуалния кислороден апарат на корема.

Най-сетне сложиха каските и кислородните маски, сетне включиха последните към централния стенд, рамка с размер на голяма маса за ядене, наблъскана с кислородни бутилки. Уведомиха пилота, че са готови и се чувстват, добре, и той започна да изпуска отвътре въздуха и да намалява налягането във фюзелажа, докато се изравни с това отвън.

Това отне почти двайсет минути. Тогава седнаха отново и зачакаха. Петнайсет минути преди скачането в слушалките на надзорника на товарите се чу съобщение и той предаде на инструкторите да дадат знак на четиримата да превключат и да започнат да дишат не от стенда, а от индивидуалните си минибутилки. В тях имаше запас за трийсет минути, а за самия скок щяха да имат нужда само от три до четири минути.

В този момент само навигаторът в кабината знаеше точно къде се намира; групата на САС имаше пълно доверие, че ще бъде пусната там, където трябва.

Сега вече надзорникът поддържаше връзка с четиримата с непрекъснат поток от знаци, които завършиха, когато посочи с две ръце светлините над стенда. В ушите му достигаше поток от указания от навигатора.

Четиримата станаха и започнаха да се придвижват бавно, като космонавти, притиснати под товара на екипировката си, към рампата. Инструкторите, които също бяха с индивидуални кислородни бутилки, ги придружиха.

Мъжете от САС застанаха в редица пред все още затворената задна врата, всеки от тях следеше апаратурата пред себе си.

В С-4 задната врата се спусна и те се загледаха в тъмния въздух, който свистеше край тях. Отново сигнал с ръка, два пръста вдигнати от инструктора им показаха, че е С-2. Мъжете се потътриха до самия ръб на рампата и се загледаха към светлините (невключени) от двете страни на раззиналия се отвор. Светна червено, спуснаха очилата, светна зелено…

И четиримата се обърнаха на пети, с лице към самолета, и скочиха назад, с разтворени ръце, с главата надолу. Пред лицата им се мерна ръбът на рампата и Херкулесът изчезна.

Водеше сержант Стивънсън.

Стабилизирайки позата, четиримата падаха от нощното небе без звук, изминавайки надолу шест километра и половина. На 1000 метра автоматично включващите се от въздушното налягане устройства отвориха торбите и платът изригна навън. Майк Мартин, който беше втори, видя, че сянката на 15 метра под него спря да се движи. В същата секунда усети вибрациите от отварянето на собствения си парашут, сетне „квадратът“ пое тежестта му и от 200 километра в час скоростта му бе сведена до 22, като част от сътресението поеха еластичните въжета.

На 300 метра всеки разкопча закопчалките, които придържаха раницата на кръста му, и спусна товара по краката си, като го закачи на пръстите. Там щяха да останат до края — щяха да ги пуснат само на 30 метра над земята, да увиснат на цялата дължина на четириметровото найлоново въже.

Парашутът на сержанта се придвижи надясно и Майк Мартин го последва. Небето беше ясно, звездите се виждаха, черните очертания на планините се втурнаха отвсякъде към тях. Тогава зърна каквото бе видял сержантът — блясъка на водата в поточето, протичащо през долината.

Питър Стивънсън се спусна точно в центъра на зоната, на няколко метра от брега на поток, на мека трева и мъх. Мартин пусна раницата си по въжето, извъртя се, спря във въздуха и усети как тя тупна на земята под него, сетне се спусна меко на два крака.

Ефрейтор Истман мина покрай и над него, обърна се, плъзна се обратно и се спусна на петдесет метра по-нататък. Мартин разкопчаваше парашута си и не видя Кевин Норт да се спуска.

Всъщност алпиецът беше четвърти и последен и се спусна на сто метра от тях, но не на тревата, а в един склон. Опитваше се да се приближи до колегите си, дърпайки въжетата, когато раницата под него се удари в склона. В момента, в който докосна земята, тя се повлече странично от движението на човека над нея, тъй като беше окачена на кръста му. Заподскача по склона в продължение на пет метра, сетне се заклещи между два камъка.

Внезапното дърпане на въжето повлече Норт надолу и настрани, така че той не падна на краката си, а странично. По склона нямаше много камъни, но един от тях раздроби на осем места бедрената му кост.

Ефрейторът усети съвсем ясно как костта се раздроби, но падането беше толкова тежко, че притъпи болката. За няколко секунди. Тогава тя започна да идва на вълни. Претърколи се, хванал бедрото си с две ръце, и непрекъснато повтаряше:

— Не, не, моля те, Господи, не.

Макар и да не го осъзна, защото стана вътре в бедрото му, той започна да кърви. Назъбена кост от множеството счупвания беше прерязала феморалната артерия и тя започна да изпомпва живота му в кашата, в която се бе превърнало бедрото.

Останалите трима го намериха минута по-късно. Всички бяха откачвали надутите си парашути и раниците, убедени, че и той върши същото. Когато осъзнаха, че не е с тях, се върнаха да видят какво става. Стивънсън извади малкото си фенерче и освети крака.

— О, мамка му — прошепна той. Разполагаха с превързочни пакети, дори и с превръзки за рани от снаряди, но нищо, което да помогне в случая.

Ефрейторът имаше нужда от противошоково лечение, плазма, тежка операция, при това спешно. Стивънсън изтича при раницата на Норт, извади от нея превързочния пакет и започна да подготвя инжекция морфин. Не беше необходимо. Кръвта изтичаше, а с нея заглъхваше и болката.

Норт отвори очи, спря поглед на лицето на Майк Мартин, надвесено над него, прошепна: „Извинявай, шефе“ и отново затвори очи. Две минути по-късно беше свършил.

По друго време и на друго място Мартин може би щеше да е в състояние да изпита болка от това, че е загубил човек като Норт, докато той е бил под негово командване. Но време нямаше; и не тук беше мястото. Останалите двама разбраха това и се заловиха на работа, потънали в мрачно мълчание. На тъгата можеха да се отдадат по-късно.

Мартин се бе надявал да струпа на едно място парашутите, да изчезне от долината и да намери някоя скална ниша, където да заровят излишната екипировка. Сега това беше невъзможно. Трябваше да се оправи с трупа на Норт.

— Пит, събери всичко, което трябва да заровим. Намери някаква камениста вдлъбнатина или издълбай нещо. Бен, започни да събираш камъни.

Сетне претърси тялото, извади личния номер и взе автомата, после отиде да помага на Истман. Заедно, с ножове и ръце, тримата издълбаха дупка в мекия мъх и положиха тялото в нея. Отгоре имаше да се струпат още неща. Четири отворени главни парашути, четири все още сгънати резервни, четири кислородни бутилки, въжетата и т.н.

Сетне започнаха да трупат отгоре камъни, но не равномерно, като направена от човешка ръка купчина, а напосоки, сякаш се бяха сринали по склона. От потока донесоха вода да измият скалата и тревата от червените петна, а оголените места, където бяха стояли камъните, изравниха с крака и в тях затъпкаха частици мъх от брега. Долината трябваше да се върне, доколкото това беше възможно, към състоянието, в което беше час преди полунощ.

Надявали се бяха да вървят пет часа преди разсъмване, но работата им отне повече от три. Част от онова, което съдържаше раницата на покойния, беше заровено с него — дрехите, храната и водата. Останалите неща трябваше да поделят помежду си и товарът стана още по-тежък.

Час преди разсъмване напуснаха долината и възприеха нормалната оперативна процедура. Сержант Стивънсън пое ролята на водач и разузнавач, като се движеше пред останалите, пропълзявайки до ръба на склоновете, за да надникне от другата страна, да не би там да ги чака неприятна изненада.

Маршрутът им водеше нагоре и той наложи страшно темпо. Дребен и жилест мъж, пет години по-възрастен от Мартин, той беше в състояние да ходи така, че повечето други мъже да паднат от умора, като при това носеше на гърба си четирийсет килограма товар.

Над планината, като по поръчка, излязоха облаци, забавяйки зората и давайки им един допълнителен час. За час и половина упорит ход те изминаха повече от дванайсет километра, оставяйки зад себе си няколко хребета и две височини. Накрая появата на сивата светлина ги принуди да потърсят място, където да се сврат.

Мартин избра хоризонтална скална ниша с навес отгоре, скрита зад изсъхнала трева, над пресъхнало корито на порой. Докато и последните остатъци от тъмнината си отиваха, те хапнаха, пийнаха вода, покриха се с маскировъчна мрежа и се отпуснаха да спят. Времето разпределиха на три и Мартин пое първото дежурство.

В единайсет сутринта разбута Стивънсън и спа, докато сержантът пазеше. Беше четири следобед, когато Бен Истман побутна Мартин в ребрата с пръст. Когато отвори очи, майорът видя, че Истман стои с пръст на устата. Ослуша се. От пресъхналото корито, на три метра под площадката им, се чуваше гърлена арабска реч.

Сержант Стивънсън се събуди и вдигна въпросително вежда. Какво ще правим сега? Мартин се ослушва известно време. Бяха патрул от четирима души, уморени и отегчени от задачата си безкрайно да вървят из планината. След десет минути разбра, че имат намерение да лагеруват там през нощта.

Вече бе загубил достатъчно време. Трябваше да тръгнат към шест часа, когато мракът започваше да се спуска над възвишенията, и имаха нужда от всяка минутка, за да изминат километрите до нишите във възвишението срещу Крепостта. Можеше да им потрябва повече време, за да открият нишите и да се настанят в тях.

Разговорът от пресъхналото корито под тях даде да се разбере, че иракчаните ще търсят дърва за лагерен огън. Положително щяха да надникнат зад храстите, където лежаха тримата от САС. Дори и да не го направеха, можеше да минат часове, преди да заспят достатъчно дълбоко, та Мартин и хората му да се измъкнат покрай тях и да тръгнат на път. Избор нямаше.

По сигнал на Мартин двамината измъкнаха тихо плоските си двуостри ножове и тримата се смъкнаха по сипея в пресъхналото корито под тях.

Когато работата беше свършена, Мартин прелисти войнишките книжки на мъртвите иракчани. Забеляза, че всички носеха бащино име Ал-Убайди. Всички бяха от племето убайди, планинари, родени по тези места. Всички носеха знаците на Републиканската гвардия. Очевидно бяха набрали тези планински бойци, за да сформират патрулите, които имаха за задача да държат натрапниците настрана от Крепостта. Забеляза също, че бяха слаби и жилави, без следа от тлъстина по тях, и вероятно не знаеха какво е умора в планинска местност, подобна на тази.

Нужен им беше час, за да издърпат четирите тела в пукнатината, да нарежат камуфлажната им палатка, за да я превърнат в навес и да го украсят с храсти, бурени и трева. Когато бяха готови, само изключително остро зрение беше в състояние да забележи укритието под скалния навес. За щастие иракският патрул нямаше радиостанция, така че вероятно трябваше да докладват едва когато се върнат в базата си, където и да се намираше тя. Сега вече нямаше да се върнат, но при повече късмет щяха да минат два дни, докато отсъствието им се забележи.

Мракът се сгъстяваше, а хората от САС вървяха, опитвайки се да си спомнят на светлината на звездите очертанията на възвишенията, които бяха гледали на снимките, следвайки по компаса посоката, която трябваше да ги изведе към търсеното от тях възвишение.

Картата, която носеше Мартин, беше блестяща компилация, изработена от компютър на основата на снимките от въздуха, направени от самолета ТР-1, и на нея беше очертан маршрутът между зоната за спускане и избраното укритие. Спирайки на определени интервали, за да се справи с позициониращото устройство САТНАВ и да разучава картата на светлината на малко фенерче, Мартин беше в състояние да следи посоката и изминатото разстояние. Към полунощ бяха добре по отношение и на, двете. Пресметна, че трябва да изминат още 16 километра.

В планините Брекън, в Уелс, Мартин и хората му биха могли да поддържат по такъв терен темпо от шест километра и половина в час, бърз ход по равна повърхност за хората, които извеждат кучетата си на разходка вечер без четирийсеткилограмова раница на гърба си. Но в тези враждебни планини, при вероятността навсякъде около тях да има патрули, не можеха да изминават такова разстояние. Вече бяха влезли в сблъсък с тях, втори такъв щеше да им дойде в повече.

Имаха едно преимущество над иракчаните — очилата за нощно виждане. С новия широкоъгълен вариант виждаха местността пред себе си в бледозелено сияние, защото всъщност, очилата събираха всяка частица естествена светлина в околността и я концентрираха върху ретината на човека, който ги носи.

Два часа преди разсъмване видяха пред себе си очертанията на Крепостта и започнаха да изкачват склона отляво. Възвишението, което бяха избрали, се намираше в южния край на квадратния километър, посочен от Йерихон, и от нишите близо до върха би трябвало да виждат срещу себе си Крепостта от юг — ако наистина това беше Крепостта — и да бъдат на почти същата височина с нейния връх.

Катериха се усилено в продължение на час и дъхът им свиреше на пресекулки. Сержант Стивънсън, който вървеше начело, засече едва забележима козя пътека, която водеше нагоре и около извивката на склона. Малко под върха намериха нишата, открита от камерата на ТР-1. Тя надмина очакванията на Мартин — представляваше естествена пукнатина в скалата и беше дълга два метра и половина, дълбока метър и двайсет и висока шейсет сантиметра. Извън нея имаше площадка, широка шейсет сантиметра.

Мъжете извадиха мрежите си и започнаха да правят убежището си невидимо за човешкото око.

Храната и водата натъпкаха в торбичките на колана, техническата апаратура на Мартин разположиха така, че да е готова и подръка, а оръжието провериха и сложиха наблизо. Малко преди зазоряване Мартин използва един от апаратите си.

Беше предавател, много по-малък от онзи, който имаше в Багдад, едва ли по-голям от два пакета цигари. Свързан бе с кадмиево-никелова батерия, в която имаше достатъчно енергия, за да предава далеч по-дълго, отколкото щеше да му се наложи.

Честотата беше фиксирана, а от другата страна чакаха денонощно на прослушване. За да привлече вниманието, трябваше да натисне копчето „предаване“ в определена поредица от сигнали, а сетне да чака от говорителя да се чуе съответният отговор.

Третата съставка на устройството беше сателитна антена, която се сгъваше като онази в Багдад, но беше по-малка.

Мартин нагласи антената така, че да сочи на юг, свърза батерията с радиостанцията и радиостанцията с антената, сетне натисна копчето за предаване. Едно-две-три-четири-пет; пауза; едно-две-три; пауза-едно-пауза-едно.

Пет секунди по-късно радиото в ръцете му тихо се разцвърча. Четири, четири, две.

Натисна копчето за предаване, задържа палеца си на него и каза в микрофона: „Както Ниневия, така и Тир. Повтарям: Както Ниневия, така и Тир.“

Освободи копчето за предаване и зачака. Апаратът изписука възбудено: едно-две-три; пауза; едно, пауза, четири. Прието и разбрано.

Мартин върна предавателя отново във водонепропускаемия калъф, взе мощния си бинокъл и измъкна полека горната част от тялото си на площадката. Зад него сержант Стивънсън и ефрейтор Истман седяха като свити зародиши в пукнатината в скалата, но очевидно се чувстваха добре. Две клонки повдигаха мрежата пред него, оставяйки отвор, достатъчен да пъхне бинокъла, за който един любител на птици би дал дясната си ръка.

Призори на 22 февруари майор Мартин се зае да разучава шедьовъра на своя едновремешен съученик Осман Бадри, Каала, която никоя машина не можеше да забележи.

В Рияд Стив Ланг и Саймън Паксман седяха вторачени в листа, който им бе подал един дотичал от радиобараката инженер.

— Майка му стара — рече развълнуван Ланг, — той е там, на шибаното възвишение.

Двайсет минути по-късно вестта долетя в Ал Харз от кабинета на генерал Глосън.

Капитан Дон Уокър се върна в базата си в малките часове на двайсет и втори, поспа колкото му оставаше от нощта и започна работа точно след разсъмване, когато пилотите, които бяха изпълнявали бойни полети, завършваха докладите си и се помъкваха към леглата.

Към обяд беше готов с план, който поднесе на началника си. Той беше изпратен в Рияд и одобрен. Следобеда определиха необходимите машини и обслужване.

Запланирано беше нападение с четири самолета срещу иракска въздушна база доста на север от Багдад, наречена Тикрит Изток, защото се намираше недалеч от родното място на Саддам Хюсейн. Трябваше да е нощно нападение с еднотонни, направлявани с лазер бомби. Щеше да го води Дон Уокър, с обичайния си партньор и още два Игъла.

По някакво чудо задачата се появи в Заповедта за деня от Рияд, макар да беше замислена дванайсет часа преди това, а не три дни както обикновено.

Останалите три необходими екипажа веднага бяха освободени от другите си задачи и определени за Тикрит Изток, набелязан за нощта на 22-и (може би) или за всяка друга нощ, когато получат заповед за това. Дотогава бяха поставени на непрекъсната едночасова готовност.

Четирите Страйк Игъла бяха готови на разсъмване на 22-и и в десет часа вечерта задачата им беше отменена. Не им дадоха друга вместо нея. На осемте летци казаха да почиват, докато останалите от ескадрилата потеглиха да „мачкат“ танкове сред частите на Републиканската гвардия северно от Кувейт.

Когато се върнаха на разсъмване, четирите прекарали в безделие екипажи трябваше да изтърпят доста закачки.

Заедно с щабните офицери, придадени за задачата, разработиха маршрут за Тикрит Изток, който да преведе четирите Игъла нагоре по коридора между Багдад и иранската граница на изток, със завой на 45 градуса над езерото Ас Садиях, а сетне право напред, по посока северозапад от Тикрит.

Дон Уокър си пиеше кафето на закуска, когато командирът на ескадрилата го повика навън и му каза:

— Човекът, който ще ти набележи целта, е на мястото си. Почини си. Нощта може да се окаже тежка.

На лъчите на изгряващото слънце Майк Мартин започна да изучава възвишението от другата страна на стръмната долина. При пълно увеличение с бинокъла можеше да различи отделните храсти; изтеглеше ли фокуса назад, можеше да разглежда всяка площ, която пожелае.

През първия час всичко изглеждаше просто като останалите възвишения. Тревата растеше по нея както и по другите. Имаше недорасли храсти и храсталаци, както по останалите. Тук-таме петно гола скала, някоя малка канара, задържала се по склоновете. Също както и всички останали възвишения, които виждаше, и това имаше неправилна форма. Сякаш всичко си беше както трябва.

От време на време стискаше очи, за да им даде почивка, и отпускаше глава на китките, после отново започваше.

Към средата на сутринта започна да се очертава някаква схема. На места по възвишението тревата сякаш растеше по различен начин от другаде. Имаше площи, където растителността изглеждаше прекалено равномерна, като че ли растеше в редици. Но врата нямаше, освен ако беше от другата страна, нямаше път, нито дири от гумите на превозно средство, нямаше отдушник за нечистия въздух отвътре, нито следи от сегашни или стари изкопи. Първата следа издаде движещото се слънце.

Малко след единайсет си помисли, че забелязва в тревата да проблясва нещо. Върна бинокъла към това петно и го нагласи на максимално увеличение. Слънцето се скри зад облак. Когато излезе от там, отново нещо проблесна. Тогава видя какво беше то — парче тел сред тревата.

Премига и опита отново. Тел, дълга около четвърт метър под ъгъл в тревата. Беше част от по-дълга тел, покрита със зелена пластмаса, която на едно място се бе протрила и металът се беше оголил.

Тя беше една сред няколко, всички стояха скрити в тревата и само понякога, когато вятърът полюшваше стеблата, се показваха. Скоро откри, че това е част от телена мрежа под тревата.

По пладне я видя по-добре. Върху част от склона зелена телена мрежа придържаше почвата към някаква повърхност отдолу; тревата и храсталаците бяха посадени в ромбовидните отвори на мрежата, прорастваха от тях, скривайки телта под себе си.

Сетне забеляза терасирането. Част от склона беше направен от бетонни блокове, предполагаше, че са бетонни, всеки отместен с по осем сантиметра от другия под него. По създадените по този начин тераски имаше натрупана пръст, в която растяха храстите. Затова растяха в хоризонтални редици. От пръв поглед не изглеждаха така, защото бяха с различна височина, но когато се вгледа в стеблата им, стана ясно, че наистина са в редици. В природата нищо не расте в правилни редици.

Опита с други части от възвишението, но системата престана да съществува, сетне започна отново, още по-вляво от него. Едва в ранния следобед откри решението.

Анализаторите в Рияд се оказаха — донякъде — прави. Ако някой се беше опитал да издълбае цялата вътрешност на възвишението, то щеше да се срине. Който го бе построил, бе взел вероятно три съществуващи възвишения, изкопал ги беше от вътрешната страна и беше изградил отворите между върховете, създавайки огромен кратер.

Запълвайки празнините, строителят е следвал очертанията на истинските възвишения, отстъпвайки с редовете си бетонни блокове назад и нагоре, създавайки минитерасите, изсипвайки десетки хиляди тонове почва от върха надолу.

Сигурно след това е дошло обшиването — големи платна телена мрежа, покрита със зелен винил, по всяка вероятност прикачена към бетона под нея, задържаше почвата по склоновете. Сетне семето на тревата е било пръснато по почвата, за да хване корен, докато храстите и туфите бяха засадени в по-дълбоки вдлъбнатини в бетонните тераси.

През изминалото лято тревата се беше разсадила, създавайки своя свързана система от коренища, а храсталаците бяха поникнали нагоре през мрежата и тревата, за да съвпаднат с ниската растителност по първоначалните възвишения.

Покривът на крепостта положително представляваше геодезичен купол, така излят, че да съдържа хиляди вдлъбнатини, където да расте тревата. Имаше дори изкуствени скали, боядисани със сивия цвят на истинските скали, а където се беше стичал дъждът, личаха ивици.

Мартин започна да се съсредоточава на мястото близо до върха, където би трябвало да е бил ръбът на кратера преди построяването на купола.

На около петнайсет метра под върха на купола откри онова, което търсеше. Вече беше прекарвал бинокъла си върху леката издутина, без да го забележи.

Това беше оголена скала, бледосива, но с две черни черти, които минаваха през нея от едната до другата страна. Колкото повече разучаваше чертите, толкова повече се питаше защо някой ще се е покатерил толкова високо, за да направи две черти през някаква скала.

Порив на вятъра от североизток набръчка мрежата около лицето му. Същият повей накара една от чертите да се размърда. Когато вятърът спря и чертата престана да се мърда, Мартин осъзна, че това не са черти, а стоманени въжета, който преминаваха през скалата и скриваха тревата.

Около периметъра на голямата стояха наредени по-малки скали, подобно на часови в кръг. Защото така в кръг, защо стоманените въжета? Ами ако някой отдолу дръпне рязко тези въжета… дали скалата ще се мръдне?

В три и половина разбра, че това не е скала. Беше сиво платнище, затиснато от кръга скали, така че когато въжетата бъдат дръпнати рязко надолу в кухината, то да се отмести.

Под платнището постепенно различи очертание, пет стъпки в диаметър. Гледаше към брезентовото платнище, под което, невидим за него се подаваше последният метър от оръдието Вавилон, проточено от затвора на двеста метра вътре в кратера и насочено към небето. Сочеше на юг-югоизток, към Дахран, на разстояние 750 километра.

— Мерника за разстояние — промърмори той на мъжете зад него. Подаде назад бинокъла и взе прибора, който му подадоха. Приличаше на телескоп.

Когато го постави пред очите си, както му показаха в Рияд, видя възвишението и платнището, което скриваше оръдието, но без каквото и да е увеличение.

На призмата имаше четири сочещи с острието навътре клинчета. Завъртя бавно копчето отстрани на уреда, докато четирите върха се събраха и образуваха кръст. Кръстът попадаше на платнището.

Като свали уреда от окото си, той видя, че въртящата се мерна ивица е 1000 метра, и нареди:

— Компас. — Бутна другия уред зад себе си и взе електронния компас. Поднесе го към окото си, потърси обекта и това му показа посоката от собственото му местоположение до платнището — 348 градуса, 10 минути и 18 секунди.

Уредът за позициониране му даде последното, от което се нуждаеше — собственото му точно положение на повърхността на планетата в квадрат със страни 15 на 15 метра.

Не беше лесно да се вдигне сателитната чиния в малкото място, с което разполагаха, и това им отне десет минути. Когато се обади в Рияд, му отговориха незабавно. Бавно прочете на слушателите си в саудитската столица три поредици от цифри — точното си положение, посоката по компаса от него към целта и разстоянието. Рияд щеше да направи съответните изчисления и да даде на пилота координатите.

Мартин изпълзя обратно в пукнатината и се опита да поспи. Неговото място зае Стивънсън, който щеше да следи за иракски патрули. В осем и половина, при пълна тъмнина опита своя инфрачервен маркер на цели. Приличаше на голямо фенерче с дръжка като на пистолет, но отзад имаше окуляр.

Свърза го с батерията си, насочи го към Крепостта и погледна. Цялата планина беше осветена съвсем ясно, сякаш се къпеше в лъчите на огромна зелена луна. Насочи го към платнището, което скриваше дулото на Вавилон, и натисна спусъка на пистолета.

Невидим лъч инфрачервена светлина се втурна над долината и той видя как на склона се появи малка червена точка. Раздвижи апарата за нощно виждане, закова червената точка на платнището и я задържа там в продължение на половин минута. Задоволен изключи апарата и пропълзя обратно под мрежата.

Четирите Страйк Игъла излетяха от Ал Харз в 22.45 часа и се издигнаха на височина 6000 метра. За три от екипажите това беше рутинна задача да бомбардират иракска въздушна база. Всеки от самолетите носеше, освен ракетите въздух-въздух за собствена си защита, по две еднотонни насочвани с лазер бомби.

Заредиха съвсем нормално и без всякакви инциденти от танкера, който ги очакваше непосредствено южно от иракската граница. С пълни резервоари се построиха в нестройна формация и ятото, носещо кодовото название Сойка, пое курс право на север, минавайки над иракския град Ас-Самауах в 23.14 часа.

Летяха както винаги без светлини и поддържаха радиомълчание, всеки от влъхвите виждаше съвсем ясно останалите три машини на своя радар. Нощта беше ясна и самолетите АУАКС над Залива бяха им оповестили, че „картината е чиста“, което означаваше, че в небето няма иракски изтребители.

В 23.39 часа влъхвата на Дон Уокър промърмори:

— Завой след пет.

Всички го чуха и разбраха, че след пет минути ще правят завой над езерото Ас Садиях.

Тъкмо когато започнаха да правят завой наляво, за да поемат новата посока към Тикрит Изток, другите три екипажа чуха Дон Уокър да казва съвсем отчетливо:

— Ято Сойка… водачът има проблем с двигател. Ще се върна в базата. Сойка Три, поеми ръководството.

Тази нощ Сойка Три беше Бул Бейкър, старшият на другите два самолета. От този момент нататък нещата започнаха да се объркват, при това по много странен начин.

Партньорът на Уокър, Ранди „Р-2“ Робъртс се доближи до своя старши, но не видя никакви видими повреди в двигателите на Уокър. Водачът на Сойка обаче губеше мощност и височина. Ако се връщаше в базата, щеше да е нормално неговият партньор да остане с него, освен ако проблемът беше минимален. Повреда в двигател не беше минимален проблем над вражеска територия.

— Разбрано — отговори Бейкър.

Сетне чу Уокър да казва:

— Сойка Две, присъедини се към Сойка Три, повтарям, присъедини се отново. Това е заповед. Продължете към Тикрит Изток.

Неговият партньор беше объркан, но изпълни заповедта и се вдигна отново, за да се присъедини към останалите машини от Сойка. Командирът им продължи да губи височина над езерото; виждаха го на радара си.

В същия момент осъзнаха, че е направил немислимото. По някаква причина, вероятно смутен от повредата в двигателя, не беше говорил по шифрованото радио Хав-куик, а „на открито“. И, нещо още по-удивително, беше споменал истинската им цел.

Над Залива млад сержант от американската авиация, застанал пред част от батареята от уреди на един АУАКС, повика объркан командира на полета.

— Имаме проблем, сър. Водачът на Сойка има повреда в двигателя. Иска да се върне в базата.

— Добре, отбелязано — отговори командирът на полета. На повечето самолети пилотът отговаря за всичко. На АУАКС пилотът отговаря за сигурността на машината, но когато става въпрос да се отдават заповеди по радиото, старши е командирът на полета.

— Но, сър — протестира сержантът. — Водачът на Сойка говори на открит текст. Даде целта на полета. Да ги върна ли всички в базата?

— Отказвам, полетът продължава — отвърна командирът. — Върши си работата.

Сержантът се обърна към апаратурата си съвършено объркан. Това беше лудост; ако иракчаните са чули предаването, противовъздушната отбрана ще е в пълна готовност.

Тогава чу отново Уокър.

— Водач на Сойка, Първи май, Първи май. И двата двигателя не работят, катапултирам.

Продължаваше да говори „открито“. Ако го слушаха иракчаните, можеха всичко да чуят.

Всъщност беше прав. Съобщенията бяха прихванати. На Тикрит Изток артилеристите сваляха платнищата от своите Тройно-А, а насочващите се по топлинната следа ракети чакаха да се чуят идващите самолети. Други части бяха веднага изпратени в района на езерото да търсят двамата паднали летци.

— Сър, водачът на Сойка е паднал. Трябва да върнем останалите в базата.

— Отбелязано. Отказвам — рече командващият полета. Погледна часовника. Изпълняваше заповед. Не знаеше защо, но щеше да се подчини.

По това време ято Сойка се намираше на девет минути от обекта, където го очакваше организирано посрещане. Тримата пилоти управляваха своите Игъли, потънали в ледено мълчание.

В АУАКС-а сержантът все още виждаше точката на Водач Сойка, много ниско долу към повърхността на езерото. Очевидно Игълът беше изоставен и щеше да се разбие всеки момент.

Четири минути по-късно командирът му сякаш реши нещо друго.

— Ято Сойка, АУАКС до ято Сойка, върнете се в базата, повтарям, върнете се в базата.

Трите Страйк Игъла, потиснати и отчаяни от събитията през тази нощ, се отклониха от курса си и поеха обратно към дома. Лишени от радар, иракските артилеристи, в Тикрит Изток чакаха напразно още час.

В южните предпланини на Джебал ал Хамрин друг иракски прослушвателен пост чу разговора. Полковникът от свързочните войски, който го командваше, нямаше за задача да предупреждава Тикрит Изток, пък и която и да е друга въздушна база за приближаващи се вражески самолети. Неговата задача беше единствено да се погрижи никой да не навлезе над Джебал.

Когато ято Сойка направи завой над езерото, той мина в състояние готовност втора степен; пътят от езерото до въздушната база щеше да поведе Игълите по южните покрайнини на планинската верига. Когато един от тях се разби, беше очарован; когато другите три се отклониха на юг, изпита облекчение. Свали степента на готовност.

Дон Уокър се спусна по спирала до повърхността на езерото, изправи на 30 метра и се обади повторно. Докато бръснеше повърхността на Ас Садиях, той нанесе новите си координати и се обърна на север, навлизайки над Джебал. В същото време включи своя ЛАНТИРН.

ЛАНТИРН означава апарат за инфрачервено нощно виждане, навигация при полети на малка височина и прицелване. С негова помощ Уокър можеш да гледа през подвижния си покрив и да вижда местността пред себе си, осветена ясно от инфрачервения лъч, който се излъчваше изпод крилото му.

Сега на екрана пред себе си виждаше колони от информация, които му отчитаха курс и скорост, височина, време до точката, в която да пусне бомбите.

Можеше да премине на автоматичен пилот, давайки възможност на компютъра да управлява Игъла, запокитвайки го в каньони и долини, покрай скали и склонове, докато пилотът стои със скръстени ръце. Но предпочете да остане на ръчно управление.

С помощта на снимките от разузнаването, доставени от Черната дупка, беше начертал през планинската верига курс, който никога нямаше да го изведе над линията на хоризонта. Летеше ниско, придържайки се към дъното на долините, завивайки от процеп към процеп, курсът му приличаше на зигзагите на майстор на скейтборд и той го водеше нагоре из планината към Крепостта.

Когато Уокър подаде своята парола — Първи май, радиото на Майк Мартин изцвърча неколкократно по предварително уговорен начин. Той изпълзя на скалния корниз над долината, насочи инфрачервения маркер на цели към платнището на километър от него, намести червената точка точно в центъра на целта и сега го държеше там.

Писукането на радиото означаваше „седем минути до пускането на бомбите“ и от този момент нататък Мартин не биваше да отмести и на сантиметър червената точка.

— Време беше — промърмори Истман, — направо се вкочаних тук.

— Малко остава, Бени — рече Стивънсън, наблъсквайки последните дреболии в раницата, — сетне ще има да тичаш до насита.

Само радиото оставаше неприбрано, готово за следващото си предаване.

На задната седалка на Игъла Тим, влъхвата, виждаше същата информация, както и пилотът. Четири минути до пускането, три и трийсет, три… числата на екрана намаляваха, докато Игълът с писък се носеше през планината към своята цел. Той се стрелна над малката долина, където се бяха спуснали Мартин и хората му, и за секунди измина разстоянието над терена, по който те бяха пъшкали под товара на раниците си.

— Деветдесет секунди до пускането.

Мъжете от САС чуха от юг, двигателите на Игъла, който започна да се вдига.

Изтребителят-бомбардировач се показа над последния хребет на пет километра южно от целта тъкмо когато отброяването назад стигна до нула. В тъмнината двете бомби с формата на торпедо напуснаха пилоните си под крилата и продължиха, по силата на собствената си инерция, да се вдигат нагоре.

В трите фалшиви села републиканските гвардейци, оглушени от рева на реактивните двигатели, изригнал изневиделица над главите им, скочиха от леглата си и се втурнаха към оръжието. За мигове покривите на хамбарите за фураж се вдигнаха на хидравлическите си приспособления, за да открият ракетите под себе си.

Двете бомби усетиха земното привличане и започнаха да падат. На носовете им инфрачервените търсачи се оглеждаха за водещия лъч — обърнатия с дъното нагоре конус от невидими лъчи, отскачащи от червената точка върху тяхната цел, конус, в който веднъж влезли, нямаше да напуснат.

Майк Мартин лежеше по лице, чакаше, блъскан от шума на двигателите, от който възвишенията се разтресоха, и държеше червената точка неотклонно върху оръдието Вавилон.

Така и не видя бомбите. В един миг гледаше бледозелената планина, осветена от апарата за нощно виждане, а в следващия трябваше да отклони и прикрие очите си, защото нощта се превърна в кървавочервен ден.

Двете бомби удариха едновременно, три секунди преди дълбоко долу в кухата планина полковникът от гвардията да посегне към ръчката за изстрелване. Така и не успя да стигне до нея.

Гледайки през долината без уреда, Мартин видя как целият връх на Крепостта изригна в пламъци. На тяхното сияние мерна за частица от секундата огромното дуло, отскочило като ранен звяр, което се извиваше и гърчеше от взрива, счупвайки се и падайки обратно с части от свода в кратера под него.

— Истинска преизподня — прошепна сержант Стивънсън до лакътя му. Аналогията беше подходяща. След като замръкнаха първите отблясъци на взривовете и над планината се възцари неясната полусветлина, от дъното на кратера започна да се излъчва оранжево сияние. Мартин започна да подава по предавателя кодовите сигнали, за да привлече вниманието на слушателите си в Рияд.

Дон Уокър беше обърнал Игъла след пускането на бомбите, извивайки на 135 градуса, обръщайки назад, за да поеме в съответната посока обратно на юг. Но тъй като не беше над равнина и навсякъде около него се издигаха възвишения, трябваше да се вдигне на по-голяма от нормалната височина, защото в противен случай рискуваше да се удари в някой от върховете.

Най-добър изстрел дадоха от селото, което се намираше най-далеч от Крепостта. За частица от секундата Уокър беше над него, на върха на едното си крило, обръщайки на юг, точно когато двете ракети бяха изстреляни. Това не бяха руски САМ, а френско-германски Ролан.

Първата се движеше ниско, препускайки след Игъла, докато той се спусна отвъд планините. Тя не успя да премине над склона. Втората обърса скалите на върха и догони изтребителя в следващата долина. Уокър усети страхотния удар, когато ракетата се заби в самолета му, унищожавайки и почти изтръгвайки от него десния двигател.

Игълът беше запокитен в небето, деликатните му системи бяха напълно разстроени, пламналото гориво оставяше след него следа като на комета. Уокър опита уредите за управление и на мястото на предишната енергична реакция сигналите му потънаха в разводнено реване. Всичко беше свършено, самолетът му умираше под него, сигналните лампи за пожар просветваха, трийсет тона горящ метал се готвеше да падне от небето.

— Катапултираме, катапултираме…

Прозрачният капак се раздроби микросекунда преди двете седалки да изхвърчат, изстреляни нагоре в нощта, обръщайки се, стабилизирайки падането си. Сензорите разбраха веднага, че се намират прекалено ниско, и взривиха коланите, придържащи пилота към седалката му, изхвърляйки го настрана от падащия метал, така че парашутът му да се отвори.

На Уокър не се беше случвало преди да пада с парашут. За известно време шокът го парализира, лиши го от способността да взема решения. За щастие производителите бяха помислили за това. Докато тежката метална седалка падаше надолу, парашутът излезе от торбата си и се разтвори. Зашеметен, Уокър установи, че се намира в пълен мрак и се олюлява на въжетата над долина, която не виждаше.

Не пада дълго, летеше прекалено ниско. За секунди земята скочи към него и го удари, събори го, той се превъртя, претърколи се, ръцете панически търсеха закопчалката, която да освободи въжетата. Сетне парашутът го нямаше, отнесен от вятъра надолу в долината, и той се озова по гръб на коравата растителност. Стана и извика:

— Тим, Тим, как си?

Започна да тича нагоре по дъното на долината, търсейки друг парашут, сигурен, че са паднали близо един до друг.

И беше прав. И двамата летци бяха паднали в долина южно от целта си. На север можеше да различи неясно червеникаво сияние.

След три минути се натъкна на нещо и удари коляното си. Помисли, че е скала, но на неясната светлина видя, че е една от катапултираните седалки. Може би неговата? На Тим? Продължи да търси.

Уокър намери своя влъхва. Младият мъж беше катапултирал идеално. Но от взрива се беше повредило устройството за изхвърляне на седалката. Приземил се бе върху склона, завързан на седалката си, парашутът все така прибран зад гърба му. Ударът беше изтръгнал най-накрая тялото от седалката, но никой не може да оживее след такова сътресение.

Тим Нейтансън лежеше по гръб в долината с потрошени крайници, лицето му беше скрито от шлема и визьора. Уокър изтръгна маската, обърна се с гръб към сиянието и побягна, а сълзите му се стичаха по лицето.

Две минути след взривовете в Крепостта Мартин влезе във връзка с Рияд. Изпрати поредица от писукания, а сетне заговори. Съобщението гласеше:

— Сега Барабас, повтарям. Сега Барабас.

Тримата мъже от САС прибраха радиото, наместиха раниците на гърбовете си и хукнаха да се махат от планината — бързо. Сега щеше повече от всякога да има патрули, които вероятно нямаше да търсят тях, защото иракчаните едва ли щяха скоро да прозрат защо бомбеното нападение е било така точно, а щяха да търсят екипажа на сваления американски самолет.

Сержант Стивънсън беше засякъл посоката, в която премина пламтящият реактивен изтребител, и посоката, в която бе паднал. Приемайки, че е продължил известно време да се носи след катапултирането на летците, последните, ако бяха оживели, би трябвало да са някъде в тази посока. Движеха се бързо, изпреварвайки републиканските Гвардейци от племето убайди, които се изсипваха от селата си и се насочваха в планината.

Двайсет минути по-късно Майк Мартин и хората му намериха тялото на Тим. Нямаше какво да направят, затова продължиха.

Десет минути по-късно чуха зад себе си продължителен пукот от огнестрелно оръжие. Това продължи известно време. Убайдийците също бяха намерили тялото и в яростта си бяха изпразнили пълнителите си в него. Този им порив издаде къде се намират. Мъжете от САС ускориха крачка.

Дон Уокър едва ли почувства острието на ножа, което сержант Стивънсън опря до гърлото му. Беше леко като докосването с копринен конец по хранопровода му. Но вдигна очи и видя фигурата на мъж, застанал над него. Беше мургав и слаб, в дясната си ръка държеше пистолет, насочен в гърдите на Уокър, и беше облечен в униформата на капитан от иракската Републиканска гвардия, планинска дивизия. Сетне човекът проговори.

— Страшно неудобно време да се отбием за чай. Хайде да се махаме оттук, по дяволите.

Тази нощ генерал Норман Шварцкопф седеше сам в апартамента си на четвъртия етаж на саудитското Министерство на отбраната.

Не беше прекарал много време там през изминалите седем месеца, защото през по-голямата част от тях беше посетил колкото бойни части бе успял, или бе стоял в подземието с щаба и сътрудниците си. Но когато искаше да остане сам, отиваше в големия и удобен кабинет.

Тази нощ той седеше зад бюрото си, украсено с червения телефон, който го свързваше с най-надеждната мрежа във Вашингтон, и чакаше.

В един без десет след полунощ на 24 февруари другият телефон иззвъня.

— Генерал Шварцкопф? — Акцентът беше английски.

— Да. Аз съм.

— Имам съобщение за вас, господин генерал.

— Кажете.

— То е: „Сега Барабас“, господин генерал, „сега Барабас“.

— Благодаря ви — отговори главнокомандващият и постави слушалката на мястото й. В 4 часа сутринта настъплението по суша започна.

Глава 23

Тримата от САС вървяха усилено през остатъка от нощта. Налагаха едно темпо, което доведе Дон Уокър, който не носеше раница и се смяташе в добро физическо състояние, до такова изтощение, че не можеше да си поеме дъх.

Понякога падаше на колене, убеден, че не може да върви повече, че дори смъртта ще е за предпочитане пред безкрайната болка във всяко мускулче.

Когато това се случваше, усещаше две стоманени хватки, по една под всяка подмишница, и чуваше в ухото си гласа на сержант Стивънсън с неговото кокни произношение:

— Хайде, друже, само още мъничко. Виждаш ли онзи хребет, вероятно ще почиваме от другата му страна.

Но това никога не ставаше. Вместо да се насочи на юг към предпланините на Джебал Хамрин, където предполагаше, че ги очаква верига от републикански гвардейци с превозни средства, Майк Мартин пое на изток, към високите върхове, водещи към иранската граница. Това беше ход да накара планинците от племето убайди да вървят след тях.

Непосредствено преди разсъмване, поглеждайки назад и надолу, Мартин видя група от шестима, вероятно в по-добро състояние от останалите, да продължават да се катерят и приближават. Когато републиканските гвардейци стигнаха до следващия хребет, откриха един от преследваните да седи отпуснат на земята, обърнат в другата посока.

Залягайки зад скалите, те откриха огън и надупчиха чужденеца в гърба. Трупът му се прекатури напред. Шестимата от патрула изскочиха от прикритието си и се втурнаха напред.

Прекалено късно видяха, че онова, което бяха взели за тяло, е всъщност раница, с нагласено върху нея горнище на камуфлаж, а отгоре сложен пилотският шлем на Уокър. Трите снабдени със заглушители автомата Хеклер и Кох МП5 ги покосиха, както стояха около „трупа“.

Над град Ханакин Мартин най-сетне заповяда да спрат и се обади по радиото в Рияд. Стивънсън и Истман стояха на пост, обърнати на запад, откъдето трябваше да дойдат преследващите ги патрули.

Той съобщи в Рияд, че са останали трима от САС и водят със себе си един от американските летци. За да не би предаването му да бъде прехванато, не даде местоположението им. Сетне продължиха усилено напред.

Високо в планината, близо до границата, намериха подслон в каменна колиба, използвана от местните овчари през лятото, когато стадата идват на високите пасища. Там, с постове на смени, изчакаха четирите дни на войната по сушата, докато далеч на юг съюзническите танкове и авиация смазаха иракската армия за деветдесет часа светкавична война и навлязоха в Кувейт.

В същия ден, ден първи от войната по сушата, от запад в Ирак влезе самотен войник. Беше израелец от командосите Сайерет Маткал, избран заради отличното владеене на арабския език.

Израелски хеликоптер, снабден с резервоари за далечен полет и със знаците на йорданската армия, дойде от Негев и мина ниско над йорданската пустиня, за да остави мъжа веднага след като стигна над иракска територия, южно от граничния пункт Руейшид.

Остави го, обърна се и полетя обратно, мина над Йордания и навлезе в Израел, без да бъде забелязан.

Подобно на Мартин войникът имаше лек, здрав мотор със специални „пустинни“ гуми. Макар и да беше направен да изглежда стар, очукан, мръсен, ръждясал и издран, двигателят му беше в прекрасно състояние и носеше допълнително гориво в два коша на задното колело. Войникът се движеше по главния път на изток и по залез влезе в Багдад.

Грижата на началниците му за неговата сигурност се оказаха донякъде излишни. Благодарение на удивителната безжична „агенция“, която сякаш е способна да изпревари дори електронните средства за комуникация, жителите на Багдад вече знаеха, че армията им е смазана в пустините на Южен Ирак и Кувейт. Вечерта на първия ден АМАМ се прибраха в казармите си и повече не излязоха.

Сега, когато вече нямаше бомбардировки, защото всички, съюзнически самолети бяха необходими на бойното поле, жителите на Багдад обикаляха свободно, говореха открито за близкото пристигане на американците и англичаните, които ще пометат Саддам Хюсейн.

Еуфорията трая седмица, докато стана ясно, че съюзниците няма да дойдат и властта на АМАМ отново ги притисна.

Централната автогара представляваше кипяща маса от войници, повечето съблечени по потници и шорти, захвърлили униформите си в пустинята. Това бяха дезертьорите, които се бяха измъкнали от екзекуторските отряди, чакащи зад фронтовата линия. Продаваха своите Калашников за цената на билета до родното село. В началото на седмицата автоматите вървяха по 35 динара, четири дни по-късно цената им падна на 17.

Израелецът имаше една-единствена задача, която изпълни през нощта. Мосад знаеше само трите тайника за изпращане на съобщения за Йерихон, които завеща Алфонсо Бенс Монкада през август. Мартин беше изоставил два от съображения за сигурност, но третият все още действаше.

Израелецът постави идентични съобщения в трите тайника, нанесе съответните знаци с тебешир, взе мотора и отново потегли на запад, присъединявайки се към тълпата бежанци, тръгнали в тази посока.

Необходим му беше още един ден да стигне границата. Там сви на юг от главния път в безлюдната пустиня, влезе в Йордания, намери скрития си сигнален предавател и го включи. Лъчът прехвана веднага израелски самолет, който кръжеше над пустинята Негев, и хеликоптерът се върна на уреченото място, за да вземе инфилтратора.

Той не спа през тези петдесет часа и почти не яде, но изпълни задачата си и се върна невредим у дома.

На третия ден от войната по сушата Едит Харденберг се върна на бюрото си във Винклербанк озадачена и разгневена. Предишната сутрин й се обадиха по телефона тъкмо когато тръгваше за работа.

Човекът, който се обади на безукорен немски със залцбургски акцент, се представи като съсед на майка й. Каза, че фрау Харденберг е паднала лошо по стълбите, след като се е подхлъзнала на леда, и никак не е добре.

Веднага се опита да се обади на майка си, но все й даваше заето. Накрая, не на себе си, позвъни на телефонната централа в Залцбург, откъдето й казаха, че телефонът сигурно не е в ред.

Обади се в банката, че няма да отиде на работа, и се отправи с колата за Залцбург, в снега и лапавицата, пристигайки късно сутринта. Майка й, в прекрасно здраве, се учуди, като я видя. Не беше падала, не се бе наранявала. Нещо повече, някакъв вандал беше прерязал кабела на телефона й извън апартамента.

Докато се върне във Виена, стана прекалено късно да ходи на работа.

Когато на другия ден се появи на бюрото си, намери Волфганг Гемютлих в по-лошо настроение от нейното. Той я укори горчиво за отсъствието й предишния ден и изслуша вкиснат обясненията й.

Причината за собственото му страдание скоро се изясни. Сутринта предишния ден в банката се появил млад мъж и настоял да се срещне с него.

Посетителят обяснил, че името му е Азиз и баща му притежава значителна сума в шифрована сметка. Баща му, обяснил арабинът, не бил разположен и искал синът му да го замести.

При това Азиз младши представил документи, които напълно и съвършено автентично доказвали, че е упълномощен от баща си, с пълни права да действа със сметката. Хер Гемютлих разгледал пълномощното, за да потърси някаква дребна грешка, но не успял да открие такава. Не му оставало друго, освен да се съгласи.

Младият мъж настоял, че желанието на баща му било да закрие сметката и да прехвърли сумата другаде. „И това, имайте предвид, фройлайн Харденберг, само два дни след пристигането в сметката на още три милиона долара, довеждайки общата сума на повече от десет милиона долара.“

Едит Харденберг изслуша мъчителната изповед на Гемютлих, сетне разпита за посетителя. Да, каза й той, собственото му име било Карим. Сега, когато споменала за това, той си спомнил, че носел пръстен с розов опал на малкия пръст на едната си ръка и имал наистина белег на брадичката си. Да не беше така погълнат от собственото си чувство на възмущение, банкерът може би щеше да се почуди на тези съвършено точни въпроси, които неговата секретарка задава за мъж, когото не е виждала.

Знаел, разбира се, призна Гемютлих, че притежател на сметката е някакъв арабин, но нямал представа, че е от Ирак и има син.

След работа Едит Харденберг се прибра и започна да почиства дома си. Три и бърса в продължение на часове. Занесе и хвърли два големи кашона в близкия контейнер за боклук. В единия имаше много гримове, парфюми, мазила и ароматизатори за вана, в другия — разни подробности от дамското бельо. Сетне отново се залови да чисти.

По-късно съседите казаха, че цялата вечер и до късно през нощта слушала музика, не както обикновено Моцарт или Щраус, а Верди и по-специално нещо от „Набуко“. Един особено музикален съсед определи откъса като „Хор на робите“, който пускала ли, пускала.

В малките часове на нощта музиката спряла и тя тръгнала някъде с колата си.

На следващата сутрин я намери един пенсиониран счетоводител, който разхождаше кучето си в парка Пратер. Той мина встрани от главната алея, за да даде възможност на кучето да си свърши работата в гората, далеч от пътя.

Беше облечена в спретнатото си сиво палто от туид, с косата на кок отзад, с дебели чорапи от пресукан памук и здрави обувки с нисък ток на краката. Въжето за пране, което беше преметнала през клона на дъба, не й бе изменило, а кухненската стълба намериха на метър от нея.

Тя висеше съвършено неподвижна и вкочанена, ръцете бяха отпуснати покрай тялото, а пръстите на краката сочеха право надолу. Едит Харденберг винаги си беше спретната дама.

Двайсет и осми февруари се оказа последният ден от войната по суша. В иракските пустини западно от Кувейт иракската армия беше заобиколена във фланг и унищожена. На юг от града дивизиите от Републиканската гвардия, които нахлуха в Кувейт на втори август, бяха престанали да съществуват. На този ден окупационните сили в града, след като запалиха всичко, което можеше да гори, и се опитаха да унищожат онова, което не би горяло, го напуснаха и потеглиха на север — една виеща се колона от бронетранспортьори, камиони, пикапи, коли и каруци.

Колоната беше сгащена там, където шосето на север пресича хребета Мутла. Самолети Игъл и Ягуар, Томкет и Хорнет, Торнадо и Тъндърболт, Фантоми и Апачи се нахвърлиха върху колоната и я превърнаха в почернели от пламъците останки. Челото й беше унищожено и затваряше пътя, така че останалите не можеха да мръднат ни напред, ни назад, а тъй като пътят прорязваше планината, нямаше как да излязат встрани от него. Мнозина от онези, които пътуваха с колоната, загинаха, а останалите се предадоха. На залез първите арабски части влязоха в Кувейт Сити, за да го освободят.

Тази вечер Майк Мартин се свърза отново с Рияд и чу вестта. Даде координатите си, а също и на една относително равна поляна наблизо.

Бяха останали без храна, топяха сняг, за да пият вода, беше страшно студено, а не смееха да запалят огън, за да не издадат укритието си. Войната беше свършила, но патрулите от планинските части може да не знаеха, или да не ги е грижа.

Малко след разсъмване дойдоха да ги приберат два хеликоптера Блакхок за далечни полети, дадени на заем от американската 101-ва десантна дивизия. Толкова голямо беше разстоянието от саудитската граница, че бяха дошли от боен лагер на своята дивизия, устроен на 80 километра във вътрешността на Ирак, след най-голямата атака с хеликоптери в историята. Дори от тази база на река Ефрат трябваше доста да попътуват до крайграничните планини близо до Ханакин.

Затова бяха два; вторият носеше допълнително гориво за обратния път.

За по-сигурно над тях кръжаха осем Игъла, осигурявайки въздушно прикритие, докато хеликоптерите зареждаха на поляната. Дон Уокър присви очи нагоре.

— Ей ги моите хора — изкрещя той. Докато двата Блакхока бръмчаха по пътя назад, Игълите ги пазеха до границата.

Сбогуваха се на брулен от вятъра къс пясък, заобиколен от останките на победената армия близо до саудитско-иракската граница. Въртящите се перки на един Блакхок вдигнаха прах и камъчета, отвеждайки Дон Уокър в Дахран, откъдето един самолет щеше да го отведе в Ал Харз. Малко по-настрани чакаше британски Пума, за да отведе хората от САС в тяхната тайна и оградена с въжета база.

Тази вечер в удобната заможна къща сред гънките на хълмистия Девън доктор Тери Мартин научи къде е бил всъщност брат му от октомври насам и че вече е извън Ирак и на сигурно място в Саудитска Арабия.

Ученият арабист едва не се поболя от облекчение, а СИС го закара с кола до Лондон, където заживя отново като лектор във факултета по ориенталистика и африканистика.

Два дни по-късно, на 3 март, командващите силите на коалицията се срещнаха в една палатка на малко и голо иракско летище, наречено Сафуан, с двама генерали от Багдад, за да преговарят по капитулацията.

Единствените говорители за съюзниците бяха генералите Норман Шварцкопф и принц Халид бин Султан. До американския генерал седеше командващият британските сили генерал сър Питър де ла Билиер.

И двамата западни офицери вярват до ден-днешен, че в Сафуан са дошли само двама иракски генерали. Всъщност са били трима.

Американците бяха организирали страшно гъста охранителна мрежа, за да изключат възможността някакъв атентатор да стигне палатката, която се срещнаха генералите от противостоящите сили. Около летището стоеше разположена в кръг с лице навън цяла американска дивизия.

За разлика от командващите коалиционните сили, които пристигнаха от юг, сменяйки поредица от хеликоптери, на иракската група бе заповядано да дойде с коли до кръстопът северно от летището. Там оставиха колите и се прехвърлиха на американски бронетранспортьори, които ги преведоха с американски водачи през останалите три километра до палатките, където ги очакваха.

Десет минути след като групата генерали, придружени от преводачите си, влязоха в палатката за преговори, по пътя от Басра се зададе друга черна лимузина „Мерцедес“. По това време пропускателният пункт на кръстопътя се командваше от капитан от американската Седма бронирана бригада, тъй като всички по-старши офицери се бяха отправили към летището. Нечаканата лимузина беше незабавно спряна.

Отзад седеше трети иракски генерал, макар и само бригаден, който носеше черно дипломатическо куфарче. Нито той, нито шофьорът му говореха английски, а капитанът не говореше арабски. Тъкмо се готвеше да се обади на летището по радиото за нареждания, когато дойде джип, управляван от американски полковник, а до него седеше още един. Шофиращият носеше униформа на Специалните сили, Зелените барети, а този до него имаше опознавателните знаци на Г2, Военното разузнаване.

И двамата показаха документите си за самоличност на капитана, който ги разгледа, видя, че са достоверни, и отдаде чест.

— Всичко е наред, капитане, очаквахме това копеле — рече полковникът от Зелените барети. — Изглежда се е забавил заради спукана гума.

— В това куфарче — рече офицерът от Военното разузнаване, сочейки дипломатическото куфарче на иракския бригаден генерал, който стоеше, без нищо да разбира, до колата си — са имената на всички наши военнопленници, включително безследно изчезналите летци. Норман Бурята ги иска, веднага.

Нямаше бронетранспортьори. Полковникът от Зелените барети блъсна грубо иракчанина към джипа. Капитанът стоеше объркан. Не знаеше нищо за някакъв трети иракски генерал. Но знаеше, че неговата част е влязла в очите на Мечока, защото си беше приписала завземането на Сафуан, след като не беше изпълнявала такава задача. Последното, което му трябваше, бе да предизвика още по-големия гняв на генерал Шварцкопф, като забави списъка с безследно изчезналите летци. Джипът потегли по посока на Сафуан. Капитанът сви рамене и даде знак на иракския шофьор да паркира при останалите.

По пътя към летището джипът минаваше между редици от спрени американски бронирани коли в продължение на километър и половина. Сетне имаше празна отсечка от пътя, преди да се стигне до кордона от хеликоптери Апачи, който заобикаляше района, където се водеха преговорите.

След като отминаха танковете, полковникът от Военното разузнаване се обърна към иракчанина и заговори на добър арабски.

— Под седалката ви — рече той, — не слизайте от джипа, а ги слагайте, бързо.

Иракчанинът носеше тъмнозелената униформа на страната си. Навитите дрехи под седалката бяха светлокафява униформа на полковник от саудитските Специални сили. Той бързо смени панталоните, мундира и баретата.

Тъкмо пред пръстена от хеликоптери на пистата джипът се отклони към пустинята, заобиколи летището и потегли на юг. От другата страна на Сафуан, след трийсет километра, се върна на главния път за Кувейт.

От двете страни бяха разположени американски танкове, които имаха за задача да не допуснат никой да проникне в района. Командирите, застанали на куполите им, видяха как един от техните джипове излиза от охраняваната зона, но това не ги засягаше.

На джипа му трябваше час да стигне аерогара „Кувейт“, по това време напълно опустошена и разрушена, изтърбушена от иракчаните и покрита с пелена от черен дим от запалените петролни кладенци навсякъде из емирата. Пътят им отне толкова време, защото трябваше да избегнат клането в прохода Мутла, така че се отклониха и направиха голяма обиколка през пустинята западно от града.

На осем километра от летището полковникът от Военното разузнаване извади от жабката на джипа предавател и подаде поредица от сигнали. Към летището започна да подхожда самолет.

Временната контролна кула на летището представляваше фургон, обслужван от американци. Подхождащият самолет беше британски Аероспейс ХС 215. Отгоре на всичко беше личният самолет на командващия британските сили генерал Де ла Билиер. Нямаше как да не е така, защото имаше всички знаци по себе си и подаде верните позивни. Диспечерът му даде разрешение за кацане.

Самолетът не рулира до разрушената сграда на аерогарата, а до отдалечено място, където се срещна с американски джип. Вратата се отвори, стълбата бе спусната и трима мъже се качиха на реактивния самолет. Диспечерът чу да казват:

— Гранбай, искам разрешение за излитане. — В момента той се занимаваше с канадски Херкулес, който пренасяше на борда си лекарства за болницата.

— Чакай, Гранбай едно… какъв е планът ти за полет?

Искаше да каже, какво си се разбързал, къде, по дяволите, си тръгнал?

— Извинявай, кула Кувейт. — Гласът беше отривист и думите ясно произнесени, неподправено звучене на пилот от Кралските военновъздушни сили. Получил добро образование.

— Контролна кула Кувейт, току-що качихме на борда си полковник от саудитските Специални сили. Много е зле. От щаба на принц Халид. Генерал Шварцкопф поиска незабавно да бъде евакуиран и сър Питър предложи собствения си самолет. Хайде, старче, давай разрешение за излитане.

На един дъх британският пилот съумя да спомене един генерал, един принц и един английски пер. Диспечерът си разбираше от работата. Беше старши сержант, направил добра кариера в авиацията. Да попречи на евакуирането на саудитски полковник от щаба на принца, по искане на един генерал, със самолета на британския командващ, можеше да се отрази зле на по-нататъшната му кариера.

— Гранбай едно, разрешение за излитане — рече той.

Самолетът излетя от Кувейт, но вместо да се насочи към Рияд, където са едни от най-добрите болници в Близкия изток, пое курс право на запад, покрай северната граница на кралството.

Един от вечно бдящите АУАКС го видя и се обади да пита за къде е тръгнал.

Този път аристократичният британски глас обясни, че летят за британската база в Акротири, в Кипър, евакуирайки за Англия близък приятел и колега офицер на генерал Де ла Билиер, тежко ранен от мина. Командващият полета на АУАКС-а не знаеше нищо по този въпрос, но какво би могъл да направи? Да го свали?

Петнайсет минути по-късно самолетът напусна въздушното пространство на Саудитска Арабия и навлезе над Йордания.

Иракчанинът, който седеше отзад, не разбра нищо от това, но му направи силно впечатление безукорната организация на англичаните и американците. Беше се поколебал, когато получи последното съобщение от западните си работодатели, но размисляйки, се съгласи, че ще е разумно да се измъкне сега, вместо да изчака и да трябва да го прави самостоятелно и без помощ. Планът, който му предложиха в съобщението, се изпълняваше като по ноти.

Един от двамата пилоти в тропическата униформа на Кралските военновъздушни сили дойде от кабината и промърмори нещо на английски на американеца от Военното разузнаване, който се усмихна и се обърна към госта на арабски:

— Добре дошъл на свобода, господин бригаден генерал, напуснахме въздушното пространство на Саудитска Арабия. Скоро ще бъдете на борда на пътнически самолет за Америка. Между другото, имам нещо за вас.

Извади от джоба на куртката си лист хартия и го показа на иракчанина, който го прочете с голямо удоволствие. Представляваше един сбор, сумата, която се намираше в банковата му сметка във Виена, сега достигнала повече от десет милиона американски долари.

Зелената барета бръкна в един шкаф и извади няколко чаши, както и шишенца шотландско уиски. Изля по едно във всяка чаша и ги раздаде.

— Е, приятелю, за вашето оттегляне и благоденствие.

Отпи, отпи и другият американец. Иракчанинът се усмихна и също отпи. Полковникът от Военното разузнаване каза на арабски.

— А сега си починете. Ще стигнем след по-малко от час.

След това го оставиха сам. Той отпусна глава на възглавницата на седалката и остави съзнанието си да се върне към изтеклите двайсет седмици, които му донесоха богатството.

Пое страшни рискове, но те дадоха резултат. Спомни си деня, когато седеше в заседателната зала на президентския дворец и чу президентът да обявява, че най-сетне Ирак разполага, в последния момент, със собствена атомна бомба. Това дойде като истински шок, както и внезапното прекъсване на връзката, когато го съобщи на американците.

Сетне отново се появиха, по-настойчиви от всякога, искайки да разберат къде е устройството.

Нямаше ни най-малка представа, но явно, предвид предложената награда от пет милиона долара, беше време да заложи всичко. Сетне стана по-лесно, отколкото можеше да си представи.

Нещастният ядрен инженер доктор Салах Сиддики беше арестуван на улицата в Багдад и удавен в страдания, обвинен, че е предал къде се намира устройството. Възразявайки, че е невинен, той издаде местоположението на Ал-Кубай и маскировката — автомобилното гробище. Как би могъл ученият да знае, че го разпитват и мъчат три дни преди бомбардировката, а не два дни след нея?

Следващият шок, който преживя Йерихон, беше, като научи за свалянето на двамата британски летци. Това не беше предвидено. Отчаяно имаше нужда да разбере дали при инструктажа са им казали по какъв начин информацията е стигнала в ръцете на съюзниците.

Успокои се, когато стана ясно, че не знаят нищо извън онова, което са им казали, а именно че мястото може би е склад за артилерийски боеприпаси, но успокоението беше за кратко, докато президентът не настоя, че трябва да има предател. От този миг нататък доктор Сиддики, окован в една килия под Гимнастическия салон, трябваше да бъде изпратен на оня свят, което стана с инжектирането на въздух в сърцето му, предизвикало коронарна емболия.

Протоколите от разпита бяха съответно подправени от три дни преди бомбардировката, на два дни след нея.

Но най-големият от всички шокове беше, когато научи, че съюзниците са изпуснали устройството, че бомбата вече е била преместена в някакво тайно място, наречено Каала, Крепостта. Каква крепост? Къде?

Преди да умре, ядреният инженер беше казал случайно, че асът на маскировката бил някой си полковник Осман Бадри от Инженерните войски, но досието на младия офицер показа, че е запален привърженик на президента. Как да промени възгледите му?

Отговора намери с арестуването по скалъпено обвинение и грозното убийство на многообичния му баща. След това, по време на срещата им в колата след погребението разочарованият Бадри се превърна в играчка в ръцете на Йерихон.

Мъжът, наречен Йерихон, също така получил прякора Муаззиб, Мъчителя, се почувства спокоен. Започна да го обхваща сънливо вцепенение, може би резултат от напрежението през последните дни. Опита се да мръдне, но установи, че крайниците му не функционират. Двамата американски полковници го гледаха отгоре и разговаряха на език, който не разбираше, но знаеше, че не е английски. Понечи да се обади, но не можа да произнесе и дума.

Самолетът се бе обърнал в посока югозапад, спускайки се над брега на Йордания на 3000 метра. Над залива Акаба Зелената барета отвори вратата и пътническата кабина се изпълни с нахлулата отвън въздушна буря, макар че двата реактивни двигателя работеха едва-едва.

Двамата полковници го вдигнаха, без той да протестира, отпуснат и безпомощен. Опита се да каже нещо, но не можа. Над синята вода, южно от Акаба, бригадният генерал Омар Хатиб напусна самолета, полетя надолу и се пръсна на парчета при удара. За останалото се погрижиха акулите.

Самолетът се обърна на север, след навлизането си в израелското въздушно пространство мина над Ейлат и накрая кацна на Сде Дов, военното летище северно от Тел Авив. Там двамата пилоти съблякоха британските униформи, а полковниците — американските. Четиримата се облякоха в обикновените си израелски облекла. Самолетът беше почистен от знаците на Кралските военновъздушни сили, сетне боядисан така, както беше преди, и върнат на човека в Кипър, който даваше под наем самолети и им беше услужил с него.

Парите от Виена бяха преведени първо в Канубанк в Бахрейн, сетне в друга — в Америка. Част от тях преведоха отново в Хапоалимбанк в Тел Авив и ги върнаха на израелското правителство — сумата, която Израел беше изплатил на Йерихон, преди да бъде прехвърлен на ЦРУ. Остатъкът, повече от осем милиона долара, влезе във „фонд забавления“, както го наричат в Мосад.

Пет дни след приключването на войната два други американски хеликоптера за далечен полет се върнаха в долините на планината Хамрин. Не искаха разрешение и не потърсиха одобрение.

Тялото на лейтенант Тим Нейтансън, влъхвата на Страйк Игъла, така и не бе намерено. Гвардейците го бяха разкъсали на парчета с автоматите си, а чакалите, лисиците, враните и каните бяха свършили останалото. Костите му сигурно почиват и до ден-днешен из онези студени долини, на не повече от сто и петдесет километра оттам, където някога прадедите му са работели и плачели край водите вавилонски.

Баща му научи вестта във Вашингтон, устрои шива за него, каза кадиш и тъгува сам в голямата къща в Джорджтаун.

Тялото на ефрейтор Кевин Норт беше намерено. Докато хеликоптерите Блакхок чакаха, ръцете на британци разхвърляха каменната грамада и намериха трупа на ефрейтора, поставиха го в приготвения чувал и го откараха първо в Рияд, а оттам у дома в Англия в транспортен самолет Херкулес.

В средата на април в главната квартира на САС, която представлява няколко ниски червени тухлени казармени сгради в предградията на Херефорд, се състоя кратка церемония.

За хората от САС няма гробище; няма място, където да събират загиналите бойци. Много от тях почиват из петдесет бойни полета в чужбина, които за повечето хора звучат съвършено непознато.

Някои са под пясъците на либийската пустиня, където паднаха, сражавайки се с Ромел през 1941-ва и 1942-ра. Други са по гръцките острови, планините Абруци, Юра и Вогези. Почиват пръснати из Малайзия и Борнео, Йемен, Мускат и Оман, в джунгли и мразовити пустини, под ледените води на Атлантическия океан край Фолкландските острови.

Когато телата се намират, ги връщат във Великобритания, но винаги ги предават на семействата им да ги погребат. И тогава на надгробните им плочи не се споменава САС, а винаги първоначалното поделение, от което войниците са дошли в САС — Мускетарите, Парашутистите, Гвардията и т.н.

Но има един паметник. В сърцето на казармите Лайнс се издига ниска и широка кула, с дебела дървена обшивка и боядисана в тъмнокафяв цвят. На върха й часовник отброява часовете, така че постройката е известна просто като Часовниковата кула.

Около основата й са заковани бронзови паметни плочи, на които са издълбани имената на всички и местата, където са загинали.

В този априлски ден трябваше да открият пет нови имена. Единият застрелян като пленник при иракчаните, двамина убити при престрелка, докато се опитвали да се измъкнат през саудитската граница. Четвърти умрял от хипотермия, след като прекарал дни наред с мокри дрехи при мразовито време. Петият беше ефрейтор Норт.

В този ден, на дъжда, присъстваха много от бившите командири на полка. Там бяха Джон Симпсън, граф Джони Слим и сър Питър. Директорът на Силите със специално предназначение, Джей Пи Лъват също беше там, както и полковник Брус Крейг, тогавашният полкови командир. Там беше и майор Майк Мартин, заедно с още неколцина други.

Тъй като си бяха у дома, онези, които все още служеха в полка, можеха да носят рядко вижданата барета с пясъчен свят, с емблемата — крилата кама и девиза „Който рискува, печели“.

Церемонията не беше дълга. Офицерите и войниците видяха как дръпнаха платното, новоиздълбаните букви изпъкваха отчетливи и бели на бронзовия фон. Отдадоха чест и се прибраха в съответните сгради.

Скоро след това Майк Мартин отиде на паркинга при малката си кола, излезе през портала и зави към къщичката, която все още държеше сред възвишенията на Херефордшър.

Докато отиваше натам, мислеше за всичко, което му се бе случило из улиците и пясъците на Кувейт и в небето над него; по уличките и базарите на Багдад и в планината Хамрин. Не обичаше да знаят за него и се радваше поне на едно — че никой няма да разбере всичко това.

Послепис

Всяка война трябва да носи поуки. Ако тези поуки не се извлекат, напразно се е водила, а падналите в нея всуе са загинали.

Войната в Персийския залив донесе две ясни поуки, стига великите сили да имат достатъчно разум да ги проумеят.

Първата: безумие е трийсетте най-развити промишлени страни в света, който заедно разполагат с 95 процента от високотехнологичните оръжия и средствата за производството им, да ги продават заради временни финансови придобивки на полуделите, агресивните и опасните.

В продължение на цяло десетилетие режимът в Република Ирак получи възможност, благодарение на съчетание от политическа глупост, бюрократична слепота и алчността на корпорациите, да се въоръжи до вдъхващо страх равнище. Когато се наложи тази военна машина да бъде отчасти унищожена, това бе струвало далеч повече, отколкото самата тя.

Повторението на това нещо лесно може да бъде предотвратено със създаването на централен регистър на всякакъв износ за определени режими, при драконовски наказания за укриване. Анализирайки общата картина, специалистите скоро ще забележат, по вида и количествата поръчани и доставени материали, дали се подготвят оръжия за масово унищожение.

Алтернативата би била разпространяването на високотехнологично оръжие, а при това положение годините на Студената война ще започнат да ни се струват като ера на мир и спокойствие.

Втората поука е свързана с набирането на информация. В края на Студената война мнозина се надяваха, че това лесно ще бъде ограничено. Действителността доказа обратното.

През седемдесетте и осемдесетте години техническият напредък в набирането на електронна и радиоинформация беше така внушителен, че правителствата на Свободния свят, изправени пред скъпо струващите чудеса, създавани от учените, останаха с убеждението, че машините сами ще вършат тази работа. Ролята на „човраза“, събирането на информация от хора, беше принизена.

По време на Войната в Персийския залив западното техническо магьосничество беше приложено в цялата си пищност и, отчасти поради внушителната му цена, се приемаше, че е на практика непогрешимо.

Но не стана така. Благодарение на професионализъм, находчивост, хитрост и много труд, голяма част от иракския арсенал и средствата за неговото производство вече бяха скрити и така замаскирани, че машините не ги виждаха.

Пилотите летяха с много кураж и професионализъм, но често и те биваха измамени от хитростта на онези, които измисляха макетите и маскировката.

Това, че бактериологичното оръжие, бойните газове и ядреният капацитет не бяха включени в действие, напомня за заключението по повод Ватерло: „За съвсем дяволски мъничко.“

Накрая стана ясно, че за определени задачи, на определени места, все още няма какво да замени най-старото средство за набиране на информация: човешкото око, Модел Първи.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/4397

Издание:

Фредерик Форсайт. Юмрукът на Бога

Американска, първо издание

Превод: Цветан Петков

Редактор: Иглика Василева

Технически редактор: Йордан Зашев

Формат: 84×108/32

Печатни коли: 34

ИК „Златорогъ“ — София, 1996 г.

ISBN: 954-437-038-2

1

Надгробен паметник на човек, който не е погребан под него. Става дума за такъв, издигнат в памет на загиналите в двете Световни войни британски войници в правителствения квартал Уайтхол. — Б.пр.

2

Ай Си Ай (ICI — Imperial Chemical Industry). — Б.пр.

3

Лоранският кръст има две хоризонтални линии, като едната е по-малка от другата. — Б.пр.

4

„Влез“ (нем.). — Б.пр.

5

„Да, да, да…“, „Извинете…“ (нем.). — Б.пр.

6

„Добър ден, госпожице.“ (нем.). — Б.пр.

7

Обикновено като фамилиарно обръщение към някого, „момко“, „мой човек“, „приятел“ и т.н. (англ.). — Б.пр.

8

„Не, Карим. Така не бива“ (нем.). — Б.пр.

9

Това е мястото, където се държи златният федерален резерв на САЩ. — Б.пр.

10

Не мърдай (фр.). — Б.пр.

11

Не стреляйте. Англичанин съм (фр.). — Б.пр.

12

„Да?“ (нем.). — Б.пр.

13

„Доставка“ (нем.). — Б.пр.

Content

Фредерик Форсайт
Юмрукът на Бога

Главни действащи лица

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Послепис

Информация за текста

1