Willis Connie

Pasaulio pabaigos knyga

Serija „Pasaulinės fantastikos Aukso fondas”, 331 tomas

Serija įkurta 1990 m.

Connie Willis

DOOMSDAY BOOK

New York, Bantam books, 1994

UDK 820(73)-3

Vi-165

www.eridanas.lt

ISBN9955-10-118-0 (1 knyga)

ISBN9955-10-120-2 (bendras)

Copyright © by ConnieWillis, 1992

Cover art Copyright © by Keith Parkinson, 1990

Vertimas į lietuvių kalbą ©, leidykla „Eridanas”, 2005

„Tam, kad visi tie dalykai, kuriuos reikia atminti, nepražūtų laiko tėkmėje ir neišsitrintų iš atminties tų, kurie ateis po mūsų, aš, regėdamas šitiek blogybių, o ir visą pasauli, deja, dūstanti Didžiojo Blogio gniaužtuose, pats būdamas jau tarsi tarp mirusiųjų, pats laukdamas mirties, privalau suguldyti į raštus visus tuos dalykus, kurių liudininkas buvau.

Ir dar tam, kad raštas nepražūtų drauge su rašiusiuoju, kad triūso vaisius neišnyktų nebūty drauge su darbininku, aš palieku pergamentą, kad darbas būtų tęsiamas, jei išgyvens bent vienas žmogus, jei bent kas nors iš Adomo palikuonių išvengs šio maro ir imsis tęsti tai, ką pradėjau aš… ”

Brolis Džonas Klainas 1349

PIRMA DALIS

„Varpininkui užvis labiausiai reikia ne jėgos, o sugebėjimo išlaikyti ritmą… Būtina sąmonėje sujungti šiuodu dalykus, kad jie taip ir liktų per amžius: varpai ir ritmas, varpai ir ritmas.”

Ronaldas Blaitas Akenfildas

1

Ponas Danvortis pravėrė duris į laboratoriją, ir jo akiniai tą pat akimirką aprasojo.

— Pavėlavau? — paklausė jis skubiai nusiimdamas akinius ir prisimerkęs stebeilydamas į Merę.

— Uždaryk duris, — atsiliepė ji. — Per tą klaikų kalėdinių varpų tilindžiavimą net negirdžiu, ką sakai.

Danvortis uždarė duris, bet „O, susirinkite visi tikintieji…” gausmas vis vien įkyriai smelkėsi vidun.

— Bene pavėlavau? — pakartojo jis.

Merė papurtė galvą.

— Jei ką ir pražiopsojai, tai nebent Gilkraisto prakalbą.

Ji atsilošė kėdėje, leisdama Danvorčiui prasibrauti pro ją į siaurą stebėjimo zoną. Ji buvo nusivilkusi paltą, nusiėmusi vilnonę skrybėlaitę ir sukrovusi viską drauge su didžiuliu, paketų prigrūstu pirkinių maišu ant vienintelės laisvos kėdės. Žili jos plaukai styrojo į visas puses, tarsi ji, po to, kai nusiėmė skrybėlaitę, būtų bandžiusi juos papurenti.

— Labai jau ilga prakalba apie „Medievalio” mergelės kelionę laiku, — pridūrė ji. — Ir dar apie tai, kaip Brasenozės fakultetas nuo šiol pelnytai užims ryškiausio brangakmenio vietą istorijos karūnoje. Vis dar lyja?

— Taip, — atsakė jis, šerpe valydamasis akinius. Paskui užsikabino lenktus vielinių akinių kojelių galus už ausų ir patraukė prie plonytės stiklinės pertvaros užmesti akį į tinklą. Pačiame laboratorijos centre riogsojo sudaužytas vežimas, jį supo išvartyti medžių kamienai ir medinės dėžės. Virš viso šito kabojo apsauginės tinklo klostės, iškarstytos lyg koks perregimas parašiutas.

Prie vieno kamienų stovėjo Kivrinos vadovas Latimeras, jis atrodė dar labiau susenęs ir sukiužęs nei paprastai. Greta konsolės trypčiojo Montoja — apsitempusi džinsais ir tokia striuke, kuri nepadarytų gėdos jokiam teroristui, ji nekantriai dirsčiojo į elektroninį rankinį laikrodį. Badris sėdėjo priešais valdymo pultą maigydamas klavišus ir susiraukęs dėbčiodamas į displėjaus ekranus.

— O kur Kivrina? — paklausė Danvortis.

— Aš jos nemačiau, — atsakė Merė. — Bet eikš čionai, prisėsk. Pagal tvarkaraštį plyšys neturėtų atsidaryti iki vidurdienio, ir aš smarkiai abejoju, ar jie tuoj pat ją ir išsiųs. Ypač jei Gilkraistui šaus į galvą rėžti dar vieną kalbą.

Ji perkėlė paltą ant savo kėdės atlošo, o paketų prigrūstą parduotuvės krepšį pastatė ant grindų prie kojų.

— Vis dėlto nuoširdžiai tikiuosi, kad neteks prakarksoti čia ištisą dieną, — pridūrė. — Trečią valandą metro stotyje privalau pasitikti savo antros eilės vaikaitį, Koliną. Jis atvažiuoja metro traukiniu.

Ji kibo raustis parduotuvės krepšyje.

— Mano dukterėčia Deirdra šventėms susiruošė į Kentą ir paprašė manęs pasirūpinti Kolinu. Labai tikiuosi, kad lietus nemerks mūsų visą tą laiką, kol jis viešės čia, — kalbėjo ji, vis dar rausdamasi krepšyje. — Jam dvylika metų, nuostabus berniukas, labai gabus, nors jo žodynas toks klaikus, kad nors ausis užsikimšk. Visa kas jam arba „kraupas”, arba „apokaliptiška”. O dar Deirdra leidžia jam kimšti saldumynus pilna burna.

Jai niekaip nesisekė kažko išknisti iš krepšio.

— Štai ką nupirkau jam Kalėdoms. — Galų gale ji ištraukė siaurą, raudonais ir žaliais dryžiais išmargintą dėžutę. — Tikėjausi prieš ateidama čionai apsirūpinti visais pirkiniais, bet lietus kliokė kaip iš kiauro vamzdžio, be to, ir tas klaikias kompiuterines kalėdines giesmes, kuriomis užtvindyta visa Didžioji gatvė, galiu ištverti tik nedidelėmis porcijomis.

Ji atidarė dėžutę ir išlankstė audinį.

— Nenutuokiu, ką šiomis dienomis dėvi dvylikamečiai berniokai, bet šalikai juk nešiojami visais laikais, ar nemanai taip, Džeimsai? Džeimsai!

Tuščiu, nereginčiu žvilgsniu dėbsojęs į monitorių ekranus, jis staiga krūptelėjo ir atsisuko.

— A? Ką?

— Sakau, kad berniukams Kalėdų dovanai šalikas turėtų tikti visais laikais, kaip manai?

Jis dirstelėjo į išlankstytą šaliką, pakištą jam po nosimi pasižiūrėti. Tamsiai pilka, languota vilnonė skara. Jis pats, būdamas vaikas, būtų veikiau kritęs negyvas, nei sutikęs ryšėti tokį šaliką, o juk nuo jo vaikystės prabėgo jau penkiasdešimt metų.

— Taip, — tarstelėjo jis ir vėl nusigręžė į stiklinę pertvarą.

— Kas yra, Džeimsai? Kas nors negerai?

Latimeras paėmė nedidukę, žalvariu kaustytą dėžutę ir suglumęs apsidairė, tarsi būtų staiga užmiršęs, ką su ta dėžute ketino daryti. Montoja eilinį kartą nekantriai dirstelėjo į laikrodį.

— O kur nelabasis nešioja Gilkraistą? — paklausė Danvortis.

— Nuėjo štai ten, — atsakė Merė, rodydama duris tolimajame tinklo gale. — Iš pradžių rėžė kalbą apie „Medievalio„ reikšmę istoriniame kontekste, paskui persimetė keliais žodžiais su Kivrina, palaukė, kol laborantas šį tą patikrino, o paskui su Kivrina pasišalino už anų durų. Tikriausiai juodu vis dar ten, jis padeda jai ruoštis.

— Padeda jai ruoštis… — sumurmėjo Danvortis.

— Džeimsai, gal vis dėlto ateisi čionai, prisėsi ir pasakysi, kas tau užkliuvo? — sukruto Merė, grūsdama vilnonį šaliką atgal į dėžutę, o šią mėgindama sutalpinti atgal į krepšį. — O kur tave patį taip ilgai nešiojo? Kai atvykau, net neabejojau, kad tave jau rasiu čia. Šiaip ar taip, juk Kivrina — tavo mylimiausia mokinė.

— Bandžiau susisiekti su Istorijos fakulteto dekanu, — atsakė Danvortis, neatitraukdamas žvilgsnio nuo displėjų ekranų.

— Besingeimu? O aš maniau, kad jis Kalėdų atostogoms kažkur išgaravęs.

— Taigi, kad jo nėra, o Gilkraistas apsisuko taip, kad laikinai einančiuoju dekano pareigas, kol tikrasis dekanas atostogauja, paskirtų jį ir jis galėtų laiko keliautojams atverti Viduramžius. Jis anuliavo jiems priskirtą draudžiamąjį, dešimtą, pavojingumo lygį ir kiekvienam amžiui nustatė tokį lygį, koks jam šovė į galvą. Ar žinai, kiek pavojingumo balų atiteko keturioliktajam amžiui? Šeši. Šeši! Jei Besingeimas būtų čia, jis nieku gyvu šito nebūtų leidęs! Tačiau jo neįmanoma niekur rasti. — Danvortis viltingai pažvelgė į Merę. — O gal tu netyčia žinai, kur jis galėjo prašapti?

— Ne, — atsakė ji. — Man rodos, išsitrenkė kažkur į Škotiją.

— Kažkur į Škotiją, — su kartėliu pakartojo jis. — O tuo tarpu Gilkraistas, pasinaudojęs proga, siunčia Kivriną į amžių, kuris neabejotinai yra dešimto pavojingumo lygio, kuriame klesti skrofuliozė bei maras ir ant laužo sudeginama Žana d‘Ark.

Jis dėbtelėjo į Badrį. Šis kaip tik kažką kalbėjo į valdymo pulto mikrofoną.

— Minėjai, Badris atliko bandymus. O kokie buvo tie bandymai? Patikrino koordinates? Sukūrė lauko projekciją?

— Aš nežinau. — Ji atsainiai mostelėjo į ekranus, kuriuose be paliovos mainėsi matricos ir skaičių stulpeliai. — Juk aš — gydytoja, ne laborantė. Bet man pasirodė, kad laborantą pažįstu. Juk jis — iš Baliolo, ar ne?

Danvortis linktelėjo.

— Jis — geriausias laborantas visame Baliole, — atsakė, stebėdamas Badrį, kuris protarpiais spustelėdavo tai vieną, tai kitą valdymo pulto klavišą, neatitraukdamas žvilgsnio nuo be paliovos besikeičiančių rodmenų. — Visi Naujosios Kolegijos laborantai išsilakstė atostogų, tad Gilkraistas jau buvo sumąstęs pasitelkti pirmametį asistentą, kuris savarankiškai dar nė karto nėra perkėlęs per plyšį žmogaus. Pirmametį asistentą — vadovauti nuotoliniam perkėlimui! Bet man pavyko įkalbėti jį pasikviesti Badrį. Jei jau negaliu išvis sutrukdyti šitam perkėlimui, bent galiu pasirūpinti, kad jį atliktų kompetentingas laborantas.

Badris valandėlę susiraukęs stebeilijo į ekraną, paskui išsitraukė iš kišenės matuoklį ir nupėdino vežimo link.

— Badri! — šūktelėjo Danvortis.

Badris visiškai niekaip neparodė, kad būtų jį išgirdęs. Žingsniavo perimetru aplink kamienų bei dėžių sankaupą, įdėmiai žvelgdamas į matuoklį. Paskui šiek tiek stumtelėjo vieną dėžių į kairę.

— Jis tavęs negirdi, — pasakė Merė.

— Badri! — užbaubė Danvortis. — Man reikia su tavim pasikalbėti!

Merė jau buvo atsistojusi.

— Sakau tau, jis tavęs negirdi, Džeimsai, — pakartojo. — Pertvara izoliuoja bet kokius garsus.

Badris tarstelėjo kažką Latimerui, kuris vis dar tebelaikė rankoje žalvariu kaustytą dėžutę. Latimeras atrodė visai suglumęs. Badris paėmė iš jo dėžutę ir padėjo ant kreida nubrėžtos žymės.

Danvortis apsidairė mikrofono. Bet taip ir neišvydo.

— Tai kaip jūs girdėjote Gilkraisto prakalbą? — paklausė jis Merės.

— Gilkraistas paspaudė mygtuką ten, viduje, — atsakė ji, rodydama plokštelę sienoje, įtaisytą greta tinklo.

Badris jau vėl sėdėjo prie valdymo pulto ir kalbėjo į šio mikrofoną. Apsauginės tinklo klostės pradėjo leistis į vietą. Badris dar kažką pasakė, ir jos vėl pakilo ten, kur buvusios.

— Liepiau Badriui viską patikrinti ir pertikrinti — tinklą, asistento apskaičiavimus, žodžiu, absoliučiai viską, — pasakė Danvortis.

— Ir nutraukti plyšio atidarymo procesą tą pat akimirką, kai suras kokią nors klaidą, nesvarbu, ką čiulbėtų Gilkraistas.

— Gali neabejoti: Gilkraistas ir pats nieku gyvu nerizikuos Kivrinos saugumu, — pasišiaušė Merė. — Jis saikstėsi ėmęsis visų įmanomų atsargumo priemonių…

— Visų atsargumo priemonių! Nei jis atliko žvalgybinius bandymus, nei tikrino parametrus. Mes „Dvidešimtame amžiuje” ištisus dvejus metus vargome su bandymais be žmonių, kol pagaliau ryžomės išsiųsti pirmąjį žmogų. O jis tokiais dalykais išvis nesiteikė pasirūpinti. Badris sakė jam, jog būtina atidėti perkėlimą tol, kol jis atliks bent vieną tokį bandymą — ir ką manai? Perkėlimo datą jis tik dviem dienomis paankstino! Tas žmogėnas absoliučiai nekompetentingas!

— Bet jis juk paaiškino, kodėl perkėlimo datai taip svarbu rinktis šią dieną, — vis dar laikėsi savo Merė. — Iš jo kalbos tai buvo lyg ir visiškai aišku. Jis tvirtino, kad keturioliktojo amžiaus žmonės į kalendorines datas išvis nekreipė dėmesio — išskyrus sėjos bei pjūties laiką ir bažnytinius šventadienius. Jis tvirtino, esą tokių švenčių užvis daugiausia apie Kalėdas, štai kodėl „Medievalis” ir nusprendęs išsiųsti Kivriną tuojau pat: pasinaudodama šventosiomis Advento dienomis, ji galėsianti tiksliai išsiaiškinti savo padėtį laike, kas padės jai nesusipainioti ir prisistatyti prie plyšio tiksliai gruodžio dvidešimt aštuntąją.

— Priežastis, dėl kurios jis nori išsiųsti ją dabar pat, — anaiptol ne Adventas ir ne kokios nors šventės, — atkirto Danvortis, nenuleisdamas akių nuo Badrio, kuris, suraukęs antakius, vėl baksnojo tai vieną, tai kitą klavišą. — Lygiai taip pat sėkmingai jis galėjo išsiųsti ją ir kitą savaitę, o susitikimui paskirti Trijų Karalių dieną. Galėjo sugaišti kad ir ištisą pusmetį eksperimentuodamas su perkėlimais be žmonių, o paskui išsiųsti ją su laiko paklaida. Bet jis skubinasi perkelti Kivriną kaip tik dabar — tik dėl to, kad Besingeimas išvykęs atostogų ir negalijo sustabdyti.

— O Dievulėliau, — aiktelėjo Merė. — Zinai, man ir pačiai pasirodė, kad jis su šiuo projektu lekia kaip įkirptas. Kai pasakiau jam, kiek laiko turiu laikyti Kivriną izoliatoriuje, bandė įkalbėti mane, kad išleisčiau ją anksčiau. Teko aiškinti, kad skiepai tampa veiksmingi ne iš karto.

— Susitikimui paskiriama gruodžio dvidešimt aštuntoji… — su kartėliu tęsė Danvortis. — Ar žinai, kokia tai šventa diena? Nekaltųjų kūdikių skerdynių šventė. Turint omeny, kaip organizuojamas perkėlimas, šitoks pavadinimas gali pasirodyti esąs netgi labai taiklus.

— O kodėl tu negali priversti jų pakeisti planus? — paklausė Merė. — Juk gali uždrausti Kivrinai išvykti, argi ne taip? Šiaip ar taip, jos vadovas — tu.

— Ne, — atsakė jis. — Ne aš. Ji studijuoja Brasenozėje. O jos kurso vadovas — Latimeras. — Rankos mostelėjimu jis parodė Latimerą, kuris vėl laikė rankoje žalvariu kaustytą dėžutę ir bukai dėbsojo į ją. — Baliole ji tik lankėsi — prašė manęs, kad pamokyčiau ją neoficialiai.

Jis pasisuko ir nereginčiomis akimis užsižiūrėjo į grūdinto stiklo pertvarą.

— Aš ir sakiau jai, kad keliauti ji jokiu būdu negali.

Kivrina susirado jį, vos pradėjusi mokytis universitete, dar pirmame kurse.

— Noriu keliauti į Viduramžius, — tiesiai pareiškė ji.

Ji buvo ne daugiau kaip pusantro metro ūgio, šviesūs plaukai — supinti į kasas. Atrodė dar nepakankamai didelė, kad paleistum vieną eiti per gatvę.

— Tai neįmanoma, — atsakė jai tada Danvortis, ir tai buvo jo pirmoji klaida. Reikėjo iš karto siųsti ją atgal į „Medievalį”, tegul šnekasi apie tai su savo kurso vadovu. — Viduramžiai keliautojams uždaryti. Pavojingumo lygis — dešimt balų.

— Dešimtas lygis — pernelyg aukštas, — atsakė Kivrina. — Ponas Gilkraistas tvirtina, kad dešimties balų Viduramžiai tikrai nenusipelnė. Pasak jo, dar metai kiti tyrinėjimų — ir dešimtas lygis jiems tikrai bus panaikintas. Skiriant dešimt balų, buvo atsižvelgta į amžininkų mirtingumo lygį, o šį lėmė blogas maitinimasis ir padoresnės medicininės priežiūros stoka. Tačiau istorikui, pasiskiepijusiam nuo to meto ligų, pavojingumo lygis tikrai nebus toks aukštas. Ponas Gilkraistas ketina kreiptis į Istorijos fakultetą, kad iš naujo įvertintų pavojingumo lygį, o paskui atidaryti bent dalį keturioliktojo amžiaus tyrinėtojams.

— Netelpa galvoj, kad Istorijos fakultetas kada nors galėtų atverti amžių, kuriame ne tik siautė Juodoji Mirtis bei cholera, bet dar ir vyko Šimto metų karas, — atsakė Danvortis.

— Bet vis dėlto jie gali leisti ten keliauti, o jei taip ir atsitiks, aš būtinai noriu ten apsilankyti.

— Tai visiškai neįmanoma, — atkakliai spyriojosi Danvortis. — Net jeigu jiems šautų į galvą atverti keturioliktąjį amžių, „Medievalis” nieku gyvu nesiųs ten moters. Tuo laikotarpiu moteris, keliaujanti be jokios palydos, buvo neregėtas negirdėtas dalykas. Nebent pačių žemiausiųjų klasių moterims pasitaikydavo klajoti vienoms — ir jos paprastai tapdavo lengvu grobiu pirmam pasitaikiusiam žmogui ar žvėriui. Tuo tarpu aukštuomenės ar dar tik besiformuojančios viduriniosios klasės moterį visada lydėdavo tėvas, vyras ar tarnai, neretai — ir visi trys iš karto. O net jei tu nebūtum moteris, juk dar nesi net baigusi universiteto. Keturioliktasis amžius — pernelyg pavojingas, kad „Medievalis” imtųsi bent svarstyti galimybę siųsti ten studentą, tegul ir paskutiniojo kurso. Jei ką nors ir išleistų, tai nebent tik patyrusį istoriką.

— Keturioliktasis amžius — nėmaž ne pavojingesnis už dvidešimtąjį, — atrėmė Kivrina. — Iprito dujos, automobilių avarijos, elektroniniai nusitaikymo prietaisai… Keturioliktame amžiuje niekas bent jau nemunes bombos man ant galvos. O kas gali pasigirti esąs tikras Viduramžių specialistas? Tiesioginės patirties neturi niekas, o jūsų „Dvidešimtojo amžiaus” istorikai čia, Baliole, apie Viduramžius ir išvis nieko nenutuokia. Nelikę beveik jokių dokumentų, išskyrus nebent parapijų registrus bei mokesčių sąrašus, o kaip tuo metu iš tikrųjų gyveno žmonės — šito nežino niekas. Štai kodėl noriu ten nukeliauti. Noriu kuo daugiau sužinoti apie keturioliktojo amžiaus žmones: kokie jie buvo, kaip gyveno. Tad ar padėsite man?

Galų gale jis vis dėlto pasakė:

— Tikriausiai apie tai tau reikėtų pasikalbėti su savo vadovu „Medievalyje”.

Bet buvo per vėlu.

— Aš jau kalbėjausi su jais, — atsakė ji. — Apie Viduramžius jie irgi ničnieko nenutuokia. Turiu omeny — nieko, kas galėtų praversti praktiškai. Ponas Latimeras moko mane senosios anglų kalbos, tačiau visa, ką jis gali man pasakyti — tai tik būdvardinis galūnių kaitymas ir balsių virtimas kitomis. Kalbėti rišliais sakiniais jis manęs taip ir neišmokė.

— O man reikia perprasti kalbą ir papročius, — tęsė ji, pasilenkdama virš Danvorčio rašomojo stalo. — Noriu susipažinti su jų pinigais, mitybos tradicijomis ir visa kuo. Ar žinojote, kad jie net neturėjo lėkščių? Vietoj jų naudodavo plokščius duonos kepaliukus, vadinamąsias mančetes, kuriuos, suvalgę mėsą, sulaužydavo gabaliukais ir taip pat suvalgydavo. Privalau rasti ką nors, kas išmokytų mane visokių tokių dalykų — kad nepridaryčiau klaidų.

— Aš — dvidešimtojo amžiaus, bet ne Viduramžių specialistas. Štai jau keturiasdešimt metų prie Viduramžių nesu nė piršto prikišęs.

— Bet jūs bent jau žinote, ką aš turėčiau žinoti! Jei tik pasakytumėte, ko man reikia, aš kibčiau to ieškoti ir mokytis.

— O kodėl negalėtum kreiptis šiuo klausimu į Gilkraistą? — dar bandė šauti Danvortis, nors pats manė, kad Gilkraistas — kvailys per visą pilvą, ir dar labai savim patenkintas.

— Jis rūpinasi pakeisti pavojingumo lygio vertinimą, tad visiškai neturi laiko.

Tik kas jam iš to, jei pavojingumo balai Viduramžiams ir bus sumažinti, bet neturės žmogaus, kurį galėtų ten pasiųsti? — dingtelėjo Danvorčiui.

— Ar tau nešovė į galvą aplankyti tos profesorės amerikietės, Montojos? Ji kaip tik kasinėja radimvietę netoli Vitnio, argi ne taip? Kas jau kas, o ji tikrai turėtų ką nors žinoti apie Viduramžių papročius.

— Ponia Montoja irgi visiškai neturi laiko, ji per galvą verčiasi, ieškodama žmonių kasinėjimams Skendgeite. Nejaugi nesuprantate? Iš jų aš nepešiu jokios naudos. Jūs vienintelis galite man padėti.

Kaip kažin ką, tada jam derėjo pasakyti: „Vis dėlto jie — Brasenozės fakulteto darbuotojai, o aš — ne”, — tačiau, drauge su piktdžiugos pliūpsniu, jis pasijuto smarkiai pamalonintas išgirdęs patvirtinimą to, ką pats visąlaik ir manė: kad Latimeras — kretantis senis, Montoja — sužlugusi archeologė, o Gilkraistas visiškai nesugeba ugdyti istorikų. Jam sukilo ūpas pasinaudoti Kivrina tam, kad parodytų tiems iš „Medievalio”, kaip reikia dirbti.

— Aprūpinsime tave vertėju, — ėmė tada porinti jis. — Dar noriu, kad išmoktum bažnytinę lotynų kalbą, taip pat prancūzų kalbos normanų dialektą ir, be Latimero Viduramžių anglų, dar ir senąją vokiečių kalbą. — Vos jam prašnekus, ji iš kišenės išsitraukė pieštuką, užrašų knygutę ir ėmė skubiai skrebenti.

— Tau reikės praktinės žemės ūkio darbų patirties: teks išmokti melžti karvę, rinkti kiaušinius, auginti daržoves, — kalbėjo jis, lenkdamas pirštus. — Be to, tavo plaukai nepakankamai ilgi. Teks pavartoti specialų preparatą. Turėsi išmokti verpti — verpste, ne rateliu. Verpimo ratelis tais laikais dar nebuvo išrastas. Ir dar tau reikės išmokti jodinėti.

Staiga atitokęs jis nutilo.

— Ar žinai, ko dar tau reikės išmokti? — paklausė, įdėmiai žvelgdamas į ją, stropiai palinkusią prie užrašų knygutės, kurioje skrebeno sąrašą, net kasos šokčiojo ant pečių. — Turėsi išmokti gydyti atvirus skaudulius bei užkrėstas, pūliuojančias žaizdas, ruošti laidojimui kūdikių kūnelius, kasti kapą. Net jei Gilkraistas sugebės kažkaip pakeisti pavojingumo kategoriją, pagal žmonių mirtingumą ji vis vien bus dešimto lygio. Vidutinė gyvenimo trukmė keturioliktame amžiuje buvo trisdešimt aštuoneri metai. Taigi nėra tau ko kišti ten nosies.

Neatitraukdama pieštuko nuo popieriaus lapelio, Kivrina pakėlė galvą.

— O kur man reikėtų kreiptis, kad galėčiau pasižiūrėti lavonų? — nekantriai paklausė. — Į lavoninę? O gal paprašyti daktarės Arens, kad leistų apsilankyti jos ligoninėje?

— Sakiau jai daugybę kartų, kad ji nieku gyvu negalinti keliauti, — pasakė Danvortis, vis dar dėbsodamas nereginčiu žvilgsniu į stiklinę pertvarą. — Bet ji nenorėjo net girdėti.

— Žinau, — atsiliepė Merė. — Mano pastangos ją atkalbėti irgi buvo it žirniai į sieną.

Danvortis nevikriai klestelėjo greta jos ant kėdės. Jam paaštrėjo artritas — čia lietus kaltas, lietus ir bevaisės Besingeimo paieškos. Jis dar tebebuvo su paltu. Šiaip ne taip sėdėdamas išsirangė iš jo, nusivyniojo šaliką.

— Dar bandžiau bauginti ją pavojais, gresiančiais nosiai, — pridūrė Merė. — Įrodinėjau, kad keturioliktojo amžiaus kvapai gali tiesiogine prasme išversti ją iš koto. Šiuolaikinis žmogus tiesiog neprisitaikęs prie andainykščio išmatų, pašvinkusios mėsos ir puvėsių tvaiko. Sakiau jai, kad nuolat kamuojantis šleikštulys gali smarkiai apriboti jos gebėjimą veikti.

— Bet visa tai jai nė motais, — burbtelėjo Danvortis.

— Taigi.

— Bandžiau jai išaiškinti, kad Viduramžiai — toli gražu ne saugus laikotarpis, pasakiau, kad Gilkraistas imasi anaiptol ne visų būtinų saugumo priemonių, o ji tik atšovė, esą neverta nuogąstauti dėl niekniekių.

— Gal ir iš tikrųjų be reikalo rūpinamės, — bandė drąsintis Merė. — Juk perkėlimui vadovauja Badris, ne Gilkraistas, o tu pats sakei, kad, jei tik iškils kokių nors problemų, perkėlimo procesą jis tučtuojau sustabdys.

— Taip, — teko sutikti Danvorčiui; jis per stiklo pertvarą stebėjo, ką veikia Badris. Šis buvo pats geriausias laborantas ne tik Baliole, bet ir visame Universitete. Už jo pečių — jau ne vieno nuotolinio perkėlimo patirtis.

— Be to, ir Kivrina puikiai pasiruošusi, — kalbėjo Merė. — Juk tu pats mokei ją visko, ko gali prisireikti, o aš visą pastarąjį mėnesį ligoninėje rūpinausi fiziniu jos pasirengimu. Ji apsaugota nuo choleros ir vidurių šiltinės, ir bet ko kito, kas nuolat užklupdavo žmones 1320-aisiais; beje, apie marą, kurio tu taip baiminiesi, tuo metu dar niekas nebuvo girdėjęs. Anglijoje susirgimų maru išvis nebuvo iki pat 1348-ųjų, kai ir ją pasiekė Juodoji Mirtis. Pašalinau jai apendiksą, sustiprinau imuninę sistemą. Ji gavo visą spektrą priešvirusinių preparatų, išklausė trumpą Viduramžių medicinos kursą. Be viso šito, ji kaip reikiant padirbėjo ir pati. Kol gulėjo ligoninėje, kruopščiai studijavo vaistinius žolynus.

— Žinau, — atsakė Danvortis.

Pastarąsias Kalėdų atostogas Kivrina praleido grūsdama į galvą lotyniškus mišių tekstus, mokydamasi austi ir siuvinėti, o ir jis išmokė ją visko, kas tik atėjo jam į galvą. Bet argi tai gali apsaugoti ją nuo visko, argi tai užtikrins, kad jos nesutryps koks arklys ar neišprievartaus girtas riteris, traukiantis namo iš Kryžiaus žygių? 1320-aisiais dar tebegyvavo paprotys deginti žmones ant laužų. Nebuvo tokių skiepų, kurie apsaugotų ją nuo to, neįmanoma buvo apsidrausti nuo kokio nors atsitiktinio žioplio, kuris galėjo pastebėti ją, atkeliaujančią per plyšį, ir čia pat apšaukti ragana.

Jis vėl sužiuro pro stiklinę pertvarą. Latimeras trečią sykį pakėlė kamieną ir vėl nuleido į vietą. Montoja eilinį kartą dirstelėjo į laikrodį. Laborantas maigė klavišus ir raukėsi.

— Privalėjau atsisakyti ją mokyti, — pareiškė jis. — Ėmiausi tik todėl, kad akivaizdžiai visiems parodyčiau, koks nekompetentingas yra Gilkraistas.

— Nesąmonės, — atrėžė Merė. — Ėmeisi to todėl, kad ji — Kivrina. Ji — tokia pat, koks kadaise buvai tu — lankstaus proto, išradinga, ryžtinga.

— Tik štai aš niekad nekišdavau galvos į kilpą.

— Dar ir kaip kišdavai. Puikiausiai prisimenu, kaip laukei nesulaukei, kada galėsi išdumti į bombarduojamą Londoną, kad tau ant galvos nudribtų viena kita bomba. O dar, rodos, menu vieną nutikimą, susijusį su senąja Bodlio biblioteka…

Virstelėjo pasirengimo kambario durys; į pagrindinę patalpą įėjo Kivrina ir Gilkraistas. Žengdama per išvartytas dėžes, Kivrina sugniaužusi kilstelėjo ilgus savo sijonus. Ji vilkėjo baltą, triušio kailiu pamuštą apsiaustą ir ryškiai mėlyną suknelę, kurią vakar specialiai buvo atnešusi parodyti Danvorčiui. Pasakė, kad apsiaustas nuaustas rankomis. Drabužis priminė ne ką kita, o seną vilnonę antklodę, kuria kažkas apsiautė jos pečius, suknelės rankovės buvo pernelyg ilgos. Jos beveik visiškai slėpė Kivrinos plaštakas. Ilgi, šviesūs, kaspinu perjuosti plaukai laisvai draikėsi ant pečių. Ji iš tiesų atrodė dar nepakankamai suaugusi, kad paleistum vieną eiti per gatvę.

Danvortis atsistojo, pasiruošęs kumščiais trinktelėti į stiklą, kai tik Kivrina pažvelgs jo pusėn, bet ji sustojo suverstų daiktų krūvos viduryje, vis dar pusiau nusigręžusi nuo jo, pažvelgė į nubraižytus ant grindų ženklus, žingtelėjo pirmyn, susitvarkė žeme besivelkančius sijonus.

Gilkraistas prisiartino prie Badrio, kažką pasakė šiam, paėmė ant konsolės gulėjusią nešiojamą atmintinę ir ėmėsi tikrinti, ar nieko netrūksta, vikriai baksnodamas šviesos lazdele.

Kivrina kažką jam pasakė ir parodė žalvariu kaustytą skrynelę. Montoja, kuri pasilenkusi dirsčiojo Badriui per petį, nekantriai atsitiesė ir priėjo prie Kivrinos, purtydama galvą. Kivrina vėl kažką pasakė, šįsyk griežčiau, ir Montoja atsiklaupusi stumtelėjo vieną kamienų arčiau vežimo.

Gilkraistas dar kažką patikrino sąraše. Tada tarstelėjo žodį kitą Latimerui — šis paėmė plokščią metalinę dėžutę ir padavė Gilkraistui. Dabar Gilkraistas kažką pasakė Kivrinai, ir ši, suglaudusi delnus, kilstelėjo rankas prie krūtinės. Tada palenkė galvą prie suglaustų delnų ir prakalbo.

— Bene jis liepėjai pasitreniruoti melstis? — sujudo Danvortis.

— O tai tikrai gali praversti. Ko gero, šio perkėlimo metu tik Dievo pagalbos jai ir teverta tikėtis.

— Jie tikrina implantą, — paaiškino Merė.

— Kokį dar implantą?

— Specialų įrašinėjantį lustą, skirtą tam, kad, dirbdama vietoje, ji galėtų įrašinėti viską, ką pastebės. Dauguma to laikotarpio gyventojų nemoka nei skaityti, nei rašyti, tad į vieną riešą implantavau jai analoginį ir skaitmeninį mikrofoną, o į kitą — atmintį. Kai ji šitaip suglaudžia delnus, prietaisas aktyvuojamas. O kai įkalba informaciją, atrodo, kad ji meldžiasi. Lustų talpa — du su puse gigabaito, tad savo stebėjimus ji galės įrašinėti pustrečios savaitės be pertraukų.

— Reikėjo implantuoti jai ir lokatorių, kad prireikus galėtų išsikviesti pagalbą.

Gilkraistas krapštinėjosi su plokščia metaline dėžute. Paskui papurtė galvą, kilstelėjo sudėtas Kivrinos rankas šiek tiek aukštėliau. Pernelyg ilga suknelės rankovė nusmuko, atidengdama ranką. Kivrinos plaštakoje žiojėjo pjautinė žaizda. Greta įpjovos ant odos vingiavo rusvas sukrešėjusio kraujo takelis.

— Kažkas negerai. — Danvortis atsigręžė į Merę. — Ji sužeista.

Kivrina vėl kažką kalbėjo į suglaustus delnus. Gilkraistas linktelėjo. Kivrina pažvelgė į jį — ir pastebėjo Danvortį. Ir apdovanojo jį susižavėjimo kupina šypsena. Jos smilkinys irgi buvo kruvinas. Plaukai po kaspinu net sulipę nuo kraujo. Gilkraistas pakėlė akis, pamatė Danvortį ir nuskubėjo prie stiklinės pertvaros; atrodė gerokai suirzęs.

— Ji dar nespėjo net iškeliauti, o jie jau leido jai susižeisti! — Danvortis pašėlo kumščiais trankyti į stiklą.

Gilkraistas prisiartino prie valdymo plokštelės sienoje, nuspaudė mygtuką, paskui grįžo ir atsistojo priešais Danvortį.

— Sveiki, pone Danvorti, — pasilabino. Paskui linktelėjo Merei.

— Daktare Arens. Labai malonu, kad atėjote išlydėti Kivrinos.

— Paskutiniuosius du žodžius jis vos vos pabrėžė, kad nuskambėtų beveik kaip grasinimas.

— Kas nutiko Kivrinai? — paklausė Danvortis.

— Kas nutiko? — nustebo Gilkraistas. — Nesuprantu, ką turite omeny.

Kivrina jau skubinosi prie pertvaros, kruvina ranka suglobusi suknelės kraštą. Ant jos skruosto lyg prisirpusi slyva tamsavo mėlynė.

— Noriu su ja pasikalbėti, — pareiškė Danvortis.

— Bijau, kad nebėra kada, — atsakė Gilkraistas. — Privalome laikytis grafiko.

— Reikalauju, kad leistumėte su ja pasikalbėti.

Gilkraistas papūtė lūpas; abipus jo nosies išryškėjo po balzganą raukšlę.

— Gal galėčiau jums priminti, pone Danvorti, — šaltai pareiškė jis, — kad šį perkėlimą vykdo Brasenozė, ne Baliolas. Savaime suprantama, aš labai dėkingas už visą suteiktą pagalbą, už tai, kad pakvietėte mums padėti savo laborantą, aš gerbiu daugelio metų jūsų kaip istoriko patirtį, bet užtikrinu: situaciją kontroliuoju aš, ir kol kas viskas vyksta sklandžiai.

— Kodėl tuomet jūsų istorikė sužeista, dar net nespėjusi išvykti?

— Ak, pone Danvorti, kaip aš džiaugiuosi, kad atėjote! — sučiulbo atskubėjusi prie pertvaros Kivrina. — Jau baiminausi, kad taip ir neturėsiu progos su jumis atsisveikinti. Argi visa tai ne nuostabu?

Nuostabu…

— Tu kruvina, — pasakė Danvortis. — Kas atsitiko?

— Nieko, — atsakė Kivrina, atsargiai paliesdama smilkinį, po to dirstelėdama į pirštus. — Tai maskarado dalis. — Ji pažvelgė jam per petį į Merę. — Daktare Arens, ir jūs čia. Kaip aš džiaugiuosi!

Merė buvo jau atsistojusi, tik maišo su pirkiniais nepaleido iš rankų.

— Norėčiau dar kartą pamatyti tą priešvirusinį skiepą, — pasakė. — Ar be patinimo buvo dar kokia nors reakcija? Gal niežėjo ar dar kas nors?

— Nieko panašaus, viskas gerai, daktare Arens, — užtikrino Kivrina. Ji atsismaukė rankovę ir tuoj pat vėl užsismaukė — vargu ar Merė spėjo bent akį užmesti į vidinę jos dilbio pusę. Užtat spėjo pastebėti, kad Kivrinos ranka irgi nusėta raudonais sumušimais, pamažu jau virstančiais juodomis ir violetinėmis mėlynėmis.

— Ko gero, kur kas svarbiau būtų paklausti, kodėl ji kraujuoja, — pareiškė Danvortis.

— Tai maskarado dalis. Juk jau sakiau jums, aš — Izabelė de Bovrijė; kelyje mane užpuolė plėšikai, — paaiškino Kivrina. Ji atsigręžė ir mostelėjo į išblaškytas dėžes ir sukiužintą vežimą. — Visus mano daiktus išgrobstė, o mane palaikė negyva ir paliko. Juk sumanymą aš pasiskolinau iš jūsų, pone Danvorti, — kiek priekaištingai pridūrė ji.

— Kaip kažin ką, nesiūliau tau išvykti iš anksto išsikruvinusiai ir apdaužytai, — atsakė Danvortis.

— Naudoti sceninį grimą šiuo atveju nepatartina, — pareiškė Gilkraistas. — Apskaičiavimai, atlikti pagal tikimybių teoriją, neužtikrina, kad niekas tikrai nesiims gydyti jos žaizdų.

— O jums neatėjo į galvą sukurti itin tikrovišką žaizdą? Verčiau jau trinktelėti jai per galvą? — užsipuolė jį Danvortis.

— Pone Danvorti, ar negalėčiau jums priminti, kad…

— …kad tai Brasenpzės, o ne Baliolo projektas? Velniai tetraukia, jūs visiškai teisus: tai iš tikrųjų ne Baliolo projektas. Jeigu tai būtų „Dvidešimtojo amžiaus” tyrinėtojų grupės darbas, mes iš kailio išsinertume, kad apsaugotume savo istorikę nuo sužalojimų, o ne žalotume ją patys. O dabar noriu pasikalbėti su Badriu. Noriu sužinoti, ar jis kruopščiai patikrino visus asistento apskaičiavimus.

Gilkraistas papūtė lūpas.

— Pone Danvorti, gal ponas Čauduris ir jūsiškis laborantas, bet šitas perkėlimo projektas — mano. Užtikrinu, mes apsvarstėme visus nenumatytus atvejus…

— Juk tai tik įbrėžimas, — įsiterpė Kivrina. — Man netgi neskauda. Jaučiuosi kuo puikiausiai, tikrai. Prašau, pone Danvorti, tik nenusiminkite šitaip. Juk susižeisti aš sugalvojau pati. Prisiminiau, kaip sakėte, kad moterys Viduramžiais būdavo bejėgės, tad ir pagalvojau: o kodėl neapsimetus, kad aš — dar silpnesnė, nei esu iš tikrųjų?

Daryk ką nori, o atrodyti dar labiau bejėgė jau niekaip nesugebėsi, pagalvojo Danvortis.

— Jei suvaidinsiu, kad tysau be sąmonės, tuomet galėsiu pasiklausyti, ką šneka mane suradę žmonės, be to, jie nepuls primygtinai klausinėti manęs, kas aš tokia ir iš kur atsiradau — dėl tos akivaizdžios priežasties, kad…

— Metas užimti poziciją, — pareiškė Gilkraistas, grėsmingai pajudėdamas sieninės valdymo plokštelės link.

— Einu, — atsiliepė Kivrina, nekrustelėdama iš vietos.

— Mes jau pasiruošę jungti tinklą.

— Žinau, — tvirtai atsakė Kivrina. — Štai atsisveikinu su ponu Danvorčiu bei daktare Arens — ir ateinu.

Gilkraistas tik linktelėjo ir nužingsniavo atgal prie lūženų krūvos. Latimeras kažko jo paklausė, jis tik amtelėjo atsakydamas.

— O tas nurodymas užimti poziciją — ką tai reiškia? — paklausė Danvortis. — Ar dabar jis vėzdu voš tau per galvą, nes tikimybių teorija jam byloja, neva esama statistinės tikimybės, jog kažkas nepatikės, kad tu — tikrai be sąmonės?

— Tai reiškia, kad aš turiu atsigulti ir užsimerkti, — išsišiepė Kivrina. — Tik nesijaudinkite.

— Nėra jokių priežasčių, dėl kurių negalėtum palūkėti iki rytojaus, kad Badris suspėtų bent patikrinti parametrus, — nesiliovė Danvortis.

— Norėčiau dar kartą pamatyti tą skiepą, — įsiterpė ir Merė.

— Prašau, liaukitės bruzdėję, — pasakė Kivrina. — Skiepo man neniežti, žaizda neskauda, Badris visą rytą nieko kito ir neveikia, tik viską tikrina ir pertikrina. Žinau, kad judu dėl manęs nerimaujate, bet, prašau, nereikia. Perkėlimo plyšys atsivers prie pat pagrindinio kelio iš Oksfordo į Batą, vos per dvi mylias nuo Skendgeito. Jei nesulauksiu nieko pasirodant, pati nueisiu į kaimelį ir pasiskųsiu, kad mane užpuolė plėšikai. Prieš tai, žinoma, pasistengsiu susigaudyti, kur atsidūriau, kad vėliau surasčiau plyšio vietą. — Ji priglaudė delną prie stiklo. — Noriu padėkoti jums abiem už viską, ką nuveikėte. Labiau nei bet ko kito pasaulyje troškau nukeliauti į Viduramžius — ir štai, iškeliauju.

— Labai tikėtina, kad iškart po perkėlimo tau skaudės galvą, jausi nuovargį, — pasakė Merė. — Tai normalus šalutinis reiškinys, kurį sukelia laiko vėlavimas.

Prie pertvaros vėl atskubėjo Gilkraistas.

— Tau jau tikrai metas užimti poziciją, — pasakė.

— Man reikia eiti, — subruzdo Kivrina, suglobdama ranka sunkius sijonus. — Dar kartą labai ačiū jums abiem. Jeigu ne jūsų pagalba, aš negalėčiau iškeliauti.

— Sudie, — ištarė Merė.

— Būk atsargi, — perspėjo Danvortis.

— Prižadu, pasisaugosiu, — atsakė Kivrina, bet Gilkraistas jau nuspaudė mygtuką sieninėje plokštelėje, ir Danvortis nebeišgirdo, ką dar pridūrė mergina. Kivrina nusišypsojo, pamojo ranka ir nuėjo prie sukiužusio vežimo.

Merė vėl atsisėdo ir ėmė raustis savo bedugniame krepšyje, ieškodama nosinės. Gilkraistas skaitė sąrašą iš savo nešiojamos atmintinės. Kivrina linksėjo, o jis po vieną ženklino daiktus sąraše šviesos lazdele.

— O kas, jeigu dėl tos žaizdos smilkinyje ji susigaus kraujo užkrėtimą? — susirūpino Danvortis, vis dar rymantis prie stiklinės pertvaros.

— Kraujo užkrėtimas jai tikrai negresia, — atsiliepė Merė. — Aš sustiprinau jos imuninę sistemą. — Ji išsišnypštė nosį.

Dabar jau Kivrina kažko ginčijosi su Gilkraistu. Abipus jo nosies giliai įsirėžė baltos raukšlės. Kivrina papurtė galvą ir po kokios minutės Gilkraistas staigiu, piktu judesiu paženklino dar vieną įrašą atmintinėje.

Gal pats Gilkraistas bei kita „Medievalio” publika ir tikrai buvo nekompetentingi, bet apie Kivriną šito nieku gyvu nepasakysi. Ji išmoko reikalingas kalbas: Viduramžių anglų, bažnytinę lotynų, anglo-saksų. Įsiminė lotyniškuosius mišių tekstus, išsimiklino siuvinėti ir melžti karvę. Ji susirado patogiausią tapatybę, sugalvojo įtikinamą priežastį, dėl kurios galėjo atsidurti viena pati kelyje tarp Oksfordo ir Bato, ji aprūpinta vertėju bei patobulintomis kamieninėmis ląstelėmis, jai pašalintas apendiksas.

— Jos dėka viskas susiklostys sklandžiai lyg sviestu patepta, — burbtelėjo Danvortis. — Ir šitaip tik galutinai įtikins Gilkraistą, jog „Medievalio” metodai — nei pernelyg skuboti ir aplaidus, nei pavojingi.

Gilkraistas prisiartino prie konsolės ir padavė atmintinę Badriui. Kivrina vėl suglaudė delnus, prikišo prie pat veido taip, kad lūpomis beveik lietė pirštus, ir ėmė kažką kalbėti.

Merė, sugniaužusi nosinę, priėjo arčiau ir atsistojo greta Danvorčio.

— Kai man buvo devyniolika — Dievulėliau, jau prieš keturiasdešimt metų, o kažkodėl visai neatrodo, kad taip seniai! — mudvi su seseria sumanėme nusibelsti į Egiptą, — prašneko ji. — Per patį pandemijos siautėjimą. Visa kur aplink mus užsitrenkinėjo durys: visur buvo skelbiamas karantinas, o izraelitai šaudė amerikiečius nieko neklausinėdami, vos išvydę, bet mums buvo nė motais. Tikriausiai mums net į galvą neatėjo, kad gali grėsti koks nors pavojus, kad galime užsikrėsti pačios ar kad mus per klaidą gali palaikyti amerikietėmis. Labai jau norėjome pamatyti piramides.

Kivrina liovėsi melstis. Badris atsitraukė nuo konsolės, priėjo prie jos. Kelias minutes kažką jai aiškino, jo antakiai visą laiką buvo suraukti. Kivrina atsiklaupė, paskui atsigulė ant šono prie vežimo, tada pasisuko, išsitiesė aukštielninka, viena ranka išmesta virš galvos, susipainiojusiais aplink kojas sijonais. Laborantas sutvarkė jos sijonus, sureguliavo šviesą, apėjo aplink ją ratu, patraukė atgal prie konsolės, tarstelėjo kažką į mikrofoną. Kivrina gulėjo nejudėdama, sukepęs kraujas ant jos kaktos tokioje šviesoje atrodė beveik juodas.

— Dievulėliau, ji atrodo tokia jauna, — tarstelėjo Merė.

Badris dar kažką sakė į mikrofoną, paskui žvilgsniu nudelbė rezultatus ekrane, vėl nuspūdino prie Kivrinos. Perlipo į kitą jos pusę, peržengdamas kojas, pasilenkė, patvarkė rankovę. Apžvelgė ją nuo galvos iki kojų, perkėlė jos ranką taip, kad gulėtų ant veido, tarsi ji būtų bandžiusi gintis nuo užpuolikų, dar kartą apžiūrėjo.

— Na ir kaip, pamatėte piramides? — paklausė Danvortis.

— Ką? — nesuprato Merė.

— Tada, kai išdūmėte į Egiptą. Kai blaškėtės po Artimuosius Rytus, spjovusios į visus pavojus. Ar jums pavyko pamatyti piramides?

— Ne. Kaire buvo paskelbtas karantinas kaip tik tą dieną, kai atvykome. — Kalbėdama ji žiūrėjo į Kivriną, pasliką gulinčią ant grindų. — Tačiau Karalių Slėnyje apsilankėme.

Badris dar per colio dalelę stumtelėjo Kivrinos ranką, valandėlę stovėjo susiraukęs, nužiūrinėdamas ją, paskui grįžo prie konsolės. Gilkraistas ir Latimeras nusekė jam iš paskos. Montoja žingtelėjo atatupsta, kad prie ekrano sutilptų visi. Badris kažką tarstelėjo į valdymo pulto mikrofoną, ir pusiau skaidrios tinklo klostės pradėjo leistis, užklodamos Kivriną tarsi šydu.

— Mes taip džiaugėmės ta kelione, — pridūrė Merė. — Grįžome namo net neįdrėkstos.

Tinklo klostės pasiekė žemę, sudribo panašiai kaip pernelyg ilgi Kivrinos sijonai, sustojo.

— Tik būk atsargi, — sukuždėjo Danvortis. Merė suspaudė jam ranką.

Latimeras ir Gilkraistas sukišo galvas prie pat ekrano, stebėdami driokstelėjusias skaičių kaskadas. Montoja dirstelėjo į laikrodį. Badris pasilenkė ir atidarė tinklą. Nuo staigios kondensacijos oras tarp klosčių sužaižaravo.

— Neiškeliauk, — pratarė Danvortis.

„DOMESDAY BOOK”, IŠŠIFRUOTA STENOGRAMA

(000008 — 000242)

Pirmasis įrašas. 2054 gruodžio dvidešimt antroji, Oksfordas. Tai bus mano istorinių Oksfordo grafystės, Anglija, gyvenimo stebėjimų ataskaita; stebėjimų laikotarpis — nuo 1320 gruodžio tryliktosios iki 1320 gruodžio dvidešimt aštuntosios (pagal senąjį kalendorių)

(Pauzė)

Pone Danvorti, aš ne šiaip sau pavadinau šiuos savo užrašus „Domesday Book„ — pagal 1086-aisiais sudarytą Anglijos žemės nuosavybės aprašymo knygą. Mat tai, ką darau, turėtų būti gyvenimo Viduramžiais aprašymas — lygiai tą pat nuveikė ir Viljamas Užkariautojas, sudarinėdamas savąją nuosavybės aprašymo knygą, nors jo tikslas, bent jo paties nuomone, buvo užsitikrinti, kad nenuplauks į šalį nė vienas aukso svaras iš tų mokesčių, kuriuos jam privalėjo surinkti jo nuomininkai.

Galėčiau šiuos savo užrašus pavadinti ir šiek tiek kitaip

— „Doomsday Book”, „Pasaulio pabaigos knyga”, kadangi man atrodo, jog šitaip ją vadinti patiktų jums — juk jūs taip šventai įsitikinęs, kad man būtinai nutiks kažkas siaubinga. Kaip tik dabar matau jus: stovite stebėjimo zonoje ir pasakojate vargšei daktarei Arens apie visus šiurpius pavojus, tykančius keturioliktame amžiuje. Be reikalo varginatės. Ji pati jau perspėjo mane dėl laiko uždelsimo, o apie Viduramžiais siautusias ligas išpasakojo iki smulkiaušių detalių, nors aš turėčiau būti atspari joms visoms. Nenutylėjo ir to, kad keturioliktame amžiuje ant kiekvieno kampo gresia pavojus būti išprievartautai. O kai bandau jai sakyti, kad nieko bloga man nenutiks, ji tiesiog nesiklauso — kaip ir jūs. Man tikrai ničnieko bloga nenutiks, pone Danvorti.

Savaime aišku, kai viso šito klausysitės, jūs jau žinosite, kad aš grįžau sveika gyva ir tiksliai pagal grafiką, tad, tikiuosi, nesupyksite, kad trupučiuką patraukiau jus per dantį. Puikiai suprantu, kad jūs tiesiog rūpinatės manimi, ir labai gerai žinau, kad be jūsų pagalbos ruošiantis, man, ko gero, ir išvis nebebūtų lemta grįžti.

Štai kodėl šiuos savo užrašus, šią „Domesday Book”, skiriu jums, pone Danvorti. Tik jūsų dėka dabar aš stoviu čia su šia juokinga suknele bei apsiaustu, kalbu į šį aparačiuką, laukiu, kol Badris ir ponas Gilkraistas užbaigs begalinius savo apskaičiavimus, ir nekantrauju: tegul jie pasiskubina, kad pagaliau galėčiau keliauti.

(Pauzė)

Na štai.

2

— Taigi, — nutęsė Merė drauge su ilgu atodūsiu. — Žinai, neatsisakyčiau išgerti.

— O aš maniau, kad tau reikia pasitikti savo antros eilės vaikaitį, — atsiliepė Danvortis, vis dar neatplėšdamas žvilgsnio nuo tos vietos, kur dar tik ką buvo Kivrina. Oras tarp šydo klosčių žaižaravo ledo kruopelytėmis. Prie pat grindų apšerkšnijusi buvo netgi stiklo pertvara.

Toli gražu ne šventoji „Medievalio” trejybė vis dar įdėmiai stebėjo ekranus, nors juose nebuvo matyti nieko, išskyrus horizontalią liniją, bylojančią apie atvykimą.

— Koliną turiu pasitikti tiktai trečią valandą, — pasakė Merė. — Pažiūrėjus į tave, irgi nekyla abejonių, kad atsigaivinti tau tikrai būtų neprošal. O ir „Avinėlis ir kryžius” — visai čia pat, už poros žingsnių.

— Norėčiau sulaukti, kol jis užfiksuos tikslų jos buvimo erdvėje ir laike tašką, — pasakė Danvortis, nenuleisdamas akių nuo laboranto.

Ekranuose vis dar nebuvo matyti jokių rodmenų. Badris raukė kaktą. Montoja dirstelėjo į laikrodį, kažką pasakė Gilkraistui. Šis linktelėjo; tada archeologė suglobė savo krepšį, pusiau sugrūstą po konsole, atsisveikindama pamojavo Latimerui ir pasišalino pro šonines duris.

— Priešingai nei Montoja, kuri netveria savame kailyje, skubindamasi grįžti prie kasinėjimų, aš norėčiau pabūti čia bent jau tol, kol įsitikinsiu, kad Kivrina sėkmingai nuvyko į vietą, — pareiškė Danvortis.

— Aš ir nesiūlau tau tuojau pat grįžti į Baliolą, — atsakė Merė, rangydamasi į paltą. — Tačiau taško fiksavimas užtruks gerą valandą, jeigu ne dvi, taigi, stovėdamas čia, nieko neišstovėsi ir proceso nepaspartinsi. Zinai tą posakį apie puodą, kuris stebimas niekada neužverda? O užeiga — visa čia pat, kitoje gatvės pusėje. Visai mažučiukas ir pakankamai jaukus bariukas — iš tų, kurie pernelyg neišsipūsto Kalėdoms ir ištisą parą neleidžia kompiuterinės varpų muzikos. — Ji kilstelėjo jo paltą. — Eime, mums reikia išgerti ir ką nors suvalgyti, o paskui galėsi grįžti čionai ir išminti duobę grindyse, kol paaiškės tikslus Kivrinos buvimo taškas.

— Noriu palaukti čia, — atkakliai laikėsi savo Danvortis, vis dar neatplėšdamas žvilgsnio nuo tuščio tinklo. — Kodėl niekas nesusiprato implantuoti lokatoriaus Besingeimo rieše? Istorijos fakulteto dekanas tikrai neturėtų prašapti visoms atostogoms, nepalikęs net jokio telefono numerio, kad, labai prireikus, būtų galima jį surasti.

Gilkraistas atsitiesė nuo vis dar nesikeičiančio ekrano ir paplekšnojo Badriui per petį. Latimeras sumirksėjo, lyg staiga suabejojęs, kur esąs. Gilkraistas paspaudė jam ranką, išsišiepęs nuo ausies iki ausies. O paskui pasuko stiklinės pertvaros link, atrodė labai jau patenkintas savimi.

— Eime, — tarstelėjo Danvortis Merei, išplėšdamas jai iš rankų savo paltą ir atsidarydamas duris. Jiems tiesiog į veidus smogė siūbtelėjęs „Kol piemenėliai naktį ganė aveles” melodijos gūsis. Merė stryktelėjo pro duris tarsi nuo kažko sprukdama; Danvortis skubomis uždarė duris ir nusekė paskui Merę per Brasenozės kiemą ir — pro vartus.

Šaltis gelte gėlė, tačiau bent jau nelijo. Vis dėlto atrodė, kad drengti gali pradėti bet kurią akimirką, o šaligatviu pro Brasenozės teritoriją plūstanti praeivių minia, regis, manė, jog kaip tik taip ir bus. Mažų mažiausiai kas antras žmogus jau buvo išsiskleidęs skėtį. Moteris, pasislėpusi po didžiuliu raudonu skėčiu ir nešina visu glėbiu ryšulių, įsirėžė tiesiog į Danvortį.

— Bent apsidairyk, kur rioglini! — viauktelėjo ji ir nuskubėjo savais keliais.

— Kalėdų karštligė, — diagnozavo Merė, viena ranka sagstydamasi palto sagas, kita vilkdama krepšį. — Užeiga visai čia pat, tuojau už vaistinės, — pridūrė, galvos mostu rodydama į kitą gatvės pusę. — Kaip kažin ką, čia tie klaikūs varpai kalti. Nuo šitokio nuolatinio spengimo bet kas išprotėtų.

Ji nudrožė šaligatviu, laviruodama per skėčių tankumyną. Danvortis valandėlę svarstė, ar nereikėtų apsivilkti palto, bet paskui nutarė, kad dėl poros žingsnių neverta vargintis. Jis yrėsi Merei iš paskos, saugodamasis, kad koks skėtis neiškabintų akių ir tuo pačiu mėgindamas atpažinti šiuo metu niokojamą kalėdinę giesmę. Užvis labiausiai tie garsai priminė kvietimą į kovą, sukergtą su laidotuvių muzika, tačiau veikiausiai tai buvo „Skambėkite, varpeliai”.

Merė stabtelėjo ant bordiūro kaip tik priešais vaistinę ir ėmė raustis krepšyje.

— Kaip manai, kokią melodiją reiškia šitas vaiduokliškas kvaksėjimas? — paklausė ji, galų gale išmėškeriodama iš krepšio sudedamą skėtį. — Bene „O, Betliejaus miesteli”?

— „Skambėkite, varpeliai”, — atsakė Danvortis ir žengė į gatvę.

— Džeimsai! — klyktelėjo Merė, stverdama j į už rankovės.

Priekinė dviračio padanga nekliudė jo vos per plauką, pedalas brūkštelėjo koją. Dviratininkas susverdėjo ir paleido gerklę:

— Šimts velnių, net sukruštos gatvės pereit nebemoki?

Danvortis atšoko atatupstas ir kone užgriuvo ant šešiametės, glėbyje spaudžiančios pliušinį Kalėdų senelį. Vaiko motina taip ir nutvilkė jį žvilgsniu.

— Pasistenk atsargiau, Džeimsai, — tarstelėjo Merė.

Gatvę jie vis dėlto perėjo, Merė pirma. Pusiaukelėje praplyšo dangus. Merė nėrė po vaistinės stogine ir pabandė išsiskleisti skėtį. Vaistinės vitrina buvo išpuošta žaliais ir auksiniais blizgučiais, o tarp kvepalų flakonėlių įtaisytas plakatas skelbė: „Gelbėkime Merstono parapijos bažnyčios varpus. Aukokime restauravimo fondui”.

Visa kur gaudžiantys varpai liovėsi kankinę „Skambėkite, varpeliai”, o gal „O, Betliejaus miesteli” ir ėmėsi dundinti „Mes — trys karaliai iš Rytų šalies”. Danvortis atpažino minorinę tonaciją.

Merei niekaip nesisekė susidoroti su skėčiu. Netekusi kantrybės, sugrūdo jį atgal į krepšį ir nužirgliojo šaligatviu. Danvortis, iš paskutiniųjų stengdamasis išvengti susidūrimų, nusekė jai iš paskos pro kanceliarinių reikmenų bei tabako krautuvėles, nukabinėtas mirksinčiomis raudonomis bei žaliomis lemputėmis, ir smuko pro duris, kurias jam paslaugiai atidarė Merė.

Jo akiniai akimoju aprasojo. Danvortis nusiėmė juos ir nušluostė palto apykakle. Merė uždarė duris, ir juodu paniro į palaimingą prislopintų rudų atspalvių kavinės tylą.

— O, kokia laimė, — tarstelėjo Merė. — Juk sakiau tau — jie ne iš tų, kurie persistengia apsikarstydami blizgučiais.

Danvortis vėl užsidėjo akinius. Lentynos už baro buvo nukabinėtos lempučių girliandomis, mirksinčiomis blyškiai žalsvais, rausvais ir pablukusiais mėlynais žibiriukais. Viename baro kampe stovėjo didelė, optinio pluošto Kalėdų eglutė, įtaisyta ant besisukančio stovo.

Ankštoje, siauroje užeigoje nebuvo nė gyvos dvasios, neminint už baro murksančio mėsingo barmeno. Merė prasibrovė pro du tuščius stalus į patį kamputį.

— Čia bent jau negirdėti tų nukvakusių varpų, — pareiškė ji, tupdydama krepšį su pirkiniais ant ilgo medinio suolo. — Ne ne, gėrimais pasirūpinsiu aš. O tu sėsk ir sėdėk. Tas dviratininkas vos neišvertė tavęs iš padų.

Iš pirkinių krepšio ji iškasė keletą sumaigytų vieno svaro banknotų ir nužingsniavo prie baro.

— Dvi pintas karčiojo alaus, — paprašė barmeno. — Gal nori ko nors užkąsti? — atsigręžusi šūktelėjo Danvorčiui. — Yra sumuštinių ir bandelių su sūriu.

— Ar matei, kaip Gilkraistas vėpsojo į konsolę, išsišiepęs tarsi koks Češyro katinas? — atsiliepė Danvortis. — Nesiteikė net atsigręžti pasižiūrėti, ar Kivrina iškeliavo, ar tebeguli pusgyvė ant grindų.

— Įpilkite dvi pintas alaus ir taurelę gryno viskio, — paprašė Merė.

Danvortis atsisėdo. Ant stalo stovėjo Kalėdų prakartėlė: buvo čia ir plastmasinių avių, ir pusnuogis kūdikėlis ėdžiose.

— Gilkraistas privalėjo išsiųsti ją tiesiog iš kasinėjimų, — nerimo jis. — Apskaičiavimai nuotoliniam perkėlimui eksponentiškai sudėtingesni nei perkeliant į tą pačią vietą. Tikriausiai turėčiau jaustis dėkingas, kad jam nešovė į galvą išsiųsti jos dar ir su laiko paklaida. Pirmus metus dirbantis asistentas niekaip nesugebėtų tinkamai atlikti šitokių apskaičiavimų. Kai įbrukau jiems talkon Badrį, buvau jau gerokai pašiurpęs, kad Gilkraistas užsimanys perkėlimo su paklaida, o ne realiu laiku.

Jis stumtelėjo vieną plastmasinių avinėlių arčiau piemens.

— Jei tik jis išvis suvokia, kad esama skirtumo, — putojo toliau.

— Žinai, ką jis man atsakė, kai įkalbinėjau išbandyti bent vieną perkėlimą be žmogaus? Ogi štai ką: „Juk jei nutiks kokia nors nelaimė, mes visuomet galėsime grįžti laiku atgal ir ištraukti panelę Engl iš ten anksčiau, nei ta nelaimė įvyks, argi ne taip?” Tas tipas net nenutuokia, kaip veikia tinklas, nė girdėt negirdėjęs apie paradoksus; jis nesupranta, kad, jei Kivrina jau ten, visa, kas jai nutinka, yra tikra ir nebepakeičiama.

Merė laviravo tarp stalų, viena ranka nešdama viskį, o antrąja, pakankamai negrabiai, — dvi pintas alaus. Viskį ji pastatė Danvorčiui po nosimi.

— Standartinis receptas: visada prirašau tai dviratininkų aukoms ir pernelyg rūpestingiems tėvams. Ar tas dviratininkas smarkiai sumušė tau koją?

— Net neužkliudė, — atsakė Danvortis.

— Praėjusią savaitę ir pati buvau pakliuvusi į dviračio avariją. Dalyvavau viename tų jūsiškio „Dvidešimto amžiaus” rengiamų žygių. Buvau ką tik grįžusi iš kelionės į Pirmojo pasaulinio karo zoną. Įsivaizduok sau: per ištisas dvi savaites Belo miškuose nė plaukas nuo galvos nenukrito, o paskui būtinai prireikė susidurti su vienu tokiu dideliais ratais tiesiog Brode. — Ji patraukė atgal prie baro pasiimti bandelių su sūriu.

— Negaliu pakęsti tokių didaktinių alegorijų, — pareiškė Danvortis. Jis paėmė plastmasinę Švenčiausiąją Mergelę. Ši vilkėjo mėlyną apdarą, buvo užsimetusi baltą apsiaustą. — Vis dėlto, jeigu jis būtų pasiuntęs ją su laiko paklaida, jai bent negrėstų pavojus mirtinai sušalti. Be jokios abejonės, ją reikėjo aprūpinti kur kas šiltesniu drabužiu nei kažkoks triušio kailiuko apsiaustas. O gal Gilkraistui nė į galvą neatėjo, kad 1320-ieji kaip tik sutampa su Mažojo Ledo amžiaus pradžia?

— Žinai, pagaliau supratau, ką tu man primeni, — pareiškė Merė, dėdama ant stalo lėkštę ir servetėlę. — Ogi Viljamo Gadsono mamytę.

Palyginimas buvo labai jau neteisingas. Viljamas Gadsonas buvo vienas Danvorčio studentų, pirmakursis. Jo mamytė per semestrą spėjo apsilankyti jau šešis kartus, pirmąjį — kad aprūpintų sūnelį specialiomis šiltomis movomis ausims.

— Jeigu jų nenešios, jis persisaldys, — paskelbė ji Danvorčiui. — Vilis visuomet buvo nepaprastai jautrus šalčiui, o dabar dar atsidūrė taip toli nuo namų ir visa kita. Jo kurso vadovas kaip reikiant nepasirūpina, nors kalbėjau su juo apie tai ne vieną kartą.

Vilis buvo augalotas vaikinas, tikras ąžuolas, o linkęs persišaldyti atrodė irgi ne labiau nei ąžuolas.

— Esu tikras, jis gali kuo puikiausiai pasirūpinti savimi pats, — leptelėjo tada Danvortis poniai Gadson, ir tai buvo klaida. Ponia Gadson akimoju įtraukė jį į sąrašą tų netikėlių, kurie atsisako deramai pasirūpinti jos Viliu, bet tai toli gražu netrukdė jai bent kartą per porą savaičių įsibrauti pas Danvortį, brukti Viliui skirtus vitaminus ir dar primygtinai pareikalauti, kad Vilis būtų išbrauktas iš irkluotojų komandos, nes nuolat persitempiąs.

— Kažin, ar mano rūpestį dėl Kivrinos galima priskirti tai pačiai kategorijai kaip ir perdėtą ponios Gadson globėjiškumą, — susiraukė Danvortis. — Keturioliktame amžiuje knibždėte knibžda galvažudžių bei vagių. Ir kai ko dar blogiau.

— Ponia Gadson žodis žodin tą patį sakė apie Oksfordą, — nesutrikusi atrėmė Merė, gurkšnodama alų. — Pasakiau jai, kad neįmanoma apsaugoti Vilio nuo gyvenimo. Lygiai taip pat ir tu negali apsaugoti Kivrinos. Juk ir pats netapai istoriku saugiai drybsodamas namie ant krosnies. Privalėjai leisti jai iškeliauti, net jeigu tai pavojinga. Kiekvienam šimtmečiui galima priskirti dešimtąją pavojingumo kategoriją, Džeimsai.

— Šiame šimtmetyje nėra Juodosios Mirties.

— Tačiau buvo Pandemija, nusinešusi šešiasdešimt penkis milijonus gyvybių. O Juodosios Mirties 1320-aisiais Anglijoje irgi dar nebuvo, — atsakė Merė. — Juodoji Mirtis pasiekė Angliją tik 1348-aisiais. — Ji dunkstelėjo bokalą ant stalo, parversdama Mergelės Marijos statulėlę. — O net jei ir pakliūtų į patį maro epidemijos sūkurį, Kivrina nesusirgtų. Įdiegiau jai atsparumą buboniniam marui. — Ji liūdnai šyptelėjo Danvorčiui. — Mane juk irgi užklumpa savi Gadsonitizmo priepuoliai. Be to, maru ji tikrai neužsikrės jau vien dėl to, kad mudu abu dėl to nerimaujame. Tai, dėl ko nuogąstauji, niekada neatsitinka. Visuomet užgriūva kas nors, apie ką nebūni net pagalvojęs.

— Ačiū, paguodei. — Danvortis pastatė mėlynu ir baltu apdaru vilkinčios Marijos figūrėlę greta Juozapo. Ji nuvirto. Danvortis vėl atsargiai ją pastatė.

— Taip, tai turėtų tave paguosti, Džeimsai, — žvaliai pareiškė Merė. — Kadangi tu, be jokios abejonės, pagalvojai apie absoliučiai kiekvieną tikimybę, kas siaubingo gali ištikti Kivriną. O tai reiškia, kad jai viskas klojasi kuo puikiausiai. Tikriausiai šiuo metu ji ramiai sėdi pilyje ir pusryčiams taršo pyragėlius su povo mėsa, nors abejoju, ar ten — toks pat paros laikas kaip ir mūsuose.

Danvortis palingavo galvą.

— Laiko paklaida neišvengiama, tik Dievas težino, koks gali būti tas skirtumas, nes Gilkraistas nepasivargino atlikti jokių parametrų matavimų. Badris manė, kad laiko skirtumas gali būti kelios dienos.

Arba kelios savaitės, pagalvojo, bet nebepridūrė jis, o jeigu Kivrina pakliuvo į sausio vidurį, nebus jokių šventų dienų, pagal kurias ji galėtų nustatyti kalendorinę datą. Netgi kelių valandų neatitikimas galėjo nublokšti ją ant Oksfordo — Bato kelio vidury nakties.

— Tikiuosi, dėl laiko poslinkio ji nepražiopsos Kalėdų, — pasakė Merė. — Kivrina taip svajojo savo akimis pamatyti Viduramžių kalėdines mišias!

— Ten iki Kalėdų — dar dvi savaitės, — atsakė Danvortis. — Jie vis dar gyvena pagal Julijaus kalendorių. Grigališkasis imtas naudoti tik 1752-aisiais.

— Žinau. Ponas Gilkraistas, sakydamas kalbą, ilgai gražbyliavo apie Julijaus kalendorių. Prišnekėjo galaižin ko apie kalendoriaus reformą ir apie senojo kalendoriaus datų nesutapimą su Grigališkojo kalendoriaus datomis. Vienu metu man jau pasirodė, kad jis ketina braižyti mums diagramą. Kokia šiandien diena ten?

— Gruodžio tryliktoji.

— O gal ir gerai, kad tiksliai nežinome, kokiame laiko taške ji atsidūrė. Štai Deirdra su Kolinu metus laiko gyveno Jungtinėse Valstijose, ir aš vos iš galvos neišėjau, nerimaudama dėl jų, bet vis nepataikydama į tinkamą laiką. Vis įsivaizduodavau, kaip Koliną, einantį į mokyklą, partrenkia mašina — bet ten tuo metu būdavo vidurys nakties. Nuogąstauk kiek tik nori, bet vis vien jausies nei šiaip, kai negalėsi įsivaizduoti nelaimės su visomis smulkmenomis, įskaitant oro sąlygas bei paros metą. Kurį laiką aš nerimavau, dorai nė nežinodama dėl ko nerimauti, o paskui nerimas galutinai išsisklaidė. Tikriausiai lygiai taip pat bus ir su Kivrina.

Ji sakė tiesą. Danvortis įsivaizdavo Kivriną tokią kokią matė paskutinį kartą: gulinčią tarp vežimo nuolaužų, sukruvintu smilkiniu, tačiau toks jo vaizduotės piešiamas paveikslas tikriausiai buvo visiškai klaidingas. Juk nuo jos išvykimo praėjo jau beveik visa valanda. Net jei iki šiol kelyje nepasirodė joks praeivis, šaltis, reikia manyti, stingdė kaip reikiant, o Danvorčiui netilpo galvoj, kad Kivrina, pakliuvusi į Viduramžius, galėtų ilgėliau taip nuolankiai gulėti užmerktomis akimis.

Kai į pirmąsias keliones praeitin leidosi jis pats, kurį laiką tik šokinėdavo ten ir atgal, o pasilikusieji tuo tarpu kalibruodavo jo buvimo tašką Permesdavo jį į universiteto kiemą vidury nakties, ir jis turėdavo nejudėdamas stovėti ten, kol mokslininkai atliks taško apskaičiavimus ir pasiims jį atgal. Tačiau jis persikeldavo į 1956-ųjų Oksfordą ir patikros rezultatų reikėdavo laukti maždaug dešimt minučių. Kartą jis nuskuodė Brodu ištisus keturis kvartalus, norėdamas savo akimis pamatyti senąją Bodlio biblioteką — laborantės vos neištiko širdies smūgis, kai, vėl atidariusi tinklą nebegalėjo jo surasti.

Ne, visiškai negali būti, kad Kivrina taip ir tebeguli užsimerkusi, kai aplink ją jau plyti Viduramžių pasaulis. Staiga jis aiškiai išvydo ją tarytum ji iš tikrųjų būtų jam prieš akis: štai, stovi, susisupusi į tą juokingą baltą apsiaustą apžiūrinėja Oksfordo — Bato kelią tykodama nieko nenutuokiančių keleivių, pasiruošusi kristi žemėn, vos pastebėjusi ką nors artėjant, o tuo tarpu siurbte siurbia į save visus įspūdžius, suglaudusi delnus su riešuose įtaisytais implantais, kalba įjuos susižavėjimo ir nekantravimo maldas. Staiga jam tarsi akmuo nuo širdies nusirito.

Na žinoma, Kivrinai viskas susiklostys kuo sklandžiausiai. Po dviejų savaičių ji sėkmingai išlips iš tinklo atgal, baltasis apsiaustas bus neįtikėtinai purvinas, o ji pati — kupina neįtikėtinų istorijų apie šiurpiausius nuotykius, apie išsigelbėjimus vos per plauką paskutinę akimirką ji verste užvers jį kraują stingdančiais pasakojimais, nuo kurių jį paskui bent kelias savaites persekios košmarai.

— Juk žinai, Džeimsai, jokia tragiška bėda jos tikrai neištiks, — patikino Merė, žvelgdama į jį iš po surauktų antakių.

— Žinau, — atsakė jis. Paskui nuėjo prie baro ir atnešė abiem dar po puspintę. — Kada, sakei, atvažiuoja tavo vaikaitis?

— Trečią valandą. Kolinas išbus čia visą savaitę, o aš net nenumanau, ką reikės su juo veikti. Žinau tik tiek, kad rūpesčių bus per akis. Kaip manai, gal reikėtų nusivesti jį į Ešmolėjų? Vaikai juk mėgsta muziejus, ar ne? Na, pažiūrėti Pokahontos apdaro ir panašiai?

Danvortis prisiminė, kokį įspūdį Pokahontos apdaras paliko jam pačiam: visiškai neįdomi šiurkščios pilkšvos medžiagos skiautė, labai jau panaši į Kolinui skirtąjį šaliką.

— Siūlyčiau apsilankyti Nacionaliniame istorijos muziejuje.

Staiga sužvangėjo blizgučiai, vidun įsiveržė skambesys: „Din dan, linksmai važiuojam keleliu…”; Danvortis nerimastingai sužiuro į duris. Ant slenksčio stypsojo jo sekretorius ir prisimerkęs, nieko neįžiūrėdamas prietemoje, dairėsi po užeigą.

— Turbūt reikėtų pasiųsti Koliną į Karfakso bokštą, kad nusiaubtų varpus, — burbtelėjo Merė.

— Tai Finčas, — pasakė Danvortis ir kilstelėjo ranką, kad sekretorius juos pamatytų, bet šis jau ėjo artyn.

— Visur jūsų ieškojau, pone, — prapliupo. — Iškilo šiokių tokių keblumų…

— Nepavyksta nustatyti taško?

Sekretorius tik akis išsprogino.

— Taško? Ne, pone. Kalbu apie amerikiečius. Jie atvyko anksčiau, nei buvo tartasi.

— Kokie dar amerikiečiai?

— Nagi varpininkai. Iš Kolorado. Vakarinių Valstijų Varpų skambėjimo ir varpininkių moterų draugijos nariai.

— Tik nemėgink sakyti, kad jie atsitempė dar daugiau kalėdinių varpų, — įsiterpė Merė.

— Maniau, jie turėtų atvykti dvidešimt antrąją, — pasakė Danvortis Finčui.

— Šiandien ir yra dvidešimt antroji, — atsakė Finčas. — Laukėme jų tik pavakary, bet jų koncertas Eksteryje buvo atšauktas, taigi, jie prisistatė čionai aplenkdami grafiką. Paskambinau į „Medievalį”, ir ponas Gilkraistas pasakė manąs, kad jūs išėjote švęsti. — Jis dirstelėjo į tuščią Danvorčio bokalą.

— Nieko aš nešvenčiu, — atkirto Danvortis. — Laukiu, kol jie ten nustatys vienos iš mano diplomančių buvimo tašką. — Jis dirstelėjo į laikrodį. — O tai užtruks dar mažiausiai valandą.

— Jūs pažadėjote jiems ekskursiją — aprodyti žymiausius vietinius varpus, pone.

— Tau iš tikrųjų nėra jokio reikalo karksoti čia, — įsiterpė Merė. — Juk galiu paskambinti tau į Baliolą iš karto, kai tik Badris užfiksuos tašką.

— Susirasiu jus iškart po to, kai sužinosiu, kad tašką pavyko sėkmingai užfiksuoti, — pareiškė Danvortis, piktu žvilgsniu nudelbdamas Merę. — O tu tuo tarpu leisk jiems pasidairyti po Universitetą ir pavaišink priešpiečiais. Tam turėtumėte sugaišti valandą.

Finčas visai nukabino nosį.

— Jie pabus čia tik iki keturių. Šįvakar turi dalyvauti varpelių koncerte Elyje, o čia baisiausiai nori pamatyti Kristaus bažnyčios varpus.

— Tai ir nusivesk juos į Kristaus bažnyčią. Parodyk Didįjį Tomą. Dar užlipkite į Švento Martyno bokštą. Arba pasivaikščiokite po Naująją Kolegiją. Aš ateisiu iš karto, kai tik galėsiu.

Atrodė, kad Finčas jau besižiojąs dar kažko klausti, bet čia pat persigalvojo.

— Pasakysiu jiems, kad ateisite po valandos, pone, — pratarė jis ir patraukė durų link. Bet pusiaukelėje sustojo, apsisuko ir grįžo. — Vos neužmiršau, pone. Skambino vikaras, klausė, ar norėsite skaityti Šventąjį Raštą visuotinėse Kūčių mišiose. Šiais metais jos bus aukojamos Šventosios Mergelės Marijos bažnyčioje.

— Pasakyk jam — taip, — atsakė Danvortis džiaugdamasis, kad sekretorius pakeitė temą. — Ir dar pasakyk, kad šią pavakarę man reikės leidimo į varpinę, kad galėčiau parodyti tiems amerikiečiams varpus.

— Gerai, pone, — linktelėjo Finčas. — O ką manote apie Iflį? Gal vertėtų nusivesti juos į Iflį? Ten yra labai gražus vienuoliktojo amžiaus varpas.

— Būtinai, — sutiko Danvortis. — Žinoma, nusivesk juos į Iflį. O aš grįšiu iš karto, kai tik galėsiu.

Finčas prasižiojo, bet tuoj pat vėl užsičiaupė.

— Gerai, pone, — tiek tetaręs galų gale išėjo pro duris, įleisdamas vidun „Bugienio ir gebenės” šuorą.

— Ar nemanai, kad pernelyg jau smarkiai jį užsipuoli? — paklausė Merė. — Žinok, amerikiečiai kartais būna siaubingi.

— Paminėsi mano žodį: po penkių minučių jis grįš ir paklaus, ar nevertėtų pirmų pirmiausia parodyti jiems Kristaus bažnyčios, — atsakė Danvortis. — Tas vaikinas neturi nė šlakelio iniciatyvos.

— O man dar neseniai atrodė, kad tave užvis labiausiai ir žavi jaunimo iniciatyvos stoka, — kreivai vyptelėjo Merė. — Na, šitas bent neišdums pasipustęs padus į keturioliktąjį amžių.

Durys atsivėrė, vėl sutilindžiavo „Bugienis ir gebenė”.

— Tikriausiai tai vėl jis — pasidomės, kuo juos pavaišinti priešpiečiams.

— Virta jautiena ir pertroškintomis daržovėmis, — pasiūlė Merė. — Amerikiečiams labai patinka skųstis, kokie nevalgomi mūsų virtuvės patiekalai. O Dievulėliau.

Danvortis grįžtelėjo ir pažvelgė į duris. Tarpduryje mindžiukavo Gilkraistas ir Latimeras, juos supo balzgana iš lauko krintančios šviesos aureolė. Gilkraistas buvo išsišiepęs nuo ausies iki ausies ir per varpų gaudesį bandė kažką sakyti. Latimeras grūmėsi su dideliu juodu skėčiu, stengdamasis jį suskleisti.

— Tikriausiai turėtume būti mandagūs ir pasikviesti juos prisėsti prie mūsų, — tarstelėjo Merė.

Danvortis siektelėjo palto.

— Būk sau mandagi, jei jau taip nori. O aš net neketinu klausytis, kaip tuodu džiūgaudami sveikina vienas kitą ta proga, kad išsiuntė nepatyrusią jauną mergaitę tiesiai pavojui į nasrus.

— Ir vėl kalbi kaip viena tokia, pirštais nerodysim, — pastebėjo Merė. — Kažin, ar jie būtų atėję čionai, jei būtų iškilę kokių nors keblumų. Tikriausiai Badris jau nustatė tašką.

— Dar per anksti, — paprieštaravo Danvortis, bet vis dėlto vėl atsisėdo. — Veikiau patikėčiau, kad Badris išgrūdo juos pro duris, norėdamas ramiai užbaigti darbą.

Kai Danvortis atsistojo, Gilkraistas tikriausiai jį pastebėjo. Ir pasisuko, tarsi ketindamas nerti atgal į gatvę, bet Latimeras jau buvo beveik prie pat jų stalo. Gilkraistui neliko nieko kita, tik sekti iš paskos, tiesa, jis jau nebesišypsojo.

— Ar jau nustatėte tašką? — paklausė Danvortis.

— Tašką? — nesusigaudydamas pakartojo Gilkraistas.

— Na taip, tašką, — pyktelėjo Danvortis. — Ar jau nustatėte tikslius Kivrinos buvimo vietą bei laiką, kad būtų galima ją iš ten susigrąžinti?

— Jūsų laborantas sakė užtruksiąs mažų mažiausiai valandą, kol nustatysiąs koordinates, — pasipūtė Gilkraistas. — Ar jis visuomet taip ilgai gaišuoja? Jis sakė, kai procesas užsibaigs, pats ateisiąs čionai pranešti mums žinių, bet preliminarūs duomenys leidžia tvirtinti, kad perkėlimas pavyko visiškai sklandžiai, o laiko paklaida — minimali.

— Kokios puikios naujienos! — Merė net neslėpė, kaip smarkiai jai atlėgo. — Nagi, eikite čionai, sėskitės. Mes čia irgi laukėme, kol bus užfiksuotas taškas, ir gurkšnojome alų. Gal norėsite ko nors išgerti? — paklausė ji Latimero, kuris galiausiai suskleidė skėtį ir dabar užseginėjo jo dirželį.

— Taip, turbūt neatsisakysiu, — pareiškė Latimeras. — Šiaip ar taip, šiandien — didi diena. Manau, lašelis brendžio man tikrai nepakenktų. Strong was the wyn, and wel to drinke us leste. — Jis grabaliojo skėčio dirželį, pasimetusį tarp audeklo klosčių. — Štai ir atsivėrė galimybė iš pirmų lūpų išgirsti, kaip išnyko būdvardžio galūnių kaitymas ir pereita prie vardininkinės vienaskaitos.

Taigi, didi diena, pagalvojo Danvortis, tačiau palengvėjimą pajuto ir jis. Kaip tik laiko paklaida ir kėlėjam daugiausia nerimo. Perkeliant žmogų per plyšį, kaip tik tai prognozuoti būna sunkiausia — netgi tada, kai patikrinti visi parametrai.

Teorija skelbė, neva taip yra dėl vidinių paties tinklo saugos bei proceso sustabdymo mechanizmų. Pats laikas esą suradęs būdą apsisaugoti nuo kontinuumo paradoksų. Poslinkiai laike į priekį esą turį padėti išvengti susidūrimų, susitikimų arba veiksmų, galinčių padaryti įtaką istorijai — istorikas tiesiog sklandžiai perkeliamas kitapus to kritinio momento, kada buvusi galimybė nušauti Hitlerį ar išgelbėti skęstantį vaiką.

Tačiau tinklo teoretikai taip ir nesugebėjo nustatyti nei tų kritinių momentų, nei laiko paklaidos dydžio kiekvienu konkrečiu perkėlimo atveju. Išmatavus visus parametrus, buvo galima apskaičiuoti nebent tikimybę, tačiau Gilkraistas nutarė apsieisiąs net be parametrų derinimo. Kivrina galėjo atsidurti keturioliktame amžiuje per geras dvi savaites ar net visą mėnesį nuo numatytosios datos. Su tuo Gilkraistu negali žinoti: galbūt ji dribtelėjo į kokį balandžio mėnesį, vilkėdama žieminę suknelę, susisupusi į kailinį apsiaustą.

Vis dėlto Badris jau pranešė, kad laiko paklaida — minimali. O tai reiškė, kad Kivriną nuo numatytosios datos skiria ne daugiau nei kelios dienos — laiko į valias, kad ji suspėtų išsiaiškinti datą ir į susitikimo vietą prisistatytų sutartu metu.

— Pone Gilkraistai, — išgirdo jis Merės balsą. — Gal ir jums šlakelį brendžio?

— Ne, ačiū, — atsisakė šis.

Merė išrausė iš krepšio dar vieną sumaigytą banknotą ir nuėjo prie baro.

— O jūsų laborantas padirbėjo visai pakenčiamai, — pasakė Gilkraistas, atsigręždamas į Danvortį. — Tikiuosi, sutarsime, kad „Medievalis” galėtų pasitelkti jį pagalbon ir kitam perkėlimui. Išsiųsime panelę Engl į 1355-uosius, kad įvertintų realias Juodosios Mirties pasekmes. Amžininkų liudijimai — visiškai nepatikimi, ypač kai kalbama apie mirčių mastą. Nekelia abejonių, kad plačiai paplitęs skaičius — apie penkiasdešimt milijonų mirusiųjų — negali būti tikslus, o apskaičiavimai, neva išmirę nuo trečdalio iki pusės visų Europos gyventojų — labai jau smarkiai perdėti. Taigi, ketinu pasiųsti ten panelę Engl, kad atliktų profesionalius stebėjimus.

— Ar jums neatrodo, kad užbėgate įvykiams už akių? — atkirto Danvortis. — Gal pirmiau luktelėkite, kol įsitikinsime, kad Kivrina išvis liko gyva po šio perkėlimo — ar kad saugiai pasiekė 1320-uosius.

Gilkraistas nutaisė gailią veido išraišką.

— Mano manymu, jūs elgiatės trupučiuką nesąžiningai visąlaik tik ir laukdamas, kad „Medievalis” nesugebės sėkmingai atlikti perkėlimo, — pasakė. — Užtikrinu jus, mes labai kruopščiai apgalvojome kiekvieną aspektą. Kivrinos perkėlimo metodą ištyrinėjome iki menkiausių smulkmenų.

Remdamiesi tikimybių teorija, galime tvirtinti, kad praeivis Oksfordo — Bato kelyje gali pasirodyti maždaug kas 1,6 valandos, o tikimybė, kad vietiniai patikės užpuolimo versija, siekia net devyniasdešimt du procentus, kadangi tokių užpuolimų pasitaikydavo labai dažnai. Tikimybė nukentėti nuo plėšikų keliautojui Oksfordo grafystėje siekė 42,5 procentų žiemą ir 58,6 procentų — vasarą. Tai, savaime suprantama, vidutiniai duomenys. Plėšikų antpuolio tikimybė gerokai išauga kai kuriose Otmūro ir Vyčvudo dalyse, taip pat mažesniuose keliuose.

Danvorčiui netilpo galvoje, iš kur Gilkraistas sugebėjo iškapstyti šitokius skaičius, kad ir remdamasis tikimybių teorija. Tikrojoje, 1086-ųjų metų žemės nuosavybės aprašymo knygoje vagių sąrašo nebuvo, išskyrus nebent tuos, kurie, karaliaus įsakymu, atlikinėjo gyventojų surašymą, kitąsyk priglobdami ir šį tą daugiau nei vien žinias, o to meto galvažudžiai, savaime aišku, neužsirašinėjo nei ką apiplėšę, nei ką nužudę, vietovių žemėlapyje irgi neženklino. Niekas net neieškodavo kokių nors įrodymų, kad kur nors išvykęs žmogus žuvo: tiesiog kartą iškeliavęs iš namų, niekada nebegrįždavo. O kiek kūnų taip ir liko trūnyti giriose, niekieno neaptikti ir neatpažinti?

— Užtikrinu jus: mes ėmėmės visų įmanomų priemonių, kad apsaugotume Kivriną, — pakartojo Gilkraistas.

— Įskaitant parametrų apskaičiavimus? — paklausė Danvortis.

— Taip pat bandymus be žmonių ir darnumo patikrinimus?

Sugrįžo Merė.

— Na štai, pone Latimerai, — ištarė, statydama priešais šį stiklą brendžio. Paskui ji pakabino šlapią jo skėtį ant suolo atlošo ir atsisėdo pati.

— Aš kaip tik bandžiau įtikinti poną Danvortį, kad mes kuo detaliausiai išanalizavome kiekvieną šio perkėlimo per plyšį aspektą, — vėl prašneko Gilkraistas. Jis paėmė į ranką plastmasinę išminčiaus, nešančio auksinę dėžutę, figūrėlę. — Toji žalvariu kaustyta dėžutė, kurią pridėjome prie kitų jos daiktų, — tiksli Ešmolėjaus muziejuje saugomos brangenybių skrynelės kopija. — Jis padėjo plastmasinį išminčių į vietą. — Netgi vardą jai rinkome nepaprastai kruopščiai. Izabelė — moters vardas, dažniausiai sutinkamas teisminiuose sąrašuose bei Regista Regum nuo 1295-ųjų iki 1320-ųjų.

— Iš tikrųjų tai — iškraipyta „Elizabetos„ forma, — įsiterpė Latimeras, tarsi netikėtai atsidūręs vienoje savo paties paskaitų. — O jo paplitimas Anglijoje, pradedant dvyliktuoju amžiumi, kildinamas nuo Angulemo Isavelės, karaliaus Džono žmonos.

— Kivrina sakė man, kad savo tapatybei pasirinko tikrai egzistavusį asmenį, kad Izabelė de Bovrijė — viena iš Jorko grafystės didiko dukterų, — pasakė Danvortis.

— Taip ir yra, — patvirtino Gilkraistas. — Džilbertas de Bovrijė turėjo keturias daugmaž tinkamo amžiaus dukteris, tačiau sąrašuose taip ir neaptikome nė vienos jų vardo. Taip atsitikdavo neretai. Moterys paprastai būdavo įrašomos tik pavarde, drauge nurodant kilmę, — netgi parapijų registruose ar ant antkapių.

Merė ramindama uždėjo delną Danvorčiui ant rankos.

— O kodėl pasirinkote Jorko grafystę? — paskubomis paklausė ji. — Juk tai reikš, kad ji atsidūrė labai jau toli nuo namų.

Nuo namų ją skiria septyni šimtai metų, pagalvojo Danvortis, ji tikrai toli nuo namų, tokiame šimtmetyje, kuris moterų nevertino netgi tiek, kad bent po mirties įrašytų vardus.

— Šitaip pasiūlė pati panelė Engl, — atsakė Gilkraistas. — Ji manė, kad, paminėdama tokią tolimą vietovę, užsitikrins, jog niekas nemėgins užmegzti ryšio sujos šeima.

Arba neišgabens jos ten, kur ji atsidurtų per mylių mylias nuo plyšio. Kivrina pati tai pasiūlė. Reikia manyti, ji pasiūlė ir visa kita, peržiūrėjusi visus įmanomus valstybės iždo sąrašus bei bažnytinius registrus, ieškodama šeimos, turinčios maždaug tokio kaip ji amžiaus neištekintą dukterį, — šeimos, gyvenančios pakankamai toli, kažkur Rytų Redinge, kad sniegas ir neišbrendami keliai sutrukdytų pasiuntiniui nujoti pas jos tėvus ir pranešti, jog duktė pražuvėlė atsirado.

— „Medievalis” lygiai taip pat kruopščiai apsvarstė kiekvieną šio perkėlimo detalę, — kalbėjo Gilkraistas. — Apgalvojome netgi kelionės pretekstą, tai — jos brolio liga. Išsiaiškinome, kad toje Glosterio grafystės dalyje 1319-aisiais tikrai būta gripo protrūkio, nors Viduramžiais žmonės ir šiaip nuolat sirgdavo įvairiausiomis ligomis, tad jis lengvai galėjo būti užsikrėtęs cholera ar kentėti nuo kraujo užkrėtimo.

— Džeimsai, — perspėdama tarstelėjo Merė.

— Panelės Engl drabužis — rankų darbo. Audeklas jos suknelei dažytas irgi rankomis, dažais, išgautais iš mėlžolės pagal Viduramžių receptą. O ponia Montoja iki paskutinio grumsto ištyrinėjo Skendgeito kaimą, kuriame Kivrina praleis dvi savaites.

— Jei tik išvis jį pasieks, — leptelėjo Danvortis.

— Džeimsai, — dar kartą ištarė Merė.

— Kokių priemonių jūs ėmėtės užtikrinti, kad tasai draugiškas pakeleivis, kurio galima tikėtis sulaukti kartą per 1,6 valandos, nenutars tuojau pat nugabenti jos į Godstou vienuolyną ar į kokį Londono viešnamį? Arba nepastebės jos, išneriančios iš plyšio, ir nepalaikys ragana? O kokiomis priemonėmis užtikrinote, kad tasai draugiškas pakeleivis — iš tikrųjų draugiškas, o ne vienas iš galvažudžių, sudorojančių 42,5 procentų visų keliaujančiųjų?

— Remiantis tikimybių teorija, galimybė, kad tuo metu, kai ji išnirs iš plyšio, toje vietoje kas nors bus, nesiekia nė 0,04 procento.

— Žiūrėkite, o štai ir Badris! — šūktelėjo Merė atsistodama ir įsiterpdama tarp Danvorčio ir Gilkraisto. — Sparčiai apsisukai, Badri. Na kaip, sėkmingai nustatei tašką?

Badris atskubėjo net neapsivilkęs palto. Laboratorinis jo chalatas buvo šlapias, nors gręžk, veidas — išmuštas dėmėmis nuo šalčio.

— Atrodai visai sustiręs, — sukruto Merė. — Eikš, sėsk. — Ji mostelėjo į tuščią vietą ant suolo greta Latimero. — Tuojau paimsiu tau brendžio.

— Nustatei tašką? — paklausė Danvortis.

Badris buvo ne šiaip šlapias — kiaurai permirkęs.

— Taip, — iškošė, vos nulaikydamas dantį ant danties.

— Šaunuolis, — pareiškė Gilkraistas; jis atsistojo ir paplojo Badriui per petį. — Rodos, sakei, kad tam prireiks valandos. Tokia proga būtina išgerti. Ar turite šampano? — šūktelėjo jis barmenui, dar kartą patapšnojo Badriui per petį ir nuskubėjo prie baro.

Badris stypsojo ir žvelgė jam pavymui, trindamasis rankas ir tirtėdamas visu kūnu. Atrodė nepajėgiąs sutelkti dėmesio, kone apkvaitęs.

— Ar tikrai nustatei jos buvimo tašką? — dar kartą paklausė Danvortis.

— Taip, — atsakė Badris, vis dar įbedęs žvilgsnį Gilkraistui į nugarą.

Prie stalo grįžo Merė, nešina taure brendžio.

— Turėtų bent šiek tiek tave sušildyti, — pasakė, duodama gėrimą Badriui. — Štai, išgerk iki dugno. Gydytojo įsakymas.

Badris susiraukęs įsistebeilijo į taurę, tarsi nežinodamas, koks čia daiktas. Jo dantys nevaldomai tarškėjo.

— Kas darosi? — sunerimo Danvortis. — Juk Kivrina sėkmingai persikėlė? Jai viskas gerai?

— Kivrina, — ištarė Badris, tebestebeilydamas į taurę. Paskui, rodos, kiek atitoko. Pastatė taurę ant stalo.

— Eime, man jūsų reikia, — ištarė ir ėmė skintis kelią tarp stalų durų link.

— Kas atsitiko? — Danvortis pašoko. Prakartėlės figūrėlės išsivartę, vienas avinėlių nuriedėjo per stalą ir nukrito žemėn.

Badris atidarė duris, įleisdamas vidun varpų gausmą, šįsyk — „Džiūgaukite, o gerieji krikščionys”.

— Badri, palauk, tokia proga reikia pakelti po taurę, — šūktelėjo Gilkraistas, grįždamas prie stalo su buteliu ir visa kupeta taurių.

Danvortis ištiesė ranką prie savo palto.

— Kas? Kas nutiko? — subruzdo ir Merė, suglobdama pirkinių maišą. — Ar jis taip ir nenustatė taško?

Danvortis nebeatsakė. Stvėrė paltą ir išsiskubino Badriui iš paskos. Laborantas jau buvo sukoręs nemenką galą šaligatviu, skindamasis kelią tarp kalėdinių dovanų pirkėjų taip, tarsi šių nė būt nebūtų. Lietus kliokė kaip iš kiauro vamzdžio, tačiau Badris, rodos, nejuto ir lietaus. Danvortis bet kaip užsimetė paltą ir nėrė į minią.

Atsitiko kažkas, ko neturėjo atsitikti. Vadinasi, vis dėlto koją pakišo laiko paklaida. O gal pirmus metus dirbantis aspirantas įvėlė klaidą apskaičiavimuose. Galbūt kažkas kažkur užstrigo pačiame tinkle. Tačiau tinklas juk aprūpintas visomis įmanomomis saugos funkcijomis, izoliaciniais sluoksniais, automatinio stabdymo programomis. Jei problema būtų pačiame tinkle, Kivrina niekur nė nebūtų iškeliavusi. O Badris pasakė vis dėlto sulaukęs informacijos apie jos buvimo tašką.

Vadinasi, tikrai laiko paklaida. Tai vienintelis keblumas, galintis daug ką suvelti, bet negalintis sutrukdyti perkėlimo.

Priekyje šmėkščiojantis Badris puolė per gatvę, tik per plauką išsilenkdamas dviratininko. Danvortis vos neįstrigo tarp dviejų moterų, nešinų pirkinių krepšiais, netgi dar didesniais nei Merės, per stebuklą neišsitiesė paslikas, užkliuvęs už vienos jų balto terjero pasaitėlio, ir pagaliau vėl pastebėjo Badrį, nutolusį jau per porą namų.

— Badri! — riktelėjo Danvortis. Laborantas grįžtelėjo ir čia paf įsirėžė į pusamžę moteriškę su didžiuliu gėlėtu skėčiu.

Moteris ėjo kiek pasilenkusi, gindamasi nuo čiurkšlėmis pilančio lietaus, skėtį laikė kone priešais save, tad Badrio tikriausiai nė nepastebėjo. Skėtis, išpieštas blyškiai violetinėmis žibuoklėmis, šoktelėjo aukštyn tarsi nuo sprogimo ir apsivertęs nukrito ant šaligatvio. Badris, kuris į nieką nekreipdamas dėmesio veržėsi pirmyn, vos neišsitiesė kaip ilgas.

— Žiūrėk, kur rioglini! — užriko moteriškė, stverdama skėčio kraštą. — Turbūt ne pati tinkamiausia vieta lakstyti kaip akis išdegus?

Badris vis dar tokiu pat apdujusiu žvilgsniu nudelbė ją, o paskui skėtį. Danvortis matė, kaip sujudėjo jo lūpos: „Atsiprašau”. Tada jis pasilenkė skėčio pakelti. Akimirką atrodė, kad Badris ir moteriškė galynėjasi virš žibuoklėmis nužertos erdvės, kol pagaliau Badris pastvėrė rankeną ir vėl iškėlė skėtį taip, kaip šiam ir derėjo būti. Tada atidavė jį moteriškei, kurios putnus veidas jau degė raudoniu iš pykčio, o gal nuo šalčio, o gal ir nuo vieno, ir nuo kito.

— Atsiprašau? — pakartojo ji, iškeldama skėtį virš galvos, tarsi ketindama liuobti kotu Badriui per galvą. — Tiek tegali pasakyti?

Badris tarsi sudvejojęs prispaudė delną prie kaktos, o paskui, lygiai kaip ir bare, lyg ir prisiminęs, kur esąs, vėl leidosi pirmyn, dabar jau — kone tekinas. Staigiai pasuko, pasiekęs Brasenozės vartus; Danvortis nukuduliavo jam iš paskos per universiteto kiemą, pro šonines duris nėrė vidun į laboratoriją ir koridoriumi nuskubėjo į tinklo patalpą. Badris jau kiūtojo prie konsolės; susilenkęs, suraukęs antakius jis įdėmiai stebeilijo į ekraną.

Danvortis baiminosi išvysiąs skaičių maišalynę arba, dar blogiau, visai tuščią ekraną, tačiau ekrane tvarkingais stulpeliais rikiavosi skaičiai ir taško matricos.

— Tai kaip, nustatei tašką? — sušniokštavo Danvortis, vos atgaudamas kvapą.

— Taip, — atsakė Badris. Tada atsigręžė ir pažvelgė į Danvortį. Pagaliau liovėsi raukytis, bet dabar jo veide atsirado kažkokia bauginančiai keista, bereikšmė išraiška, tarsi Badris užsisvajojęs iš paskutiniųjų stengtųsi sutelkti dėmesį.

— Kada… — ištarė jis ir vėl pradėjo drebėti. Balsas nutrūko, tarsi, vos prasižiojęs, jis būtų užmiršęs, ką ketino sakyti.

Pokštelėjo stiklinės durys, vidun įpuolė Gilkraistas ir Merė, nuo jų neką teatsiliko ir Latimeras, tuo pačiu galynėdamasis su skėčiu.

— Kas yra? Kas atsitiko? — sušuko Merė.

— Kada buvo — kas, Badri? — primygtinai paklausė Danvortis.

— Tašką nustačiau, — pasakė Badris. Apsisuko ir įsmeigė akis į ekraną.

— Ar tai ir yra koordinatės? — paklausė Gilkraistas pasilenkdamas ir pažvelgdamas Badriui per petį. — Ką reiškia visi šitie simboliai? Turėsi mums, neprofesionalams, išversti tai į žmonių kalbą.

— Kada buvo — kas? — pakartojo Danvortis.

Badris prispaudė delną prie kaktos.

— Kažkas negerai, — pasakė.

— Ką? — užriko Danvortis. — Laiko paklaida? Nori pasakyti — pernelyg didelė laiko paklaida?

— Laiko paklaida? — bukai pakartojo Badris. Dabar jis jau drebėjo taip, kad vos pajėgė išspausti žodį.

— Badri, — įsiterpė Merė, — tu sveikas?

Badrio veide vėl išsiliejo keista išsiblaškiusio žmogaus išraiška; atrodė, jis svarsto, ką reikėtų atsakyti į tokį klausimą.

— Ne, — pagaliau ištarė ir griuvo kniūbsčias ant konsolės.

3

Išsmukdama iš plyšio, ji išgirdo varpą. Jis aidėjo laibai ir skardžiai, labai panašiai kaip tas varpelių tilindžiavimas, kuris per Kalėdas užlieja visą prekybinį rajoną. Tinklo valdymo patalpa lyg ir turėjo būti izoliuota nuo bet kokių pašalinių garsų, tačiau kaskart, kai tik kas nors praverdavo prieškambario duris, ją pasiekdavo prislopintas, kone vaiduokliškas kalėdinių giesmių gaudesys.

Pirmoji atėjo daktarė Arens, paskui — ir ponas Danvortis; sulig ir vieno, ir kito pasirodymu Kivrinai net padai atšalo: tikriausiai jie atskuba pasakyti, kad jos kelionė dėl vienokių ar kitokių priežasčių nebeįvyks. Daktarė Arens vos nesugriovė visų planų, užlaikydama ją ligoninėje, kai priešvirusinis skiepas, kuriuo buvo paskiepyta Kivrina, staiga ištino ir virto bjauriai raudonu rumbu ant dilbio.

— Kol tinimas neatlėgs, niekur tu nekeliausi, — pareiškė tada daktarė Arens ir kategoriškai atsisakė išleisti ją iš ligoninės. Ranką Kivrinai tebeniežėjo ir dabar, bet ji nė neketino prisipažinti apie tai daktarei Arens, kuri galėjo išplepėti ponui Danvorčiui — pastarasis ir šiaip jau elgėsi tiesiog siaubingai nuo pat tos dienos, kai sužinojo, kad ji iš tikrųjų ruošiasi kelionei.

Juk sakiau jam jau prieš dvejus metus, kad noriu apsilankyti Viduramžiuose, pagalvojo Kivrina. Prieš dvejus metus! Ir vis dėlto, netgi vakar, kai ji buvo nuėjusi parodyti jam savo apdaro, jis vis dar tebebandė ją atkalbėti!

— Manęs visiškai netenkina tai, kaip „Medievalis” organizuoja šitą perkėlimą, — burnojo jis. — O net jei jie ir imtųsi visų būtinų atsargumo priemonių, jaunai merginai vis vien nėra ko lįsti į Viduramžius vienai.

— Viskas apgalvota iki menkiausios smulkmenos, — užtikrino ji.

— Aš — Izabelė de Bovrijė, Džilberto de Bovrijė, didiko, gyvenusio Rytų Redinge nuo 1276-ųjų iki 1332-ųjų, duktė.

— O ką Jorko grafystės didiko duktė galėjo veikti Oksfordo — Bato kelyje vienui viena?

— O aš ir nebuvau viena! Visų savo tarnų lydima, keliavau į Ivešemą pasiimti brolio, kuris susirgęs gulėjo vietiniame vienuolyne, bet pakeliui mes patekome į plėšikų pasalą.

— Plėšikų, — murmtelėjo jis, tankiai mirksėdamas iš po akinių.

— Sumanymą man pakišote jūs pats. Sakėte, kad Viduramžiais jaunos moterys niekad nė žingsnio nežengdavo vienos, kad kelionėje jas visada kas nors lydėdavo. Taigi, aš irgi keliavau su palyda, bet, kai mus užpuolė, tarnai išsilakstė į visas puses, o plėšikai pagrobė arklius ir visas mano brangenybes. Ponas Gilkraistas mano, kad tokia istorija visai tikėtina. Pasak jo, remiantis tikimybių teorija…

— Šitokia istorija tikėtina todėl, kad Viduramžiais knibždėte knibždėjo galvažudžių ir vagių.

— Žinau, — nekantriai atsakė ji. — Taip pat gausu buvo užkrato nešiotojų, plėšikaujančių riterių bei šiaip visokio plauko pavojingų tipų. Nejaugi Viduramžiais padorių žmonių išvis nepasitaikydavo?

— Padorūs žmonės buvo užsiėmę raganų deginimu ant laužo.

Ji nutarė, jog verčiau pakeisti pokalbio temą.

— Atėjau parodyti jums savo aprangos, — pasakė lėtai sukdamasi, kad jis galėtų kaip reikiant apžiūrėti mėlynąją jos suknelę ir baltą, kailiu pamuštą apsiaustą. — Iki kelionės pasiilginsiu ir plaukus.

— Viduramžiais — nei šis, nei tas vilkėti baltą drabužį, — pareiškė jis. — Tuojau pat išsipurvinsi, ir tiek.

Ir šįryt jis elgėsi nėmaž ne geriau. Žingsniavo pirmyn atgal siauroje stebėjimo zonoje kaip koks susijaudinęs busimasis tėvelis, laukiantis, kol pasaulin ateis jo atžala. Kivriną visą rytą graužė nerimas, kad jis ims ir suras kokią nors priežastį pareikalauti atšaukti jos kelionę.

Visokios gaišaties ir šiaipjau buvo su kaupu. Ponas Gilkraistas šimtus kartų aiškino jai, kaip veikia įrašinėjimo įranga, tarsi ji būtų kokia pirmakursė studentė. Nė vienas jų nepasitikėjo ja nė per nago juodymą — nė vienas, išskyrus nebent Badrį, bet ir šio atsargumas tiesiog varė iš proto: jis viską tikrino ir pertikrino, be galo, be krašto apžiūrinėjo tinklo teritoriją, o kartą netgi ištrynė visas koordinates ir įvedė jas iš naujo.

Ji jau manė nebesulauksianti, kada galės užimti poziciją, o kai pagaliau įsitaisė tarp vežimo nuolaužų, buvo tik dar blogiau — gulėti užmerktomis akimis ir sukti galvą, kas dedasi aplinkui. Latimeras pareiškė Gilkraistui tiksliai nežinąs jų pasirinktojo vardo — Izabelė — tuometės rašybos, tarsi kas nors iš andainykščių žmonių mokėtų skaityti, jau nekalbant apie rašymą. Paskui prisiartino Montoja ir priminė, kad įsitikinti, ar tikrai atsidūrusi Skendgeite, ji galėsianti pagal lengvai atpažįstamą bažnyčios freską, kurioje pavaizduota Paskutinė vakarienė. Tai Kivrinai ji buvojau sakiusi gal dešimt kartų.

Kažkuris, tikriausiai Badris — mat tik jis vienintelis nežarstė jai jokių nurodymų — pasilenkė ir stumtelėjo jos ranką šiek tiek arčiau kūno, paskui patvarkė suknelės sijonus. Grindys buvo kietos, kažkas skaudžiai dūrė į šoną po pat šonkauliais. Ponas Gilkraistas kažką pasakė, ir vėl suaidėjo varpas.

O ne, prašau, tik ne tai, patyliukais ėmė melsti Kivrina pamaniusi, kad varpo gaudimas atsklido pro atvertas duris į koridorių: galbūt tai daktarė Arens, staiga nusprendusi, jog Kivrinai būtiniausiai reikia dar vieno skiepo, o gal Danvortis strimgalviais pasileido į Istorijos fakultetą, kad įkalbėtų ką nors tučtuojau grąžinti Viduramžiams dešimtojo pavojingumo lygio kategoriją.

Kad ir kas tai būtų, kažkas neabejotinai laikė duris atviras: ji labai aiškiai girdėjo prislopintą varpų gaudimą, tik neišskyrė jokios melodijos. Netrukus susigaudę, kad melodijos nė nebuvo — aidėjo lėti, ritmingi varpo dūžiai, protarpiais nutrūkstantys, bet tuoj pat pasigirstantys vėl, ir Kivripai dingtelėjo mintis: atkeliavau.

Ji gulėjo ant kairiojo šono, nepatogiai išsikėtojusi, tarsi parblokšta ją užpuolusių plėšikų, viena ranka užmesta ant veido, lyg dar būtų mėginusi prisidengti nuo smūgio, prakirtusio smilkinį ir iškruvinusio veidą. Ranka pridengė akis taip, kad ji galėtų atsimerkti, ir niekas to išsyk nepastebėtų, bet kol kas ji nė nebandė prasimerkti. Gulėjo nekrustelėdama ir klausėsi.

Išskyrus varpo gaudesį, nesigirdėjo jokių kitų garsų. Jeigu ji atsidūrė keturioliktojo amžiaus šalikelėje, aplinkui mažų mažiausiai turėtų bruzdėti paukščiai bei voverės. Tačiau gyvūnus, reikia manyti, išgąsdino ir nutildė staigus jos pasirodymas ar tinklą supančio ratilo švytėjimas ir po to bent kelias minutes ore žaižaravusios šerkšną primenančios dalelytės.

Po ilgokai užtrukusios valandėlės pagaliau čirptelėjo paukščiukas, jam atliepė kitas. Netoliese kažkas sušnarėjo, nutilo, vėl sušnarėjo. Keturioliktojo amžiaus voverė ar miškinė pelė. Kivrina išgirdo ir tykesnį šiugždesį — tikriausiai tai vėjas sūpavo medžių šakas, nors veidu ji nejautė ne menkiausio dvelktelėjimo — o iš kažkur vis sklido prislopintas, labai tolimas varpo gausmas.

Kažin, kodėl ten skamba varpas? — susimąstė Kivrina. Galbūt kviečia žmones mišparams? O gal rytinėms mišioms? Badris tiesiai jai pasakė nė nenutuokiąs, kokios galima tikėtis laiko paklaidos. Jis norėjo atidėti perkėlimą bent jau tol, kol patikrins visą eilę parametrų, tačiau ponas Gilkraistas užtikrino, esą pagal tikimybių teoriją vidutinė laiko paklaida turėtų būti maždaug 6,4 valandos.

Kivrina nenumanė, kiek galėjo būti valandų, kai iškeliavo. Iš pasirengimo kambario ji išėjo be penkiolikos vienuoliktą — pastebėjo ponią Montoją žvilgčiojant į laikrodį ir paklausė jos, kiek valandų. Tačiau nežinojo, kiek dar laiko buvo sugaišta po to. Jai atrodė — ištisa amžinybė.

Perkėlimas buvo numatytas lygiai dvyliktai. Taigi, jeigu ji iškeliavo pagal grafiką, o laiko paklaida — tokia, kaip ir numatyta, tuomet dabar turėtų būti maždaug šešta valanda vakaro — mišparams lyg ir per vėlu. O jeigu iš tikrųjų varpas skambino kviesdamas mišparams, kodėl vis nesiliovė skambėjęs?

Varpas galėjo skambėti kviesdamas mišioms, o taip pat — laidotuvių arba vestuvių proga. Viduramžiais varpų gaudimas išvis beveik niekada nenutildavo: jais skambindavo perspėdami apie užpuolimą ar gaisrą, tam, kad padėtų paklydusiam vaikui rasti kelią atgal į kaimą, ar netgi tam, kad nukreiptų į šalį audrą. Taigi dabar varpas galėjo skambėti dėl pačių įvairiausių priežasčių.

Jeigu ponas Danvortis būtų čia, jis, be jokios abejonės, sakytų, kad šis varpas skelbia žinią apie laidotuves.

— Vidutinė gyveniįmo trukmė keturioliktame amžiuje buvo maždaug trisdešimt aštuoneri metai, — pasakė jis, kai Kivrina pirmąsyk užsiminė norinti apsilankyti Viduramžiuose. — Ir tai, sulaukti tiek galėjai nebent tuo atveju, jei tavęs nepakirsdavo cholera ar raupai, jei nenumirdavai nuo kraujo užkrėtimo, jei neužvalgydavai pašvinkusios mėsos, neatsigerdavai užteršto vandens, jei tavęs nesutrypdavo arklys. Arba jei tavęs nesudegindavo ant laužo už raganavimą.

Arba — jei mirtinai nesušaldavai, pagalvojo Kivrina. Ji jau pasijuto stingstanti nuo šalčio, nors pragulėjo ant žemės dar visai neilgai. Jai rodėsi, kad tai, kas dūrė į šoną, jau prasiskverbė per krūtinės ląstą ir dabar bedė į plautį. Ponas Gilkraistas buvo nurodęs pagulėti keletą minučių, o paskui atsargiai mėginti stotis — nevikriai, tarsi dar būtų apdujusi, ne visiškai atgavusi sąmonę. Kivrina manė, jog kelių minučių gali ir nepakakti, turint omeny, kokiu dažnumu, pagal tikimybių teoriją, kelyje gali pasirodyti žmonių. Be jokios abejonės, praeis tikrai daugiau nei kelios minutės, kol keliu pro šalį važiuos koks prašalaitis, o Kivrina nieku gyvu nenorėjo prarasti to pranašumo, kurį turėtų, neva tysodama be sąmonės.

Būdama be sąmonės ji tikrai turėtų pranašumų, nepaisant visų pono Danvorčio šnekų apie tai, kad gera pusė anglų iš karto pultų prie apalpusios moters jos prievartauti, o kita pusė lūkuriuotų netoliese ir jau rinktų žabarus laužui, ant kurio ją skubiai sudegintų. Vis dėlto, jeigu ji būtų sąmoninga, išgelbėtojai tuojau pat imtųsi klausinėti. O jei gulėtų kaip rąstas, jie pradėtų spėlioti; kalbėdamiesi apie ją, paminėtų ir daugelį kitų dalykų. Pavyzdžiui, aptarinėtų, kur reikėtų ją gabenti, svarstytų, kas ji ir iš kur keliauja — o tokios jų spėlionės atskleistų kur kas daugiau informacijos nei paprasčiausias klausimas: „Kas tu tokia?„

Tačiau dabar jau buvo labai sunku grumtis su pagunda pasielgti kaip tik taip, kaip siūlė ponas Gilkraistas: atsistoti ir apsidairyti. Žemę kaustė gruodas, skaudėjo nuspaustą šoną, o ir galva pradėjo tvinkčioti varpo dūžių ritmu. Daktarė Arens iš anksto perspėjo, kad šitaip gali atsitikti. Nukeliavus šitaip toli į praeitį, neišvengiamai turėjo pasireikšti laiko vėlavimo simptomai: galvok skausmas, nemiga, bendras paros ritmo sutrikimas. Šaltis smelkėsi iki pat kaulų. Kažin, ar tai — irgi laiko vėlavimo apraiška, ar tik žemė, ant kurios ji gulėjo, jau įšalusi tiek, kad žvarba sukaustytų ją taip greitai, nepaisant net kailiu pamušto apsiausto? O gal laiko paklaida didesnė, nei tikėjosi laborantas, ir ji dribtelėjo į pačią nakties glūdumą?

Kažin, ar tik nebus taip, kad guliu vidur kelio? — dingtelėjo jai. Jeigu tikrai taip, tuomet jokiu būdu negalima likti toje pačioje vietoje ilgai. Šuoliuojantis arklys tamsoje ją sutryptų, naktį nepastebėtų jos ir vadeliotojas, važiuojantis vežimu, kad ir tokiu pat, koks paliko provėžas.

Vis dėlto vidury nakties niekas varpais neskambina, tarė ji sau, be to, ir pro nuleistas blakstienas skverbiasi pernelyg daug šviesos, tad tamsu tikrai negali būti. Tačiau jei tas tolumoje aidintis varpas tikrai kvietė žmones mišparų, tai reiškė, kad sutemos artėja, ir jai būtų pats metas apsižvalgyti aplinkui, kol neužslinko naktis.

Ji dar kartą įsiklausė: išgirdo paukščių čirenimą, vėjo šnabždesį šakose ir netilstantį šiugždėjimą. Varpo gausmas nutilo, tik paskutinieji aidai dar virpėjo ore, bet čia ji išgirdo kažkokį labai, labai tylų garsą, tarsi kas būtų įkvėpęs, o gal koja sučežinęs sausą dirvą — visiškai čia pat.

Kivrina įsitempė — vylėsi, kad apsiaustas patikimai paslėpė šią nevalingą raumenų reakciją — ir ėmė laukti, tačiau taip ir neišgirdo nei žingsnių, nei balsų. Tačiau nebegirdėjo ir paukščių. Kažkas, žmogus ar koks nors gyvis, sustingęs stovėjo visai greta jos. Tai nekėlė ne menkiausių abejonių. Ji net girdėjo jį alsuojant, jautė jo iškvepiamo oro pūkšnius. Padaras stovėjo taip gana ilgai, nekrustelėdamas. Po, regis, ištisos amžinybės, Kivrina susizgribo, kad ir pati guli sulaikiusi kvapą, tad lėtai, lėtai iškvėpė. Įsiklausė, bet per širdies dundėjimą ausyse nieko daugiau nebeišgirdo. Tada giliai įkvėpė ir suaimanavo.

Jokio atsako. Kad ir kas čia buvo, jis nejudėjo, neišleido nė garselio. Ką gi, pono Danvorčio tiesa: atvykti neva be sąmonės — ne pats tinkamiausias būdas įžengti į šimtmetį, kuriame miškuose vis dar gausiai klajojo vilkai. O ir lokiai — taip pat. Staiga paukščiai vėl sučiulbo, kas turėjo reikšti, kad čia būta vis dėlto ne vilko arba kad tasai vilkas nuspūdino sau. Kivrina dar kartą įdėmiai įsiklausė, paskui atsimerkė.

Tačiau nieko taip ir neišvydo, tik savo rankovę, užklojusią akis ir nosį, tačiau vien nuo akių vokų judesio galvą suskaudo dar smarkiau. Kivrina vėl užsimerkė, trumpai sukūkčiojo ir krustelėjo, patraukdama ranką tiek, kad kitąsyk atsimerkusi bent ką nors pamatytų. Tada dar kartą sudejavo, antakiai suplazdėjo ir pakilo.

Greta jos niekas nelinksojo, nebuvo ir vidurys nakties. Pro susiraizgiusias medžių šakas virš galvos šviesavo pilkšvai melsvas dangus. Kivrina atsisėdo ir apsidairė.

Beveik pirmas dalykas, kurį pasakė Kivrinai ponas Danvortis, kai tik ji pasisakė norinti keliauti į Viduramžius, buvo toks:

— Tai buvo šiukšlini ir purvini, visų įmanomų užkratų apnikti laikai, tikra istorijos mėšlo duobė, tad kuo greičiau atsikratysi bet kokių romantiškų nuostatų, tuo geriau.

Jis sakė tiesą. Savaime suprantama, jis sakė tiesą. Tačiau dabar ji atsidūrė išties romantiškame nelytėtame miške. Drauge su vežimu ir visa kuo ji per plyšį įsmuko į nedidelę atvirą erdvę — pernelyg mažą, pernelyg šešėliuotą, kad galėtum pavadinti ją miško laukyme. Iš visų pusių virš jos šakas svarino aukšti, stori medžiai.

Kivrina gulėjo po ąžuolu. Aukštai virš galvos ji matė kelis ant plikų šakų dar virpančius karpytus lapelius. Ąžuole buvo gausybė lizdų, bet paukščiai vėl nutilo, išgąsdinti jos judėjimo. Pomiškio dirvos sluoksnis buvo storas, nuklotas nukritusių lapų ir sudžiūvusių žolių kilimu — pažiūrėti minkštas, nors iš tikrųjų toks nebuvo. Kietasis daiktas, spaudęs Kivrinai šoną, pasirodė besanti gilės kepurėlė. Prie gumburiuotų ąžuolo šaknų pulkeliais spietėsi balti, raudonais taškais nubarstyti grybai. Jie, kaip ir visa kita mažytėje laukymėlėje: medžių kamienai, vežimas, gebenės — žaižaravo tinklo ratilo kondensuotais ledokšniais.

Iš karto buvo aišku, kad čia niekieno nebūta, galbūt niekad nebūta, ir lygiai taip pat akivaizdu, kad jos pataikyta toli gražu ne į Oksfordo r Bato kelią, taigi, nėra ko nė tikėtis kokio nors praeivio po 1,6 valandos ar bet kada vėliau. Viduramžių žemėlapiai, kuriais jie naudojosi, rinkdamiesi perkėlimo plyšio vietą, matyt, iš tikrųjų buvo netikslūs, ką primygtinai ir tvirtino ponas Danvortis. Matyt, kelias eina kažkur, gerokai toliau į šiaurę, o ji atsidūrė į pietus nuo jo, Vyčvudo girioje.

— Pirmiausia išsiaiškink tikslią savo buvimo vietą erdvėje ir laike, — kalėjai į galvą ponas Gilkraistas. Įdomu, kaip jai tai padaryti — gal pasiklausti paukščių? Šie slapstėsi tarp medžių šakų pernelyg aukštai, kad ji įžiūrėtų bent rūšį, o masinis paukščių naikinimas čia prasidėjo tik apie 1970-uosius. Taigi, jei jie — ne drontai ir ne karveliai keliauninkai, iš jų šiaip ar taip neišgliaudysi jokios nuorodos nei į konkrečią vietą, nei į laiką.

Kivrina ėmė sėstis, ir paukščiai siūbtelėjo aukštyn, audringai plakdami sparnais. Ji palūkėjo valandėlę, kol pritilo triukšmas, tada atsargiai atsiklaupė. Ir vėl sušnarėjo daugybės sparnų vasnojimas. Kivrina suglaudė delnus, stipriai juos suspaudė ir užsimerkė — tam, kad, jei vis tik pasirodytų koks keleivis, lyg ir turįs ją surasti, išvydęs ją pamanytų, jog ji meldžiasi.

— Štai aš ir čia, — ištarė Kivrina ir tuoj pat nutilo. Jei ji praneš, kad, užuot atsidūrusi Oksfordo — Bato kelyje, dribtelėjo į pačią miško glūdumą, tai tik patvirtins pono Danvorčio nuomonę, esą ponas Gilkraistas pats nenutuokia, ką darąs, o ji nesugebanti savimi pasirūpinti. Bet tuoj pat jai dingtelėjo, kad tai visiškai nesvarbu: juk niekas jos įrašų negalės pasiklausyti anksčiau, nei ji sėkmingai parsiras namo.

Jeigu ji sėkmingai parsiras namo, ko tikrai bus sunku tikėtis, jei, nakčiai užslinkus, ji vis dar tebetūnos vidur miškų. Kivrina atsistojo ir apsidairė. Buvo arba vėlyvas pavakarys, arba labai ankstus rytas, bet, būdama girioje, paros meto ji niekaip negalėjo įspėti. Tiesa, galbūt nepavyktų to perprasti ir išsigavus į atvirą erdvę, kur aiškiai maitytųsi dangus, netgi išvydus saulę danguje. Ponas Danvortis sakė jai, jog pasitaikydavo, kad laiko keliautojai taip ir likdavo beviltiškai sutrikę per visą savo viešnagę praeityje. Jis primygtinai reikalavo, kad ji išmoktų orientuotis naudodamasi šešėliais, tačiau tam jai būtinai reikėjo žinoti, koks yra paros metas, o dabar jau nebebuvo kada gaišti svarstant, kuri kryptis yra kuri. Jai žūtbūtinai reikėjo išsikrapštyti iš tankmės. Dabar jau beveik visą mišką gaubė šešėlis.

Niekur nesimatė jokio kelio, netgi tako. Kivrina ratu apėjo vežimą bei išsvaidytas dėžes, ieškodama bent kokios nors properšos tarp medžių. Vienoje pusėje, kurią lyg ir buvo galima laikyti vakarais, miškas tarytum šiek tiek retėjo, bet, patraukusi tenlink — ir kas keli žingsniai vis atsigręždama, kad įsitikintų, jog vis dar mato nubrizgusį mėlyną vežimo viršaus audeklą — Kivrina priėjo tik beržų guotą, balti jų kamienai ir sukūrė erdvės iliuziją. Ji sugrįžo prie vežimo ir pabandė eiti priešinga kryptimi, nors ten giria atrodė dar gūdesnė.

Kelias driekėsi vos už šimto jardų. Perlipusi per išvirtusį rąstą, prasibrovusi per tankų karklyną, ji išnėrė tiesiai į jį. Vieškelis — taip jį įvardijo tikimybių teorija. Tačiau vieškelio jis nėmaž nepriminė. Išvis nebuvo panašus į kelią. Veikiau paprastas takas, galbūt juo būdavo genami gyvuliai. Tad štai kokie buvo nuostabieji keturiolikto amžiaus Anglijos pagrindiniai keliai — magistralės, atveriančios duris prekybai ir plečiančios horizontus…

Kelias buvo toks siauras, kad jame vargu galėjo tilpti vienas vežimas, tačiau iš karto krito į akis, kad vežimų čia važinėta — ar bent jau pravažiavęs bent vienas. Juo driekėsi dvi gilios, ratų išduobtos provėžos, prikritusios rudeninių lapų. Kai kur provėžose ir šalikelėje telkšojo juodo vandens balos, vieną kitą dengė plonytė ledo luobelė.

Kivrina išniro į kelią pačiame įdubos dugne. Į abi puses nuo jos kelias kilo aukštyn; ton pusėn, kurią lyg ir reikėjo laikyti šiaurine, sulig šlaito viduriu miškas baigėsi. Kivrina atsigręžė. Iš tos kelio vietos labai norint vežimą buvo galima įžiūrėti — tarp medžių blausiai mėlynavo audeklo lopelis — tačiau nebuvo ko nė tikėtis, kad jį atsitiktinai pastebės koks pakeleivis. Kelias kaip tik čia nėrė į miško tankmę, tuo pačiu susiaurėdamas ir tarsi tyčia siūlydamas visokio plauko galvažudžiams bei vagims idealią vietą užpuolimui.

Tam, kad koks nors gelbėtojas patikėtų apiplėšimo istorija, tinkamesnės vietos ir norėdamas nesurastum, tačiau, skubėdamas pravažiuoti kelio susiaurėjimą, niekas jos nepastebės, o jei kam iš tankmės ir šmėkštelės vos įžiūrimas mėlynas lopinėlis, tas, be abejo, pamanys, jog kažkas čia tyko pasaloje ir, užuot stabtelėjęs, tik spustelės arklius šuoliais.

Staiga Kivrinai dingtelėjo, kad, tūnodama pačioje girios glūdumoje, ji pati labiau primena vieną tų galvažudžių, o ne vargšę nekaltą mergelę, kuriai ką tik vožtelėjo per galvą.

Ji išėjo į kelio vidurį ir prispaudė delną prie smilkinio.

— O holpen me, for I am fui sore in drede! — sušuko.

Mechaninis vertėjas lyg ir turėjo automatiškai išversti į senąją anglų kalbą viską, kad ir ką ji sakytų, tačiau ponas Danvortis kategoriškai reikalavo, kad bent kelias frazes bendravimo pradžiai ji įsimintų pati. Visą vakarykštę popietę Kivrina plūkėsi drauge su Latimeru, tobulindami jos tartį.

— Holpen me, for I haf been y-robbed by fel thefes, — pabandė ji dar kartą.

Valandėlę Kivrina svarstė, ar nevertėtų kristi paslikai ant kelio, tačiau dabar, išėjusi į atviresnę vietą, tuojau įsitikino, kad metas jau vėlyvas, vėlesnis, negu ji manė — saulė jau sviro prie laidos, tad, jeigu ji norinti pamatyti, kas atsiveria nuo kalvos viršūnės, eiti apsidairyti reikėtų tuojau pat. Vis dėlto pirmiausia reikėjo kaip nors paženklinti atvykimo vietą.

Pakelėje vešėjo ničniekuo neišsiskiriantys karklai. Kivrina apsidairė kokio akmens, kurį galėtų padėti šalikelėje ten, iš kur dar matyti vežimas, tačiau, kad ir kiek dairėsi, šiurkščioje žolėje neišvydo nieko tinkamo. Galiausiai per tankmę, apsiaustu ir plaukais nuolat kliuvinėdama už kibių karklų šakų, ji prasibrovė atgal prie vežimo ir pasiėmė žalvariu kaustytą skrynelę — tą pačią, kuri buvo tiksliai nukopijuota nuo Ešmolėjaus muziejuje saugomos brangenybių dėžutės — ir parsinešusi numetė šalikelėje.

Ženklas toli gražu nebuvo labai geras — skrynelė buvo pakankamai maža, kad bet koks pasipainiojęs praeivis ją nusineštų — tačiau ir eiti kol kas ji neketino toliau nei iki kalvos viršūnės. O jei nuspręsianti traukti iki artimiausio kaimo, pirmiausia grįšianti ir pasirūpinsianti kokia nors patikimesne gaire. Be to, labai jau neįtikėtina, kad artimiausiu metu kas nors gali pasirodyti kelyje.

Giliai įspaustų provėžų kraštai buvo kietai sušalę, nukritę lapai jose nesumaigyti, balas aptraukusi ledo luobelė nesuskeldėjusi. Šituo keliu niekas tikrai nevažiavo visą dieną, o gal ir visą savaitę.

Kivrina aptvarkė žolynus, kad iš jų ne taip akivaizdžiai kyšotų skrynelė, ir patraukė šlaitu aukštyn. Neminint pažliugusios, sustingusios purvynės pačioje žemiausioje vietoje, kelias buvo kur kas lygesnis, nei tikėjosi Kivrina, be to, gana kietas, gerai kanopų sutryptas, kas reiškė, kad, nors dabar nesimatė nė gyvos dvasios, arkliai trempė šį kelią pakankamai dažnai.

Kopti buvo visiškai lengva, tačiau, vos žengus kelis žingsnius, Kivriną apėmė nuovargis, sustiprėjo ir smilkinyje pulsuojantis skausmas. Ji vylėsi, kad šie nemalonūs, laiko paklaidos sukelti reiškiniai pernelyg nesustiprės — jau įsitikino atsidūrusi toli nuo bet ko. O gal taip tik atrodė. Ji vis dar nebuvo nustačiusi „tikslios savo buvimo laike vietos”, o nei kelyje, nei miške nebuvo matyti jokių konkrečių požymių, bylojančių, kad jos atkeliauta būtent 1320-uosius.

Vieninteliai civilizacijos ženklai čia buvo tik tos kelyje išduobtos provėžos, kokios galėjo atsirasti bet kuriuo metu po to, kai buvo išrastas ratas, bet anksčiau, nei sugalvota kelio danga — ir tai nebūtinai. Visiškai tokių pat keliukų galėjai aptikti ir vos per penkias mylias nuo Oksfordo — juos su didžiausia meile prižiūrėjo Nacionalinis Paveldas, japonų ir amerikiečių turistų džiaugsmui.

Ką gali žinoti, galbūt ji ir išvis niekur neiškeliavo, gal kitapus artimiausios kalvos aptiks M-1 greitkelį arba ponios Montojos kasinėjimų sklypą, o gal — kokią SDI įrangos bazę. Būtų labai jau apmaudu sužinoti savo padėtį laike iš to, kad ims ir partrenks koks dviratis ar automobilis, pagalvojo Kivrina ir apdairiai pasitraukė į kelkraštį. Tačiau jei vis dėlto niekur neiškeliavau, iš kur tuomet toks bjaurus galvos skausmas ir dar nuovargis, kaustantis taip, kad, regis, nebeįstengsiu žengti nė žingsnio?

Galų gale ji užkopė į kalvos keterą ir sustojo, visai uždususi. Sliūkinti šalikele nebuvo jokios prasmės. Iki šiol pro šalį taip ir nepravažiavo joks automobilis. Nepasirodė nei koks nors raitelis ar brikelė. Kivrina suprato atsidūrusi toli nuo bet kokios gyvenvietės, kaip kad jai ir pasirodė iš pat pradžių. Miškas čia buvo jau pasibaigęs, tad ji galėjo apsidaiyti per mylių mylias. Giria, kurioje liko vežimas, siekė maždaug iki pusės šlaito, o paskui suko į pietus bei vakarus ir driekėsi į. neužmatomą tolybę. Jei būtų dribtelėjusi kur nors giliau miške, Kivrina būtų beviltiškai paklydusi.

Toli rytuose irgi tankiai augo medžiai — jie žėlė palei upę, kurios sidabrinius blyksnius Kivrina šen ten įžvelgė pro šakas: Temzė? Červelas? — o ir visas prieš akis plytintis kraštovaizdis buvo nusėtas medžių eilėmis, giraitėmis, guotais; daugybė medžių, kur kas daugiau, nei ji iš viso manė kada nors buvus Anglijoje. Tikroji „Domesday Book” — 1086-ųjų žemės nuosavybės aprašymo knyga — tvirtino, kad miškingų žemių Anglijoje — ne daugiau nei penkiolika procentų, o tikimybių teorija skelbė, kad keturioliktame amžiuje miškai turėtų užimti ne daugiau dvylikos procentų visos teritorijos, kadangi jie buvo masiškai kertami, valant sklypus dirbamiems laukams bei gyvenvietėms. Tačiau dabar atrodė, kad tikimybių teorija, o gal andainykščiai, žemės nuosavybės aprašus sudarinėję žmonės, bus smarkiai suklydę ir gerokai sumažinę skaičius. Medžiai augo visur, kiek tik aprėpė akys.

Kivrina taip ir neįžiūrėjo jokio kaimelio. Miškų medžiai jau buvo numetę lapus, gęstančioje pavakario šviesoje barkšojo tik plikos pilkšvai juodos šakos, tad pro jas tikrai turėtų matytis koks bažnyčios bokštas ar dvaro rūmų pastatai, bet Kivrinos žvilgsnis neužkliuvo už nieko, kas bent iš tolo primintų gyvenvietę.

Tačiau kaimelių netoliese tikrai turėjo būti: aplinkui driekėsi laukai, išdalyti siaurais rėžiais, kas iš tiesų būdinga Viduramžiams. Viename laukų žolę rupšnojo avys — irgi Viduramžiams tinkamas vaizdelis, tačiau nebuvo matyti nieko, kas tas avis prižiūrėtų. Toli, rytų pusėje, pilkavo kažkokia išskydusi, lyg ir keturkampė, dėmė — tikriausiai Oksfordas. Kivrina įtempė akis ir prisimerkė — jai pasirodė, kad beveik įžiūri sienas ir platų, tarsi pritūpusį Karfakso Bokštą, tačiau tirštėjančiose sutemose taip ir nepavyko išskirti šv. Fridesvaido ar Osnio bokštų.

O sutemos iš tikrųjų tirštėjo. Dangus virš galvos buvo melsvai pilkas, tik vakaruose gaišavo vos įžiūrimi rausvi atšvaitai; Kivrina nėmaž neabejojo nesupainiojusi ryto su vakaru, nes pastebimai temo netgi jai bestovint kalvos keteroje.

Kivrina persižegnojo ir sudėjo rankas maldai, suglaustų pirštų galiukus prikisdama prie pat veido.

— Ką gi, pone Danvorti, štai aš ir čia. Atrodo, atsidūriau daugmaž ten, kur ir taikėmės. Tiesa, ne visai Oksfordo — Bato kelyje. Nuo jo esu apie penkis šimtus jardų į pietus, šalutiniame keliuke.

Matau Oksfordą. Atrodo, nuo jo mane skiria apie dešimt mylių.

Ji nusakė, koks, jos manymu, yra metų ir paros laikas* apibūdino tai, ką matė ar bent manė matanti, paskui nutilo ir prispaudė delnus prie veido. Dabar į savąją „Domesday Book„ versiją lyg ir reikėjo įrašyti planus, ką ketinanti veikti toliau, tačiau kaip tik šito ji ir nežinojo. Banguotoje lygumoje į vakarus nuo Oksfordo turėjo būti geras tuzinas kaimelių, bet ji nematė nė vieno, nors tiesiai prieš akis driekėsi dirbami laukai, vingiavo ir kelias.

Kelyje nebuvo matyti nė gyvos dvasios. Jis rietėsi kitu kalvos šlaitu žemyn, netrukus išnykdamas tankiame sąžalyne, tačiau už pusmylio Kivrina matė ir pagrindinį kelią, reikia manyti, tą patį, kuriame turėjo atsidurti išnėrusi iš plyšio — į tą platų, lygų blyškiai žalią vieškelį akivaizdžiai ir vedė keliukas, kuriuo atėjo ji. Vieškelyje, kiek aprėpė akys, irgi nesimatė jokios gyvybės.

Kairėje pusėje, daugmaž lygumos viduryje Oksfordo kryptimi, žvilgsnis kliudė kažkokį judėjimą tolumoje, tačiau tai buvo tik virtinė karvių, traukiančių namo link medžių guoto, reikia manyti, slepiančio kaimelį. Tačiau tai buvo ne tas kaimas, kurio ieškoti nurodė ponia Montoja — Sendgeitas turėjo būti į pietus nuo vieškelio.

Nebent ji būtų atsidūrusi kokioje nors išvis kitoje vietoje, bet šito negalėjo būti. Mūrai toli rytuose, be jokios abejonės, buvo Oksfordas, o pietų pusėn nuo jo sukanti upė — ne kokia kita, o Temzė, plukdanti savo vandenis į ruzganai pilkšvos miglos debesėlį, kuris turėjo būti Londonas, tačiau visa tai Kivrinai nepakišo jokio ženklo, kur mėginti ieškoti reikiamo kaimo. Jis galėjo būti tarp kalvos keteros ir vieškelio, visai čia pat, tik iš čia nematomas, bet galėjo likti ir priešingoje pusėje, o gal — kitapus vieškelio ir šalutinio kelio. Visur apeiti ir apsidairyti nebebuvo kada.

Temo vis sparčiau. Po kokio pusvalandžio trobose galbūt įsižiebs šviesos, padėsiančios susiorientuoti, bet laukti Kivrina negalėjo. Rausvas dangaus pakraštėlis vakaruose prisirpo iki violetinio mėlynumo, o mėlynė virš galvos buvo jau tamsiai violetinė. Drauge su tamsa stipriau spaudė ir šaltis. Pakilo vėjas. Apsiausto skvernai plazdėjo Kivrinai už nugaros, tad ji tvirčiau į jį susisupo. Jai visiškai nesinorėjo gruodžio naktį praleisti miške, kur būriais slankioja vilkai, ir dar su plyšte plyštančia galva, tačiau lygiai taip pat nesinorėjo ir tysoti ant gruodo sukaustyto vieškelio bei laukti, ar pasirodys koks pakeleivis.

Dar buvo galimybė traukti tiesiai į Oksfordą, tačiau iki visiškai sutemstant ji niekaip jo nepasieks. Jei taip pavyktų aptikti kaimą — bet kokį kaimą — pernakvoti ji galėtų ten, o Montojos nurodytosios gyvenvietės paieškotų vėliau. Kivrina atsigręžė ir apžvelgė kelią, kuriuo atėjo, vildamasi pastebėti kokį nors žiburėlį ar iš ugniakuro vingiuojantį dūmą, tačiau neišvydo nieko panašaus. Dantys ėmė nevaldomai tarškėti.

Ir tada suskambo varpai. Pirmiausia sugaudė Karfakso varpas, aidėdamas atpažįstamu balsu, lygiai tokiu pat, kaip visada, nors nuo keturiolikto amžiaus jis buvo perliedintas ne mažiau nei tris kartus; paskui, dar net nespėjus nutilti pirmojo dūžio aidui, atsiliepė ir kiti varpai, tarsi būtų tik ir laukę ženklo iš Oksfordo. Be jokios abejonės, varpai skelbė mišparus — kvietė žmones baigti dienos darbus, grįžti iš laukų ir traukti į vakarines mišias.

O tuo pačiu jie pranešė Kivrinai, kur ieškoti kaimų. Varpai skambėjo kone vienu balsu, bet ji sugebėjo išskirti kiekvieno jų gaudesį; kai kurie ataidėjo iš taip toli, kad ją pasiekdavo tik paskutiniai, patys žemiausi jų aido virpesiai. Jie gaudė visur: štai čia, iš už tos išsidriekusios medžių eilės, ir ten, ir dar ten. Kaimelis, j kurį traukė karvės, iš tikrųjų buvo ranka pasiekiamas, už štai ano neaukšto kalvagūbrio keteros. Išgirdusios varpo gausmą, karvės paspartino žingsnį.

Čia pat, tiesiog jai po nosimi, buvo netgi du kaimai: vienas — iškart kitapus kelio, kitas — už keleto laukų rėžių, išsibarstęs palei medžiais apaugusį upokšnį. Skendgeitas — kaimas, kurį, ponios Montojos nurodymu, ji ir turėjo pasiekti — liko ten, kur ji ir manė jį esant: į priešingą pusę nuo duburio, kur ji pradėjo kelionę, jai reikėjo eiti atgal tomis gruodo sustingdytomis vėžėmis, ne daugiau nei dvi mylias.

Kivrina suglaudė delnus.

— Ką tik susigaudžiau, kur atsidūriau ir kur yra kaimas, — prašneko ji svarstydama, ar jos „Domesday Book” įrašys ir varpų gausmą. — Šis šalutinis keliukas, kuriuo dabar einu, ir veda į jį. Ketinu ištempti vežimą į kelią, o paskui, kol dar visiškai nesutemo, nusvirduliuoti iki kaimo, tada susmuksiu ant pirmo pasitaikiusio slenksčio.

Vieno varpo gausmas atsklido iš pietvakarių, iš taip toli, kad Kivrina jį vos girdėjo. Ji susimąstė, ar tik nebus tai tas pats varpas, kurį ji išgirdo pirmų pirmiausia. Kažin, kodėl jis skambėjo anksčiau? Galbūt Danvortis sakė tiesą, galbūt varpas iš tikrųjų skelbė kažkieno laidotuves.

— Man nieko baisaus nenutiko, pone Danvorti, — pasakė ji į suglaustus delnus. — Nesijaudinkite dėl manęs. Jau daugiau nei valanda kaip aš čia, ir iki šiol manęs neištiko jokia bėda.

Varpai neskubėdami nutilo; kaip ir anksčiau, ženklą liautis skambinus davė Oksfordo varpas, bet, kad ir kaip keista, jo gaudesys tvyrojo ore ilgiau nei bet kurio kito. Violetinis dangus palengva juodo, pietryčiuose įsižiebė pirmoji žvaigždė. Kivrinos rankos vis dar tebebuvo sudėtos tarsi maldai.

— Kaip čia gražu, — ištarė ji.

„DOMESDAY BOOK“, IŠŠIFRUOTA STENOGRAMA

(000249 — 000614)

Ką gi, pone Danvorti, štai aš ir čia. Atrodo, atsidūriau daugmaž ten, kur ir taikėmės. Tiesa, ne visai Oksfordo — Bato kelyje. Nuo jo esu apie penkis šimtus jardų į pietus, šalutiniame keliuke. Matau Oksfordą. Atrodo, nuo jo mane skiria apie dešimt mylių.

Tiksliai nežinau, kada prasidėjo mano kelionė, bet, jei išvykau lygiai vidurdienį, kaip ir buvo numatyta, tuomet galiu tvirtinti, kad laiko paklaida — maždaug keturios valandos. Metų laikas — toks, koks ir turi būti. Medžiai jau beveik visiškai nubarstę lapus, tačiau nukritę lapai dar dorai nepradėjo pūti, o laukų užarta gal koks trečdalis. Tikslaus laiko, kuriame atsidūriau, negalėsiu pasakyti tol, kol nepasieksiu kaimo, kuriame galėčiau ko nors paklausti, kokia šiandien diena. Tikriausiai jūs geriau nei aš žinote, kur ir kada aš esu — ar bent žinosite, kai gausite mano vietos ir laiko taško koordinates.

Vis dėlto galiu drąsiai tvirtinti, kad atkeliavau į tą šimtmetį, į kurį ir taikiausi. Įkopiau į neaukštos kalvos keterą, iš čia puikiausiai matyti aplinkui plytintys laukai. Žemė įdirbta rėžiais, kas ir būdinga Viduramžiams, vagų galai užapvalinti — čia apsisukdavo arklą tempiantys jaučiai. Ganyklas riboja gyvatvorės; gal koks trečdalis jų — saksiškieji žiogriai, kitos — tankiai susodintos normaniškosios gudobelės. Tikimybių teorija vienokių ir kitokių gyvatvorių santykį keturioliktame amžiuje nurodo kiek kitokį: dvidešimt penki procentai su septyniasdešimt penkiais, tačiau šie apskaičiavimai atlikti remiantis Safolko grafystės, kuri yra šiek tiek ryčiau, duomenimis.

Į pietus ir į rytus plyti miškas — Vyčvudas? — kiek galiu įžiūrėti, — vien lapuočių. Rytų pusėje matau Temzę. Man dingojasi, kad beveik įžiūriu Londoną, nors ir žinau, kad tai neįmanoma. Juk 1320-aisiais jis nuo čia turėtų būti ne už dvidešimties, o už penkiasdešimties mylių, argi ne taip? Ir vis vien man atrodo, kad jį įžiūriu. O štai Oksfordo gynybinę sieną matau tikrai, taip pat ir Karfakso Bokštą.

Čia taip gražu. Ir visai nesijaučiu atsidūrusi septynių šimtų metų atstumu nuo jūsų. Oksfordas visai čia pat, galėčiau pasiekti jį pėsčiomis; niekaip neatsikratau įspūdžio, kad, jei patraukčiau kalvos šlaitu žemyn ir pasiekčiau miestą, rasčiau ten jus visus, vis dar besibūriuojančius Brasenozės laboratorijoje, laukiančius, kol bus užfiksuotas mano buvimo taškas. Štai Badris, suraukęs antakius įdėmiai žvelgia į displėjus, štai ir ponia Montoja, nekantraujanti grįžti prie savo kasinėjimų, — o štai ir jūs, poną Danvorti, kudakuojantis tarsi višta ant kiaušinių. Visai nesijaučiu nuo jūsų atskirta, nesijaučiu net pernelyg nutolusi.

4

Griūdamas Badris atitraukė ranką nuo kaktos ir alkūne trenkėsi į konsolę; akimirkai tai pristabdė kritimą, ir Danvortis neramiai sužiuro į ekraną baimindamasis, kad laborantas galėjo kliudyti klaviatūrą ir supinklioti duomenis displėjuje. Badris tuo tarpu susmuko ant grindų.

Nei Latimeras, nei Gilkraistas irgi net nemėgino jo sugriebti. Atrodė, Latimeras netgi nesuvokė, jog atsitiko kažkas negera. Tik Merė dar bandė stverti griūvantį Badrį, bet, kadangi stovėjo kitiems už nugarų, spėjo sugniaužti tik jo rankovę. Akimoju ji krito ant kelių greta vyruko ir atvertė jį aukštielninką, tuo pat metu grūsdama ausinių kaištuką sau į ausį.

Paskui ėmė raustis savo pirkinių krepšyje, iškniso iš jo pyplį, nuspaudė iškvietimo mygtuką ir laikė taip geras penkias sekundes.

— Badri! — pašaukė balsu, ir tik tada Danvortis susizgribo, kokia tyla tvyro kambaryje. Gilkraistas stypsojo kaip mietas, nepajudėjęs iš vietos nuo tos akimirkos, kai susmuko Badris. Atrodė įsiutęs. Užtikrinu, mes apsvarstėme visus įmanomus netikėtumus. Akivaizdu: kaip tik šis nenumatytas atvejis ir liko nenumatytas.

Merė atleido pyplio mygtuką, sugriebė Badrį už pečių ir švelniai krestelėjo. Sis nereagavo. Merė atlošė jo galvą, pasilenkė prie veido ir prikišo ausį prie pat pražiotos burnos, pasisukusi taip, kad galėtų matyti krūtinę. Badris vis dar kvėpavo. Danvortis matė, kaip kilnojasi jo krūtinė, Merė irgi tai matė. Tuoj pat atsitiesė, vėl mygdama pyplį, du pirštus prispaudė Badriui prie kaklo, palaukė, atrodė, ištisą amžinybę, tada pakėlė pyplį prie lūpų.

— Mes Brasenozėje. Istorijos laboratorijoje, — išbėrė ji į pyplį.

— Penki — du. Žmogus susmuko. Nuoalpis. Jokių pastebimų priepuolio požymių. — Ji atitraukė pirštą nuo iškvietimo mygtuko ir timptelėjo aukštyn Badrio akių vokus.

— Nuoalpis? — pakartojo Gilkraistas. — Ką tai reiškia? Kas jam atsitiko?

Merė suirzusi dėbtelėjo į jį.

— Jis susmuko be sąmonės, — atkirto ir grįžtelėjo į Danvortį. — Duok šen mano lagaminėlį. Jis pirkinių krepšyje.

Ieškodama pyplio, ji buvo parvertusi krepšį, dabar jis taip ir gulėjo ant šono. Danvortis kibo raustis tarp dėžučių ir ryšulių, užčiuopė maždaug tinkamo dydžio plastikinę dėžutę ir atidarė. Ši buvo kupina kalėdinių pliauškynių, suvyniotų į žalią bei raudoną foliją. Danvortis sugrūdo dėžutę atgal į krepšį.

— Duokš greičiau, — tarstelėjo Merė, atsagstydama laboratorinį Badrio chalatą. — Negaliu gaišti visos dienos.

— Nerandu… — prasižiojo Danvortis.

Ji ištraukė krepšį jam iš rankų ir apvertė dugnu aukštyn. Kalėdinės pliauškynės nusirito į visas puses. Atsidarė dėžutė su šaliku, šalikas nudribo žemėn. Merė pastvėrė savo rankinę, atitraukė užtrauktuką, išsiėmė gana didelį medicininį lagaminėlį. Iš jo ištraukė kraujospūdžio matavimo apyrankę. Užsegė ją Badriui ant riešo, įjungė ir atsigręžė pasižiūrėti kraujospūdžio rodmenų lagaminėlio monitoriuje.

Danvortis nėmaž nesuprato, ką reiškia banguota linija ekrane, iš Merės veido jam irgi nepavyko išskaityti, ką apie tai manoji. Badris vis dar kvėpavo, širdis tebeplakė; Danvortis nepastebėjo ir jokios žaizdos. Galbūt Badris paprasčiausiai nualpo? Tačiau nei iš šio, nei iš to niekas nealpsta — nebent knygose ir trečiarūšiuose filmuose. Reikia manyti, jis sužeistas arba staiga susirgo.

Dar tada, kai įgriuvo į užeigą, atrodė gerokai priblokštas. Ar gali būti taip, kad ji partrenkė koks dviratininkas — juk ir pats Danvortis vos nepalindo po ratais — tik jis ne iš karto suvokė, kad trauma gana rimta? Tuo būtų galima paaiškinti, kodėl jis elgėsi kaip apdujęs ir atrodė nenormaliai susijaudinęs.

Tačiau tuo toli gražu nepaaiškinsi priežasčių, atvijusių jį į barą net be palto ir privertusių išberti: „Eime greičiau, man jūsų reikia„ bei „Kažkas negerai”.

Danvortis atsisuko ir įsistebeilijo į konsolės ekraną. Jame mirguliavo tos pačios matricos kaip ir tada, kai susmuko laborantas. Danvortis nesuprato, ką reiškia skaičių virtinės, tačiau iš pažiūros jos priminė kuo įprasčiausią skaitmeninį taško aprašą o ir Badris dar spėjo pasakyti, kad Kivrina sėkmingai persikėlė į praeitį. Kažkas negerai.

Merė abiem delnais tapšnojo Badriui rankas, šonus ties krūtine, paskui — kojas iki pat pėdų. Badrio akių vokai suplazdėjo ir tuoj pat vėl sustingo.

— Gal žinote, ar Badris turėjo kokių nors nusiskundimų d^l sveikatos?

— Jis — pono Danvorčio laborantas, — kaltinančia intonacija tėškė Gilkraistas. — Jis iš Baliolo. Mums jį tik paskolino, — pridūrė jis, ir iš jo balso galėjai suprasti, kad dėl visko, kas nutiko, atsakomybę jis verčia Danvorčiui — tarsi šis būtų kažkaip suorganizavęs laboranto priepuolį, siekdamas sabotuoti visą projektą.

— Jokių sveikatos problemų jis neturėjo, ar bent aš nieko apie tai nežinau, — atsakė Danvortis. — Semestrui prasidėjus, jam atliktas nuodugnus kasmetinis patikrinimas, taip pat ir visos profilaktinės procedūros.

Merė susiraukė. Išsitraukė stetoskopą, gerą minutę klausėsi Badrio širdies plakimo, dar kartą patikrino kraujospūdžio duomenis, pamatavo pulsą.

— O kaip epilepsija? Gal jį kada buvo ištikęs priepuolis? O gal jis sirgo diabetu?

— Ne, — atsakė Danvortis.

— Galbūt jis kada nors vartojo narkotikus ar nelegalius endorfinus? — Atsakymo ji net nelaukė. Vėl nuspaudė pyplio mygtuką.

— Kalba Arens. Pulsas — 110. Kraujo spaudimas — 100/60. Imu kraujo mėginį analizei.

Ji atplėšė marlinio tampono paketėlį, apšluostė nesuveržtąją ranką, atplėšė dar vieną paketėlį.

Narkotikai arba nelegalūs endorfinai… Taip, j audrią elgseną ir šnekėjimą be sąryšio šituo galima paaiškinti. Tačiau jei Badris vartotų ką nors tokio, semestro pradžioje atlikti tyrimai būtų tai nustatę, taigi, jeigu jis būtų į ką nors įjunkęs, niekas neleistų jam atlikti sudėtingų tinklo nustatymų apskaičiavimų. Kažkas negerai.

Merė dar kartą apšluostė Badriui ranką ir įsmeigė poodinį vamzdelį. Badrio akių vokai vėl suplazdėjo, jis atsimerkė.

— Badri, — prašneko Merė. — Girdi mane? — Ji kyštelėjo ranką į palto kišenę ir išsitraukė ryškiai raudoną kapsulę. — Privalau pamatuoti tau temperatūrą. — Ji prikišo kapsulę jam prie lūpų, tačiau iš Badrio reakcijos net neatrodė, kad jis būtų išgirdęs, kas jam sakoma.

Merė įsimetė kapsulę atgal į kišenę ir ėmė raustis lagaminėlyje.

— Pasakyk, kai vamzdelyje išryškės rodmenys, — tarstelėjo Danvorčiui, tada išvertė visą lagaminėlio turinį, paskui ėmė krauti atgal. Galiausiai padėjo lagaminėlį ant grindų ir dabar jau kibo naršyti rankinę.

— Kaip kažin ką, maniau, kad turiu ir prie odos tvirtinamą termometrą, — burbtelėjo.

— Jau yra rodmenys, — pranešė Danvortis.

Merė pasiėmė pyplį ir ėmė skaityti į jį skaičius.

Badris atsimerkė.

— Reikia tuojau… — ištarė ir vėl užsimerkė. — Taip šalta, — sumurmėjo.

Danvortis nusivilko paltą, bet šis buvo pernelyg permirkęs, kad galėtų užkloti juo ligonį. Jis beviltiškai apsidairė, žvilgsniu ieškodamas bent ko nors, kas atstotų antklodę. Jeigu šitaip būtų atsitikę dar prieš Kivrinai iškeliaujant, galėtų užmesti ant jo šiltąjį jos apsiaustą. Sumaigyta Badrio striukė gulėjo sugrūsta po konsole. Danvortis ją ištraukė ir kaip išmanydamas užklojo Badrį.

— Sustirau, — sukuždėjo Badris, jį ėmė krėsti drebulys.

Merė, nesiliaudama diktuoti rodmenis į pyplį, aštriai dėbtelėjo į jį.

— Ką jis pasakė?

Badris dar kažką sumurmėjo, paskui ištarė pakankamai aiškiai:

— Skauda galvą.

— Skauda galvą, — pakartojo Merė. — Pykina?

Badris pajudino galvą į šalis, suprask: ne.

— Kada buvo… — pradėjo sakyti, stverdamas Merei už rankos.

Ji uždėjo delną jam ant plaštakos, suraukė antakius, antrąjį delną prispaudė jam prie kaktos.

— Jis tikrai karščiuoja, — pasakė.

— Kažkas negerai, — ištarė Badris ir užsimerkė. Jo pirštai atsigniaužė ir paleido Merės ranką, jo paties ranka šleptelėjo ant grindų.

Merė pakėlė suglebusią jo ranką, dirstelėjo į rodmenis, dar kartą pačiupinėjo jo kaktą.

— Kur velniai nujojo tą prakeiktą odos termometrą? — sušniokštė ji ir vėl kibo raustis lagaminėlyje.

Dzingtelėjo pyplys.

— Jie jau čia, — tarstelėjo Merė. — Kas nors nueikite, parodykite jiems kelią. — Ji patapšnojo Badriui krūtinę. — Gulėk ir nejudėk.

Kai Danvortis atidarė duris, jie jau trypčiojo prie slenksčio. Du greitosios pagalbos gydytojai, nešini įrankių lagaminėliais dydžio sulig visos tyrimų įrangos lagaminais, prasibrovė pro jį viduij.

— Reikalingas transportas, tučtuojau, — išbėrė Merė anksčiau, nei jie spėjo atsidaryti lagaminėlius. Tada atsistojo pati. — Tempkite čionai neštuvus, — kreipėsi į moterį gydytoją. — Ir duokite šen odos termometrą bei lašelinę su sacharozės tirpalu.

— O aš maniau, kad „Dvidešimtojo amžiaus” darbuotojai tikrinami dėl narkotikų bei endorfinų vartojimo, — pareiškė Gilkraistas.

Vienas gydytojų pastūmė jį į šalį, tempdamas vidun lašelinės mechanizmą.

— „Mediavelis” niekad nebūtų leidęs… — dar bandė tęsti Gilkraistas, bet tuoj pat pasitraukė į šalį praleisdamas kitą gydytoją — su neštuvais.

— Narkotinė abstinencija? — paklausė antrasis gydytojas, vyras, dirstelėdamas į Gilkraistą.

— Ne, — atsakė Merė. — Odos termometrą turite?

— Ne, — atsakė tas, jungdamas rezervuarą su skysčiu prie mechanizmo. — Tik termistorių ir paprastą termometrą. — Jis iškėlė plastikinį tirpalo rezervuarą virš galvos, palaikė taip gerą minutę, kol sunkio jėga automatiškai įjungė siurblio varikliuką, tada lipnia juostele pritvirtino talpą Badriui ant krūtinės.

Gydytoja nubloškė nuo Badrio striukę ir apklojo ligonį pilka antklode.

— Šalta, — ištarė Badris. — Būtinai reikia…

— Ką mums reikia padaryti? — neatlyžo Danvortis.

— Taškas…

— Vienas — du! — sutartinai riktelėjo gydytojai ir bendromis pastangomis užritino Badrį ant neštuvų.

— Džeimsai, pone Gilkraistai, reikia, kad judu važiuotumėte drauge į ligoninę užpildyti jo priėmimo lapą, — pareiškė Merė. — Ir dar man reikės jo medicininės kortelės. Vienas jūsų gali važiuoti drauge greitosios pagalbos mašina, kitas seks iš paskos,

Danvortis negaišo, kad nereikėtų veltis į ginčus su Gilkraistu, kuriam iš jų važiuoti greitosios pagalbos mašina. Jis skubiai įsiropštė vidun ir atsisėdo greta Badrio, kuris kvėpavo sunkiai, dusdamas, tarsi nešamas neštuvais būtų netekęs paskutinių jėgų.

— Badri, — primygtinai prašneko Danvortis, — sakai, kažkas negerai? Ar tai reiškia, kad iškilo kokių nors keblumų nustatinėjant tašką?

— Tašką nustačiau, — pasakė Badris ir suraukė antakius.

Gydytojas, kuris kaip tik prijunginėjo Badrį prie bauginančios displėjų gausybės, atrodė gerokai suirzęs.

— Ar asistentas neteisingai apskaičiavo koordinates? Tai svarbu, Badri. Ar jis suklydo, suvesdamas nuotolinio perkėlimo koordinates?

Į greitosios pagalbos automobilį įlipo ir Merė.

— Kaip laikinai einantis dekano pareigas, drauge su ligoniu greitosios pagalbos automobiliu turėčiau važiuoti aš, — išgirdo Danvortis Gilkraisto balsą.

— Susitiksime ligoninėje, nukentėjusių nuo nelaimingų atsitikimų skyriuje, — atrėžė Merė ir užtrenkė dureles. — Ar pamatavote jam temperatūrą? — paklausė ji gydytojo.

— Taip, — atsakė tas. — Temperatūra — 39,5. Kraujo spaudimas — 90/55, pulsas — 115.

— Ar koordinatės įvestos neteisingai? — kamantinėjo Danvortis Badrį.

— Kaip jūs ten, įsitaisėte? — vidiniu radijo ryšiu paklausė vairuotojas.

— Taip, — atsakė Merė. — Kodas — vienas.

— Ar Puhalskis suklydo apskaičiuodamas vietovės koordinates nuotoliniam perkėlimui?

— Ne, — atsakė Badris ir sugniaužė Danvorčio palto skverną.

— Kas tuomet? Laiko paklaida?

— Tikriausiai aš… — pratarė Badris. — Jūs taip nerimavote…

Užkaukė sirena, nustelbdama tolesnius jo žodžius.

— Tu tikriausiai — ką? — suriko Danvortis, kad perrėktų tai aukštėjantį, tai žemėjantį sirenos kauksmą.

— Kažkas negerai, — dar kartą pasakė Badris ir vėl suglebo be sąmonės.

Kažkas negerai. Reikia manyti — laiko paklaida. Jei koordinatės įvestos teisingai, kaip tik laiko paklaida gali būti vienintelė problema, kuri automatiškai nenutrauktų perkėlimo proceso, o Badris štai tvirtino, kad koordinatės apskaičiuotos teisingai. Kokia tuomet galėtų būti ta laiko paklaida? Badris jau anksčiau buvo sakęs, kad didžiausia tikėtina laiko paklaida — maždaug dvi savaitės. Juk jis nebūtų vienu chalatu bėgęs į užeigą per kliokiantį lietų pranešti apie nelaimę, jei paklaida nebūtų gerokai didesnė. Tik kažin, kiek? Mėnuo? Trys mėnesiai? Bet Badris juk pats tvirtino Gilkraistui, kad, remiantis preliminariais duomenimis, laiko paklaida turėtų būti minimali!

Merė alkūnėmis prasiskynė kelią pro Danvortį ir vėl priglaudė delną Badriui prie kaktos.

— Pridėkite į lašelinę natrio tiosalicilato, — paliepė. — Pradėkite WBC analizę. Džeimsai, nesipainiok po kojomis.

Danvortis prasibrovė pro Merę ir įsitaisė ant suoliuko automobilio gale.

Merė vėl paėmė į ranką pyplį.

— Pasiruošt išsamiam CBC ir serumo tipo nustatymui.

— Pielonefritas? — paklausė gydytojas, stebėdamas besikeičiančius rodmenis. — Kraujo spaudimas — 96/60, pulsas — 120, temperatūra — 39,5.

— Nemanau, — atsakė Merė. — Jokių akivaizdžių skausmų pilvo srityje. Tačiau kai šitokia temperatūra, galime drąsiai įtarti kažkokią infekciją.

Besikaitaliojantis sirenos kauksmas staiga sulėtėjo ir visai nutilo. Gydytojas ėmėsi ištraukinėti kištukus iš lizdų sienose.

— Štai ir atvykome, Badri, — pasakė Merė, tapšnodama jam krūtinę. — Netrukus būsi sveikas kaip ridikas.

Jis nė nekrustelėjo, gal net neišgirdo. Merė užtraukė antklodę jam iki pat smakro, ant jos tvarkingai sudėjo kadaruojančius laidus. Vairuotojas atidarė galines dureles, jie išstūmė neštuvus laukan.

— Noriu, kad padarytumėte jam išsamius kraujo tyrimus, — kalbėjo Merė ropšdamasi žemėn, įsikibusi į dureles. — Cistinės fibrozės analizė, hemoglobino lygis, antigenų identifikacija.

Danvortis išlipo iš paskos ir nusekė paskui Merę į nukentėjusių nuo nelaimingų atsitikimų skyrių.

— Man reikia jo ligos istorijos, — nedelsdama pareiškė Merė registratūros darbuotojai. — Badrio… kokia jo pavardė, Džeimsai?

— Čauduris, — atsakė jis.

— Nacionalinės Sveikatos Apsaugos kortelės numeris? — paklausė registratorė.

— Nežinau, — atsakė Danvortis. — Jis dirba Baliole.

— Gal malonėtumėte pasakyti jo pavardę paraidžiui?

— Č-A-U… — pradėjo jis. Merė jau skubinosi kažkur į skyriaus gelmes. Danvortis šoko jai iš paskos.

— Atleiskite, pone. — Registratorė stryktelėjo iš už savo staliuko ir užtvėrė jam kelią. — Prašau, atsisėskite čia.

— Privalau pasikalbėti su ką tik atvežtu ligoniu, — pareiškė jis.

— Ar jūs — jo giminaitis?

— Ne, — atsakė jis. — Aš — jo viršininkas. Tai labai svarbu.

— Šiuo metu jis nugabentas į procedūrinę, jam atliekami tyrimai, — pasakė registratorė. — Paprašysiu jums leidimo aplankyti jį iškart po to, kai tik jie ten užbaigs. — Ji neryžtingai pritūpė atgal už savo staliuko, tarsi pasiruošusi tuoj pat vėl pašokti, jei tik Danvortis sujudės.

Danvortis apsvarstė galimybę be jokių ceremonijų įsibrauti į procedūrinę, tačiau nenorėjo rizikuoti: galėjo atsitikti ir taip, kad po to jį išvis išgrūstų iš ligoninės, be to, ir Badrio būklė dabar tokia, kad jis vargu bau įstengtų ką nors rišliai pasakyti. Keliamas iš greitosios pagalbos automobilio jis buvo išvis be sąmonės. Be sąmonės, užtat su temperatūra, pašokusia iki 39,5 laipsnio. Kažkas negerai.

Registratorė įtariai žvilgčiojo į jį.

— Ar jums nebūtų labai sunku dar kartą pasakyti man jo pavardę paraidžiui?

Jis kantriai pakartojo, kaip rašoma Čaudurio pavardė, o paskui paklausė, kur galėtų rasti telefoną.

— Čia pat, koridoriuje, — atsakė ji. — Amžius?

— Nežinau, — atsakė Danvortis. — Gal dvidešimt penkeri? Dirba Baliole ketverius metus.

Kaip išmanydamas jis atsakė ir į kitus klausimus, paskui dirstelėjo pro duris pasižiūrėti, ar neprisistatė Gilkraistas, tada nuskubėjo koridoriumi prie telefono ir paskambino į Brasenozę. Atsiliepė budintysis, kuris kaip tik puošė dirbtinę Kalėdų eglutę, pastatytą vestibiulyje ant pertvaros.

— Noriu pasikalbėti su Puhalskiu, — pasakė Danvortis vildamasis, kad atmintis neapgavo ir to pirmus metus dirbančio laboranto pavardė tikrai tokia.

— Jo čia nėra, — atsakė budintysis, laisvąja ranka kabindamas ant eglutės šakų sidabrinę girliandą.

— Ką gi, kai tik jis grįš, prašau, pasakykite, kad turiu kuo skubiau su juo pasikalbėti. Tai labai svarbu. Man reikia, kad jis iššifruotų užfiksuoto taško rodmenis. Aš būsiu… — Danvortis pabrėžtinai luktelėjo, kol budintysis pabaigs kabinti girliandą ir teiksis užrašyti jo diktuojamą numerį, ką šis galiausiai ir padarė — pakraigliojo numerį ant žaisliukų dėžutės dangtelio. — Jeigu skambindamas ten manęs neras, tegul paskambina į Universiteto ligoninės nukentėjusiųjų nuo nelaimingų atsitikimų skyrių. Kaip manote, kada jis galėtų grįžti?

— Sunku pasakyti, — numykė budintysis, išvyniodamas trapų angelą. — Kai kurie pasirodo keliomis dienomis anksčiau, bet dauguma — prieš pat semestro pradžią.

— Ką? Norite pasakyti, Puhalskio net nėra fakultete?

— Dar neseniai buvo. Turėjo aptarnauti tinklą kažkokiam „Medievalio” projektui, bet kai paaiškėjo, kad jo paslaugų nebereikia, išvažiavo namo.

— Tuomet pasakykite man jo namų adresą. Ir telefoną.

— Jis, man rodos, gyvena kažkur Velse, o adreso jums reikėtų prašyti fakulteto sekretorės, bet šiuo metu čia nėra ir jos.

— O kada parsiras ji?

— Negaliu pasakyti, pone. Ji išvažiavo į Londoną šio to nusipirkti Kalėdoms.

Danvortis susakė dar kupetą nurodymų budinčiajam, kuris klausydamasis tiesino angelui sparnus, paskui nutraukė ryšį ir susimąstė: ar įmanoma, kad per Kalėdų atostogas Oksforde būtų užsilikęs dar koks nors laborantas? Tikriausiai ne — juk kitaip ir Gilkraistas nebūtų pasitelkęs pirmus metus dirbančio asistento aptarnauti tinklą.

Vis dėlto Danvortis bandė paskambinti į Magdaleną, bet niekas neatsiliepė. Valandėlę pagalvojęs mėgino susisiekti su Baliolu, bet nieko nepešė ir ten. Tikriausiai Finčas kažkur blaškosi, rodydamas amerikiečių varpininkams varpus, galbūt nusitempė juos pasižiūrėti Didžiojo Tomo. Danvortis užmetė akį į laikrodį. Dar tik pusė trijų. Atrodė, kad jau gerokai vėliau. Gali būti ir taip, kad jie paprasčiausiai išėję papietauti.

Jis paskambino į Baliolo bendrabutį, bet ir ten niekas nekėlė ragelio. Tada patraukė atgal į laukiamąjį, tikėdamasis rasiąs ten Gilkraistą, bet šio niekur nebuvo matyti. Jo nebuvo — užtat buvo abu greitosios pagalbos gydytojai, jie šnekėjosi su ligoninės medicinos seserimi. Tikriausiai Gilkraistas jau bus išvykęs atgal į Brasenozę, kurti didingų kito, o gal ir dar kito perkėlimo planų. Galbūt kokiu trečiu bandymu jis sumanys nublokšti Kivriną į patį Juodosios Mirties sūkurį, siekdamas gauti ataskaitą iš tiesioginio stebėtojo lūpų.

— A, štai kur jūs, — sakė medicinos sesuo. — O aš jau baiminausi, kad suspėjote išvykti. Prašau, eime su manim.

Danvorčiui pasirodė, kad kreipiamasi į jį, tačiau paskui seserį pro duris į koridorių žengė ir abu medikai.

— Štai, čionai, — sakė ji, prilaikydama jiems duris; medikai nedelsdami suėjo vidun. — Ant stalelio su ratukais rasite arbatos, o tualetas štai ten.

— Kada galėsiu pasimatyti su Badriu Čauduriu? — išbėrė Danvortis prilaikydamas duris, kad slaugė negalėtųjų užtrenkti.

— Tuojau pas jus ateis daktarė Arens, — atsakė ji ir vis vien užtrenkė duris jam prieš nosį.

Gydytoja, susmukusi kėdėje, jau knapsėjo nosimi, rankas susibrukusi į kišenes. Vyriškis krapštėsi prie arbatos stalelio, kišo į tinklą elektrinio virdulio kištuką. Nė vienas iš jų, eidami į koridorių, ničnieko neklausė registratorės, taigi, pagalvojo Danvortis, tikriausiai jie elgiasi pagal kažkokias vidaus taisykles, nors nė nenutuokė, kodėl jiems prisireikė pasimatyti su Badriu. Ar kodėl jie iš viso atėjo čionai.

Šis laukiamasis buvo netgi kitame ligoninės korpuse nei nukentėjusių nuo nelaimingų atsitikimų skyrius. Tačiau čia stovėjo tokios pat klaikiai nepatogios kėdės kaip ir aname laukiamajame, tokie pat staliukai su paskleistais ant jų informaciniais lankstinukais, o virš arbatos stalelio kabojo tokia pat girlianda iš folijos, pritvirtinta plastikinėmis bugienio šluotelėmis. Tačiau čia nebuvo nė vieno lango, netgi langelio duryse. Visiškai uždara, privati patalpa — kaip tik tokia, kokioje ir tinka laukti blogų naujienų.

Danvortis sudribo į kėdę, staiga pasijuto labai pavargęs. Blogos naujienos. Galaižin kokia infekcija. Kraujo spaudimas — 96, pulsas — 120, temperatūra — 39,5. Vienintelis kitas Oksfordo laborantas išsitrenkęs namo į Velsą, o Besingeimo sekretorė rūpinasi kalėdiniais pirkiniais. O Kivrina klaidžioja kažkur 1320-uosiuose; nuo numatytos datos ją skiria ištisos dienos, gal net savaitės. O gal ir mėnesiai.

Gydytojas įsipylė į puodelį pieno, įsidėjo cukraus ir ėmė visa tai maišyti laukdamas, kol užvirs vanduo elektriniame virdulyje. Moteris, atrodė, užsnūdo.

Danvortis dėbsojo į ją ir galvojo apie laiko paklaidą. Badris suskubo pasakyti, kad, remiantis preliminariais apskaičiavimais, laiko vėlavimas minimalus, tačiau preliminarūs apskaičiavimai dar nieko nereiškia. Dar anksčiau Badris buvo sakęs, jog dviejų savaičių paklaida — visai tikėtina, ir tai atrodė pakankamai logiška.

Kuo toliau į praeitį permetamas istorikas, tuo didesnė paprastai būna vidutinė laiko paklaida. „Dvidešimtojo amžiaus” perkėlimai paprastai vėluodavo vos kelias minutes. „Aštuonioliktojo amžiaus” — kelias valandas. Magdalenoje vis dar vyko bandymai persikelti į Renesansą — be žmonių; jų laiko paklaida siekė nuo trijų iki šešių dienų.

Tačiau visa tai — tik vidutiniai duomenys. Sulig kiekvienu persikėlimu laiko paklaida būdavo vis kitokia, ir numatyti, kiek susivėlins bet kuris konkretus perkėlimas, buvo visiškai neįmanoma. „Devynioliktasis amžius” sykį prašovė ištisomis keturiasdešimt aštuoniomis paromis, o persikeliant į negyvenamas teritorijas, laiko paklaidos neretai ir išvis būdavo išvengiama.

Laiko skirtumas dažniausiai atrodydavo visiškai atsitiktinis, nulemtas kažkokios likimo užgaidos. Kai trečiame dešimtmetyje bandymais persikelti į dvidešimtąjį amžių, buvo mėginama nustatyti laiko paklaidos dėsningumus, juose dalyvavo ir pats Danvortis: stovėdamas tuščiame Baliolo kieme, jis buvo permestas į 1956-ųjų rugsėjo keturioliktąją, antrą valandą nakties, ir persikėlė vėluodamas vos tris minutes. Tačiau kai tuoj pat — antrą valandą aštuonios minutės — jį perkėlė pakartotinai, laiko paklaida jau siekė beveik dvi valandas — tąsyk Danvortis vos nedribtelėjo tiesiai ant galvos vienam vyresniųjų kursų studentui, patyliukais grįžtančiam į bendrabutį po mieste praūžtos nakties.

Juk gali būti ir taip, kad Kivriną nuo numatytos perkėlimo datos skiria kokie šeši mėnesiai, ir ji niekaip nebegali išsiaiškinti, kurią dieną jai reikia grįžti. Tad Badris tekinas ir atlėkė į užeigą pranešti, jog ją būtina susigrąžinti tuoj pat.

Į laukiamąjį įsiveržė Merė, vis dar su paltu. Danvortis atsistojo.

— Badris?.. — paklausė, baimindamasis atsakymo.

— Jis vis dar skyriaus palatoje, — atsakė ji. — Mums reikia jo NSA kortelės numerio, be to, Baliolo archyvuose nerandame jokių jo įrašų.

Žili jos plaukai vėl styrojo pasišiaušę į visas puses, bet visais kitais atžvilgiais ji atrodė nusiteikusi absoliučiai dalykiškai, kaip ir tuomet, kai su Danvorčiu aptarinėdavo jo studentus.

— Fakulteto darbuotojų sąraše jo ir neturi būti, — paaiškino Danvortis lengviau atsikvėpdamas. — Laborantai skiriami į atskirus fakultetus, bet samdo juos pats Universitetas.

— Vadinasi, jo duomenys turėtų būti Universiteto kanceliarijoje. Gerai. Gal žinai, ar pastarąjį mėnesį jis buvo išvykęs iš Anglijos?

— Prieš dvi savaites su „Devynioliktojo amžiaus” projektu lankėsi Vengrijoje. Po to nė kojos nebuvo iškėlęs iš Anglijos.

— O gal pas jį lankėsi kokie nors giminaičiai iš Pakistano?

— Jis nebeturi ten jokių artimųjų. Jis — trečios kartos emigrantas. Ar jau išsiaiškinai, ką jis pasigavo?

Klausimąjį praleidę pro ausis.

— O kur Gilkraistas ir Montoja? — paklausė.

— Pati sakei Gilkraistui, kad susitiksime ligoninėje, bet kai mane įgrūdo čia, jis dar nebuvo pasirodęs.

— O Montoja?

— Ji išėjo iškart po to, kai baigėsi perkėlimo procesas, — atsakė Danvortis.

— Gal numanai, kur ji dabar?

Lygiai tiek pat, kiek ir tu, pagalvojo Danvortis. Juk matei ją išeinančią taip pat, kaip ir aš.

— Tikriausiai išskubėjo atgal į Vitnį, prie savo kasinėjimų. Beveik visą laiką ji ir praleidžia ten.

— Kasinėjimų? — pakartojo Merė, tarsi nė girdėt negirdėjusi apie jokius kasinėjimus.

Kas dedasi? — sunerimo Danvortis. Kas ją apsėdo?

— Vitnis, — paaiškino jis. — Nacionalinio Paveldo ūkis. Ten ji kasinėja Viduramžių kaimą.

— Vitais… — pakartojo Merė, atrodė labai nelaiminga. — Jai teks tučtuojau prisistatyti čionai.

— Gal pamėginti jai paskambinti? — paklausė Danvortis, bet Merė jau nuskubėjo pas gydytoją, stoviniuojantį prie arbatos stalelio.

— Jums teks atgabenti kai ką iš Vitnio, — pasakė jam. Šis padėjo puodelį bei lėkštutę ir užsimetė striukę. — Iš Nacionalinio Paveldo kasinėjimų aikštelės. Lupę Montoją. — Ji drauge su juo išėjo pro duris.

Danvortis tikėjosi, kad ji, vos išdėsčiusi visus nurodymus, sugrįš. Nesulaukęs bandė eiti jos ieškoti. Tačiau Merės koridoriuje nebuvo. Nebuvo ir greitosios gydytojo. Danvortis sutiko tik slaugę iš nukentėjusių nuo nelaimingų atsitikimų skyriaus.

— Atleiskite, pone. — Ji užtvėrė jam kelią lygiai taip pat, kaip ir nukentėjusių nuo nelaimingų atsitikimų skyriaus registratorė. — Daktarė Arens prašė palaukti jos čia.

— Iš ligoninės aš niekur neišeisiu. Bet man reikia paskambinti savo sekretoriui.

— Su malonumu atnešiu jums telefoną, — tvirtai atsakė ji. Paskui atsigręžė ir nužvelgė koridorių.

Koridoriumi artėjo Gilkraistas ir Latimeras.

— …tikiuosi, panelei Engl pasitaikys proga stebėti ką nors mirštant, — kalbėjo Gilkraistas. — Keturioliktojo amžiaus žmonių požiūris į mirtį gerokai skyrėsi nuo mūsiškio. Mirtis jiems buvo įprasta ir dažna gyvenimo dalis; tų laikų žmonės net nejausdavo praradimo skausmo ar sielvarto…

— Pone Danvorti, — slaugė primygtinai timptelėjo jį už rankovės. — Gal malonėsite palaukti ten? Tuojau atnešiu jums telefoną.

Ji nuėjo pasitikti Gilkraisto ir Latimero.

— Prašau eiti su manimi, — ištarė ir nulydėjo juos į tą patį laukiamąjį.

— Aš — laikinai einantis istorijos fakulteto dekano pareigas, — pareiškė Gilkraistas, nudelbdamas tulžingu žvilgsniu Danvortį. — Tad aš ir esu atsakingas už Badrį Čaudurį.

— Taip, taip, pone, — slaugė nesiginčydama užtrenkė duris. — Daktarė Arens netrukus ateis pas jus.

Latimeras ant vienos kėdžių pasidėjo skėtį, ant gretimos patupdė Merės pirkinių krepšį. Panašu, kad jis nepatingėjo surinkti visus paketus, kuriuos Merė buvo išvertusi ant grindų. Danvortis pastebėjo pačiame viršuje kyšančią dėžutę su šaliku ir vieną kalėdinę pliauškynę.

— Nepavyko susigauti taksi, — vos atgaudamas kvapą sušniokštė Latimeras ir klestelėjo greta savo nešulių. — Teko važiuoti metro.

— Iš kur kilęs tasai jūsų laborantas asistentas, kuriam ketinote patikėti perkėlimą, — Puhalskis, ar kaip jį ten? — paklausė Danvortis. — Man reikia su juo pasikalbėti.

— Gal galėčiau paklausti, apie ką? — susiraukė Gilkraistas. — O gal pasinaudojęs proga, kad manęs nėra, jūs jau spėjote visiškai užvaldyti „Medievalį”?

— Būtina, kad kas nors iššifruotų taško nustatymo rodmenis: privalome įsitikinti, jog viskas gerai.

— O jūs netvertumėte džiaugsmu, jei paaiškėtų, kad gali nutikti kas nors negero, ar ne? Bandėte kaišioti pagalius mums į ratus nuo pat pradžių, kai tik ėmėme ruoštis šiam perkėlimui.

— Jei paaiškėtų, kad gali nutikti kas nors negero? — Danvortis nepatikėjo savo ausimis. — Kai kas negero jau atsitiko. Badris guli ligoninėje be sąmonės, o mes netgi nežinome, ar Kivrina tikrai yra ten ir tada, kur ir kada turėtų būti. Pats girdėjote, ką sakė Badris. Kažkas negerai su taško nustatymu. Taigi, privalome kuo skubiau išsikviesti kitą laborantą, kad išsiaiškintų, kas nutiko ne taip, kaip reikėtų.

— Nemanau, kad verta kreipti dėmesį į tai, ką kliedi žmogus, apsirijęs narkotikų, endorfinų ar dar galaižin ko, ką jis ten vartoja, — pareiškė Gilkraistas. — Ir dar, pone Danvorti, norėčiau priminti jums štai ką: vienintelė priežastis, dėl kurios šiame perkėlime kažkas galėjo sušlubuoti, tai — „Dvidešimtojo amžiaus” įsikišimas. Ponas Puhalskis kuo puikiausiai susidorojo su savo darbu. Vis dėlto, jums primygtinai reikalaujant, aš sutikau, kad jį pakeistų jūsų laborantas. Dabar jau visiškai aišku, kad be reikalo.

Virstelėjo durys; visi tuoj pat atsigręžė ir sužiuro į jas. Tai buvo slaugė — atnešė nešiojamą telefono aparatą, padavė Danvorčiui ir tuoj pat nėrė atgal.

— Privalau paskambinti į Brasenozę ir pranešti, kur esu, — pareiškė Gilkraistas.

Danvortis praleido jo žodžius pro ausis. Įjungė telefono vaizdo ekraną ir paskambino į Jėzų.

— Man reikia visų jūsų laborantų pavardžių bei namų telefono numerių, — išbėrė jis, kai ekrane pasirodė laikinai einančiosios direktoriaus sekretorės pareigas veidas. — Tikriausiai per atostogas nė vienas neliko čia, ar ne?

Ir iš tikrųjų — ne vieno laboranto Universitete nebuvo. Danvortis užsirašė pavardes bei telefono numerius ant vieno lankstinukų, padėkojo vyresniajai dėstytojai, padėjo ragelį ir tuoj pat vėl jį pakėlęs ėmėsi paeiliui rinkti numerius iš sąrašo.

Surinkęs pirmąjį numerį, išgirdo tankų pypsėjimą — numeris buvo užimtas. Pabandė kitą, bet užimtumo signalas įsijungė jam net nebaigus rinkti numerio. Galiausiai įsiterpė kompiuterinis balsas ir pranešė:

— Visos linijos užimtos. Pamėginkite skambinti vėliau.

Tada jis paskambino į Baliolą — ir į bendrabutį, ir į savo kabinetą. Nei čia, nei ten niekas nekėlė ragelio. Bene Finčas bus išsivežęs amerikiečius į Londoną pasiklausyti Big Beno?

Gilkraistas vis dar stoviniavo greta laukdamas, kada galės pats pasinaudoti telefonu. Latimeras tuo tarpu nukinkavo prie arbatos stalelio ir negrabiai stengėsi įkišti į rozetę elektrinio virdulio kištuką. Greitosios pagalbos gydytoja nusipurtė snaudulį ir šoko jam padėti.

— Ar jau baigėte skambinėti? — neištvėrė Gilkraistas.

— Ne, — atrėžė Danvortis ir dar kartą pabandė skambinti Finčui. Bergždžiai.

Jis padėjo ragelį.

— Noriu, kad išsikviestumėte savo laborantą atgal į Oksfordą kad ištrauktų Kivriną atgal. Tučtuojau. Kol ji dar nepasitraukė nuo plyšio.

— Norite? Jūs? — pasišiaušė Gilkraistas. — Gal galėčiau priminti, kad šitas perkėlimas — „Medievalio”, ne jūsų?

— Dabar jau visiškai nebesvarbu, kas organizavo perkėlimą — atsakė Danvortis, iš paskutiniųjų stengdamasis neužkunkuliuoti.

— Toks yra viso Universiteto priesakas: tučtuojau nutraukti perkėlimą jei tik iškyla bet kokių problemų.

— Norėčiau priminti jums dar ir tai, kad vienintelė problema, su kuria susidūrėme šio perkėlimo metu, yra jūsų nesugebėjimas deramai patikrinti, kokius kvaišalus vartoja jūsų laborantas. — Jis ištiesė ranką prie telefono. — Taigi, aš ir spręsiu, ar šį perkėlimą reikia nutraukti, o jei taip, tai — kada.

Suskambėjo telefonas.

— Alio! Gilkraistas, — atsiliepė Gilkraistas. — Tuojau. — Jis padavė telefoną Danvorčiui.

— Pone Danvorti! — skambino Finčas, atrodė visiškai nusigalavęs. — Ačiū Dievui. Apskambinau visur, kur tik įmanoma. Nepatikėsite, su kokiomis problemomis teko susidurti.

— Užgaišau, sutrukdė reikalai, — pasiskubino įsiterpti Danvortis, kol Finčas nepradėjo smulkiai dėstyti visų problemų. — O dabar įdėmiai paklausyk. Tuojau pat nueik į kanceliariją ir surask Badrio Čaudurio darbo sutarties bylą. Jos reikia daktarei Arens. Skubiai. Paskambink jai. Ji čia, ligoninėje. Primygtinai prašyk pasikalbėti su ja pačia. Ji pasakys, kokios informacijos jai reikia iš tos bylos.

— Gerai, pone, — atsakė Finčas, prisitraukė užrašų knygutę, stvėrė pieštuką ir ėmė skubiai skrebenti.

— Kai tik susitvarkysi su šituo, tučtuojau eik į Naująją Kolegiją, susirask vyresnįjį dėstytoją. Pasakyk jam, kad turiu nedelsiant su juo pasikalbėti, duok jam šitą telefono numerį. Pasakyk jam: ypatingas atvejis, privalome kaip įmanoma greičiau surasti Besingeimą. Būtina, kad jis kuo skubiau grįžtų į Oksfordą.

— Nejaugi manote, kad jam tai pavyks, pone?

— Ką tai reiškia? Ar Besingeimas atsiuntė kokią žinią? Jam kas nors atsitiko?

— Kiek žinau — ne, pone.

— Na, tuomet jis be jokios abejonės galės parvykti. Juk jis paprasčiausiai kažkur nulindo, norėdamas įmerkti meškerę. Neturėjo jokių skubių reikalų. O tu, po to, kai pakalbėsi su vyresniuoju dėstytoju, apklausinėk visus studentus ir darbuotojus, kiek tik jų sutiksi. Galbūt kas nors bent miglotai nutuokia, kur tasai Besingeimas žvejoja. Tuo pačiu išsiaiškink, ar Oksforde šiuo metu yra kas nors iš jų laborantų.

— Supratau, pone, — atsakė Finčas. — Bet ką man daryti su amerikiečiais?

— Turėsi pasakyti jiems, jog man labai gaila — atsiprašyk už mane, kad taip ir nepavyko su jais susitikti, tačiau man sutrukdė tikrai neatidėliotini reikalai. Juk jie ketvirtą valandą turi išvažiuoti į Elį, tiesa?

— Taip, turėjo išvažiuoti, bet…

— Bet — kas?

— Na, matote, pone, aš nusivedžiaujuos pasižiūrėti Didžiojo Tomo ir senosios Merstono bažnyčios bei viso kito, bet kai norėjome nuvažiuoti į Iflį, mus sulaikė.

— Ką? — nepatikėjo Danvortis. — Kas sulaikė?

— Policija, pone. Visur pastatytos užtvaros. Nežinau, ką daryti: amerikiečiai labai smarkiai sielojasi dėl to varpelių koncerto.

— Užtvaros? — vis dar neatitoko Danvortis.

— Taip, pone. Kelias A4158 užtvertas. Ką man daryti? Gal apgyvendinti amerikiečius Salvine, pone? Tiesa, šiaurinėje laiptinėje gyvena Viljamas Gadsonas ir Tomas Geilis, bet Basevis šiuo metu perdažomas.

— Palauk, nieko nesuprantu, — pasakė Danvortis. — Tai kodėl jus sulaikė?

— Dėl karantino, — atsakė Finčas akivaizdžiai nustebęs. — O gal įkurdinti juos Fišeryje? Tiesa, per atostogas ten nešildoma, bet jie galėtų užsikurti židinius.

„DOMESDAY BOOK”, IŠŠIFRUOTA STENOGRAMA

(000618 — 000735)

Sugrįžau prie perkėlimo plyšio. Jis šiek tiek atokiau nuo kelio. Ketinu nutempti vežimą ant kelio, tada tikimybė, jog mane kas nors suras, bus didesnė, bet jei per artimiausią pusvalandį kelyje niekas nepasirodys, tuomet eisiu į Skendgeitą — jau žinau, kur jis yra, dėkui varpams, kviečiantiems žmones mišparų.

Laiko pokyčio pasekmes jaučiu gana stipriai. Bjauriai skauda galvą, krečia šaltis. Tai vargina kur kas labiau, nei tikėjausi, prisiklausiusi Badrio ir daktarės Arens. Ypač kamuoja galvos skausmas. Džiaugiuosi, kad kaimas netoli.

5

Karantinas. Na žinoma, pagalvojo Danvortis. Greitosios pagalbos gydytojas išsiunčiamas pargabenti Montojos. Merės kamantinėjimai apie galimus svečius iš Pakistano. Jie visi, suvaryti į šį uždarą, izoliuotą kambarėlį, kurio duris budriai sergsti skyriaus slaugė. Na žinoma.

— Tai kaip? Ar Salivanas tiks? Amerikiečiams? — klausinėjo Finčas.

— Ar policija pasakė, kodėl paskelbtas kara… — Jis nutilo. Gilkraistas įdėmiai stebėjo jį, bet Danvortis nemanė, kad iš savo vietos jis gali matyti ir telefono ekraną. Latimeras tuo tarpu bruzdėjo prie kavos staliuko, bergždžiai stengdamasis atplėšti cukraus pakelį. Greitosios pagalbos gydytoja vėl užmigo. — Ar policija pasakė, kodėl imtasi šitokių atsargumo priemonių?

— Ne, pone. Pasakė tik tiek, kad karantinas paskelbtas Oksforde bei apylinkėse ir kad nurodymų reikia kreiptis į Sveikatos apsaugos ministeriją.

— Ar teiravaisi ten?

— Taip, pone. Bandžiau. Bet prisiskambinti visiškai neįmanoma. Visos tarpmiestinio ryšio linijos užimtos. Amerikiečiai irgi mėgino prisiskambinti į Elį, atšaukti koncertą, bet linijos užkimštos taip, kad neprasibrausi.

Oksfordas ir apylinkės… Tai reiškia, kad sustabdytas ir metro, ir greitasis traukinys į Londoną. Užblokuoti ir visi keliai. Nenuostabu, kad įkaito visos telefono linijos…

— Kada tai nutiko? Kelintą valandą ruošėtės važiuoti į Iflį?

— Buvo truputis po trijų, pone. Nuo tada ir skambinėjau visur, kur pakliuvo, mėgindamas surasti jus, o paskui pagalvojau, kad jūs tikriausiai jau žinote. Paskambinau į universiteto ligoninę, paskui pradėjau skambinti ir į visas kitas.

O aš nieko apie tai nežinojau, pagalvojo Danvortis. Jis bandė prisiminti, kokių sąlygų reikalaujama, kad būtų skelbiamas karantinas. Ankstesniais reikalavimais karantiną reikėjo skelbti kiekvienu „neatpažintos ligos arba įtariamo užkrato” atveju, tačiau toks įsakas buvo išleistas pirmaisiais metais po Pandemijos, kai niekas dar negalėjo atsigauti nuo isterijos. Vėliau reikalavimai kas keletą metų būdavo peržiūrimi ir vis labiau atskiedžiami, tad Danvortis nė nebežinojo, kokios karantino sąlygos galioja dabar.

Tačiau žinojo, kad prieš keletą metų nuostata skambėjo šitaip: „Karantinas skelbiamas tada, kai neabejotinai diagnozuojamas pavojingos užkrečiamos ligos atvejis”, kadangi laikraščiai sukėlė nemenką triukšmą, kai viename Ispanijos miestelyje ištisas tris savaites nekontroliuojamas siautė Lasos virusas. Vietiniai gydytojai net neatliko analizės ir nenustatė viruso tipo, o visas sujudimas baigėsi reikalavimais sugriežtinti nuostatas, tik Danvortis nežinojo, ar tai ir buvo padaryta.

— Gal vis dėlto skirti jiems kambarius Salvine, pone? — kažkelintą kartą klausė Finčas.

— Taip. Ne. Kol kas įkurdink juos bendrajame jaunesniųjų studentų kambaryje. Ten jie galės tilindžiuoti savo varpeliais, ar ką jie ten daro. O tu tuo tarpu surask Badrio bylą ir duokš ją šen. Jei visos telefono linijos bus užimtos, skambink tiesiog čionai. Net jei daktarės Arens čia nebus, būsiu aš. O paskui sužinok ką nors apie Besingeimą. Labai svarbųjį surasti, svarbiau nei bet kas kita. Kur nors iškaišioti amerkiečius galėsi ir vėliau.

— Jie labai susikrimtę, pone.

Aš irgi, pagalvojo Danvortis.

— Pasakyk amerikiečiams, kad aš išsiaiškinsiu, ką šiomis aplinkybėmis galima nuveikti jų labui, tada perskambinsiu. — Jis dar valandėlę žiūrėjo į temstantį ekraną.

— Netveriate savame kailyje laukdamas, kada galėsite informuoti Besingeimą apie tai, ką laikote „Medievalio” nesėkme, tiesa? — sujudo Gilkraistas. — Jums nė motais netgi ta aplinkybė, kad pavojų šiam perkėlimui sukėlė būtent jūsų laborantas, prisirijęs narkotikų, — galite nėmaž neabejoti, apie šį faktą ponui Besingeimui aš pats pranešiu iš karto, kai tik jis sugrįš.

Danvortis dirstelėjo į rankinį laikrodį. Pusė penkių. O Finčas sakė, kad kelyje juos sustabdė šiek tiek po trijų. Vadinasi, maždaug prieš pusantros valandos. Per pastaruosius metus Oksforde tik du kartus skelbtas laikinas karantinas. Vienu atveju paaiškėjo, kad įtarimų sukėlęs atvejis — tik alerginė reakcija į injekciją, o kitu — ir išvis niekas, mokinukų pokštai. Abiem atvejais karantinas buvo atšauktas iškart po to, kai paaiškėjo kraujo tyrimų rezultatai, o tam nesugaišta nė ketvirčio valandos. Merė Badrio kraujo mėginius paėmė dar greitosios pagalbos automobilyje. Danvortis pats matė, kaip greitosios gydytojas atidavė mėgintuvėlius ištirti, vos jie atvažiavo į traumatologinį skyrių. Taigi, atlikti visas analizes ir gauti rezultatus laiko pakako su kaupu.

— Esu tikras, ponui Besingeimui taip pat bus labai įdomu išgirsti apie tai, jog kaip tik jūsų nesugebėjimas ištirti savojo laboranto sveikatos būklę ir sukėlė pavojų šiam perkėlimui, — kalbėjo Gilkraistas.

Danvortis manė turėjęs ir pats atpažinti infekcijos simptomus: kritęs Badrio kraujo spaudimas, dusulingas kvėpavimas, pakilusi temperatūra. Merė dar greitosios automobilyje užsiminė, kad, esant tokiai aukštai temperatūrai, neišvengiamai tenka įtarti infekciją, tačiau Danvortis pamanė, kad ji turi omeny kokį nors lokalizuotą užkratą, galbūt stafilokoką, o gal supūliavusį apendicitą. Tad kokia liga galėjo pakirsti Badrį? Raupai ir vidurių šiltinė galutinai išnaikinti dar dvidešimtajame amžiuje, poliomielitas — šiame. Antikūnų tyrimai nepalikdavo jokių galimybių bakterijoms, o priešvirusiniai preparatai buvo tokie efektyvūs, kad visi jau spėjo ir pamiršti, kas yra peršalimo ligos.

— Iš tiesų, labai jau keista, kad jūs, taip susirūpinęs saugumo priemonėmis, kurių ėmėsi „Medievalis”, patys užmiršote atlikti kai ką, kas, regis, akivaizdu — net nepatikrinote, ar jūsų laborantas nevartoja narkotikų, — varė savo Gilkraistas.

Tikriausiai tai kokia nors trečiojo pasaulio liga. Ne veltui Merė klausinėjo, ar jis nebuvo išvykęs už Sandraugos ribų ir apie galimus svečius iš Pakistano. Tačiau Pakistanas juk nepriskiriamas trečiajam pasauliui, o Badris tikrai niekur negalėjo išvykti iš Sandraugos, nepasiskiepijęs nuo pačių įvairiausių ligų. Be to, ir iš Europos Bendrijos jis nė kojos nebuvo iškėlęs. Išskyrus tą vieną persikėlimą į Vengriją, jis visą semestrą niekur nebuvo pajudėjęs iš Anglijos.

— Norėčiau ir aš pasinaudoti telefonu, — kalbėjo Gilkraistas. — Visiškai sutinku, kad mums reikia surasti Besingeimą — pats metas vėl imtis vadovauti jam.

Telefoną tebelaikė apsiglėbęs Danvortis. Net sumirksėjo nustebęs, kai išvydo jį vis dar savo rankoje.

— Bene ketinate man sutrukdyti paskambinti Besingeimui? — pasišiaušė Gilkraistas.

Latimeras atsistojo.

— Kas čia dedasi? — paklausė ištiesęs rankas, tarsi baimindamasis, kad Danvortis gali čia pat susmukti. — Kas atsitiko?

— Badris nieko nevartojo, — pasakė Danvortis Gilkraistui. — Jis susirgo.

— Niekaip nesuprantu, kaip galite šitai tvirtinti, net neatlikę būtinų tyrimų, — pareiškė Gilkraistas, iškalbingai žvelgdamas į telefoną.

— Paskelbtas karantinas, — paaiškino Danvortis. — O tai neabejotinai reiškia kokią nors užkrečiamą ligą.

— Tai virusas, — tarpduryje išdygo Merė. — Kol kas dar nepavyko jo atpažinti, tačiau pirminiai tyrimų rezultatai neabejotinai byloja apie virusinę infekciją.

Ji buvojau atsisagsčiusi paltą, ir šis, kai ji protekine įdundėjo į patalpą, plaikstėsi jai už nugaros visai kaip Kivrinos apsiaustas. Merė atsinešė laboratorinį padėklą, apkrautą kažkokiais instrumentais bei popieriaus paketėliais.

— Tyrimai rodo, jog tai veikiausiai bus gleivinės virusas — miksovirusas, — pasakė ji, dėdama padėklą ant vieno stalų kambario gale. — Badrio simptomai jį atitinka: stiprus karščiavimas, dezorientacija, galvos skausmas. Nekelia abejonių, kai tai — ne retrovirusas ir ne pikomavirusas, kas yra gera žinia, tačiau praeis dar šiek tiek laiko, kol atpažinsime jį tiksliai.

Ji pristūmė prie stalo porą kėdžių, ant vienos klestelėjo pati.

— Mes perspėjome Pasaulinį gripo centrą Londone ir nusiuntėme jiems pavyzdžius identifikavimui bei sekvencijos nustatymui. Kol negausime pozityvaus identifikacijos patvirtinimo, paskelbtas laikinas karantinas, laikantis NSA reikalavimų galimų epidemijos sąlygų atveju.

Ji išsitraukė porą impregnuotų pirštinių.

— Epidemijos sąlygų! — riktelėjo Gilkraistas, nudelbdamas nuožmiu žvilgsniu Danvortį, tarsi kaltindamas šį tyčia suorganizavus karantiną, kad tik sukompromituotų „Medievalį”.

— Galimų epidemijos sąlygų, — pataisė jį Merė, atplėšdama vieną popierinių paketų. — Kol kas nėra nė kalbos apie kokią nors epidemiją. Badrio atvejis — vis dar vienintelis. Patikrinome Bendrijos kompiuterių duomenų bankuose — iki šiol nebūta daugiau susirgimų, kuriems pasireikštų tokie pat kaip Badrio simptomai, kas irgi yra gera žinia.

— Kaip jis galėjo susigriebti virusinę infekciją? — paklausė Gilkraistas, vis dar varstydamas žvilgsniu Danvortį. — Panašu, kad ponas Danvortis nepasirūpino patikrinti ir šito.

— Badris — Universiteto darbuotojas, — atsiliepė Merė. — Jis turėjo praeiti įprastą semestro pradžios medicininę apžiūrą ir gauti visus priešvirusinius skiepus.

— Turėjo? Tai jūs net nežinote? — pasibaisėjo Gilkraistas.

— Raštinė uždaryta Kalėdoms, — atsakė Merė. — Susisiekti su registratoriumi man taip ir nepavyko, o neturėdama Badrio NSA numerio, negaliu pakelti jo kortelės.

— Nusiunčiau savo sekretorių į mūsiškę kanceliariją, galbūt ten jie turi Universiteto bylų kopijas, — pasakė Danvortis. — Bent jau kortelės numerį tikrai turėtume išsiaiškinti.

— Gerai, — atsakė Merė. — Kai tik sužinosime, kada ir kokius priešvirusinius skiepus gavo Badris, galėsime kur kas daugiau pasakyti ir apie tai, su kokiu virusu susidūrėme dabar. Gali būti, kad jo ligos istorijoje įrašytas koks nors nenormalios reakcijos į skiepus atvejis, be to, negalima atmesti ir tokios tikimybės, kad jis dėl kokių nors priežasčių praleido kasmetinį skiepijimą. Gal žinote, kokio jis tikėjimo, pone Danvorti? Ar nebus naujasis indusas?

Danvortis papurtė galvą.

— Ne, jis priklauso anglikonų bažnyčiai.

Danvortis suprato, ką turi omeny Merė. Naujieji indusai laikėsi nuostatos, kad šventa yra bet kokia gyvybė, taigi, žudyti negalima nieko, įskaitant virusus, jei tik virusus iš tikrųjų įmanoma „žudyti”. Naujieji indusai atsisakydavo bet kokių skiepų ar vakcinų. Universitetas, gerbdamas jų religinius įsitikinimus, šito iš jų primygtinai ir nereikalaudavo, tačiau jiems nebūdavo leidžiama gyventi fakultetų bendrabučiuose.

— Badris turėjo visas semestro pradžioje būtinas pažymas. Be jų niekas nebūtų leidęs jam nė piršto kišti prie tinklo.

Merė linktelėjo, tarsi tos pačios išvados jau būtų priėjusi pati.

— Kaip jau sakiau, labai panašu į kažkokią anomaliją.

Gilkraistas žiojosi dar kažką sakyti, bet taip ir nepasakė — atsidarė durys. Vidun įėjo ta pati slaugė, kuri saugojo duris iš anos pusės; ji dėvėjo chalatą ir kaukę, impregnuotomis pirštinėmis apmautose rankose nešėsi saują pieštukų ir pluoštą popierių.

— Būtina imtis atsargumo priemonių, — prašneko ji, — taigi, visus tuos, kurie bendravo su ligoniu, privalome patikrinti, ar nepradėjo formuotis antikūnai. Visiems jums pamatuosime temperatūrą ir paimsime kraujo mėginius. Be to, kiekvienas surašykite asmenis, su kuriais buvote susidūrę patys, ir su kuriais buvo susidūręs ponas Čauduris.

Slaugė padavė kelis popieriaus lapus bei pieštuką Danvorčiui. Viršutinis buvo ligoninės priėmimo blankas. Kito viršuje puikavosi užrašas: „Pirminiai kontaktai”; lapas buvo padalintas į grafas: pavardė, vieta, laikas. Ir galiausiai paskutinis lapas buvo toks pat kaip ir antrasis, tik įvardytas „Antriniai kontaktai”.

— Kadangi Badris kol kas — vienintelis mūsų ligonis, jį ir laikysime atskaitos tašku, — paaiškino Merė. — Mes dar nežinome, kaip pernešamas užkratas, taigi surašykite visus, kurie vienaip ar kitaip bendravo su Badriu, net jei kontaktas truko labai trumpai. Visus, su kuo jis kalbėjosi, ką lietė ar kaip kitaip buvo susidūręs.

Danvorčiui prieš akis staiga šmėkštelėjo labai jau ryškus vaizdas: Badris pasilenkęs prie Kivrinos, pataiso jos rankovę, stumteli ranką…

— Kitaip sakant, visus, kurie galėjo užsikrėsti, — pridūrė Merė.

— Įskaitant ir mus visus, — įsiterpė greitosios gydytoja.

— Taip, — atsakė Merė.

— Ir Kivriną, — tarstelėjo Danvortis.

Akimirką atrodė, kad Merė net nesusigaudo, kas ta Kivrina.

— Panelė Engl gavo visą spektrą priešvirusinių skiepų, sustiprintos ir jos kamieninės ląstelės, — pasakė Gilkraistas. — Jai neturėtų grėsti joks pavojus, argi ne taip?

Daktarė Arens dvejojo vos akimirką.

— Taip. Juk ir su Badriu iki pat šio ryto ji visai nebendravo, tiesa?

— Ponas Danvortis savojo laboranto paslaugas man pasiūlė prieš dvi dienas, — pasakė Gilkraistas, kone plėšte išplėšdamas popieriaus lapus ir pieštuką slaugei, kuri jam juos atkišo, iš rankų. — Savaime suprantama, aš net neabejojau, kad ponas Danvortis laikėsi tų pačių saugumo reikalavimų kaip ir „Medievalis”, kad jo laborantas — tikrai patikimas. Vis dėlto išaiškėjo, kad į saugumo priemones jis tiesiog numojo ranka. Galite neabejoti, pone Danvorti, apie šitokį jūsų aplaidumą Besingeimui tikrai bus pranešta.

— Jei Kivrina su Badriu susidūrė tiktai šį rytą, jai tikrai negrėsė pavojus užsikrėsti, — patikino Merė. — Pone Gilkraistai, gal malonėsite čionai? — Ji mostelėjo į kėdę; Gilkraistas priėjo ir atsisėdo.

Merė paėmė iš slaugės pluoštą popierių ir kilstelėjo tą, kurio viršuje buvo užrašas „Pirminiai kontaktai”.

— Bet kuris asmuo, su kuriuo Badris buvo susidūręs tiesiogiai, priskirtinas pirminių kontaktų kategorijai. O bet kuris žmogus, su kuriuo bendravote jūs — antrinių. Taigi norėčiau, kad šiame lape surašytumėte visus atvejus, kada buvote susidūrę su Badriu Čauduriu per pastarąsias tris dienas, o taip pat — ir visus kitus jo kontaktus, kuriuos tik žinote. O šitame lape, — ji kilstelėjo popierių, įvardytą „Antriniai kontaktai”, — surašykite, su kuo bendravote patys, taip pat — ir kontakto laiką. Pradėkite nuo paskutiniojo ir išvardykite visus atgaline tvarka.

Ji įbruko Gilkraistui į bumą termometrą, nulupo popierinę juostelę, prilaikančią nešiojamą monitorių, ir pritvirtino šį jam prie riešo. Slaugė tuo tarpu išdalijo popierius Latimerui ir greitosios gydytojai. Danvortis sėdo pildyti savųjų lapų.

Ligoninės priėmimo forma prašė įrašyti vardą, Nacionalinės sveikatos apsaugos kortelės numerį ir surašyti viso gyvenimo ligų istoriją, ką, pasinaudojus NSA numeriu, būtų galima sužinoti nepalyginamai tiksliau, nei sugebės prisiminti jis pats. Persirgtos ligos. Patirtos operacijos. Skiepai. Jei Merė taip ir nežino Badrio NSA numerio, vadinasi, jis vis dar tyso be sąmonės.

Danvortis net nenutuokė, kurią dieną skiepijosi privalomais semestro pradžios skiepais. Tad šią grafą tik paženklino klaustukais ir ėmėsi „Pirminių kontaktų” lapo. Pirmąją įrašė savo paties pavardę. Paskui — Latimerą, Gilkraistą, abu greitosios medikus. Jų pavardžių jis nežinojo, o moteris jau vėl knapsėjo nosimi. Rankas buvo sukryžiavusi ant krūtinės, popierių pluoštą gniaužė saujoje. Danvortis suabejojo, ar reikia įrašyti ligoninės gydytojus bei slauges, kurie priėmė atvežtą Badrį. Užrašė „Nukentėjusiųjų nuo nelaimingų atsitikimų skyriaus darbuotojai” ir padėjo klaustuką. Montoja.

Ir Kivrina, kuriai, pasak Merės, tikrai negrėsė joks pavojus užsikrėsti. „Kažkas negerai”, — spėjo pasakyti Badris. Ar turėjo omeny kaip tik šią infekciją? Ar mėgindamas užfiksuoti jos buvimo tašką, jis pagaliau suprato sergąs ir tekinas pasileido į užeigą pasakyti jiems, kad galėjo užkrėsti Kivriną?

Užeiga. Ten nebuvo nė gyvos dvasios, išskyrus barmeną. Ir dar Finčas, bet šis išėjo anksčiau, nei atskubėjo Badris. Danvortis kilstelėjo popierių, įrašė Finčąprie „Antrinių kontaktų”, tada grįžo prie pirmojo ir įrašė: „Barmenas, „Avinėlio ir kryžiaus” užeiga”. Taip, baras iš tikrųjų buvo tuščias, tačiau štai gatvė — toli gražu. Danvortis puikiai prisiminė, kaip Badris skubėdamas alkūnėmis skynėsi kelią per kalėdinę minią, kaip įsirėžė į moterį su violetinėmis gėlėmis išmargintu skėčiu, kaip prasibrovė pro senuką ir mažą berniuką su baltu terjeru. „Surašykite visus, su kuriais jis buvo susidūręs”, — liepė Merė…

Jis dirstelėjo į Merę, kuri laikė pirštais suspaudusi Gilkraisto riešą, kita ranka kruopščiai pildydama kortelę. Nejaugi ji ketina ištirti kraują ir pamatuoti temperatūrą visiems, kurie paklius į sąrašus? Juk tai visiškai neįmanoma! Bėgdamas iš užkandinės atgal į Brasenozę, Badris lietė, kliudė, iškvėpė orą tiesiai į veidą dešimtims žmonių, kurių, vėl sutikę, nebeatpažintų nei Danvortis, nei pats Badris. Be jokios abejonės, pro lygiai tokią pat minią Badris brovėsi ir skubindamasis į barą, o kiek kontaktų visi jo kliudytieji galėjo turėti sausakismose parduotuvėse?

Jis užrašė: „Daugybė praeivių Didžiojoje gatvėje”, tada nubrėžė liniją ir pabandė prisiminti, kokiomis dar aplinkybėmis matęs Badrį. Aptarnauti tinklą paprašė jo vos prieš dvi dienas — tada, kai iš Kivrinos sužinojo, kad šias pareigas Gilkraistas ketina skirti pirmus metus dirbančiam asistentui.

Kai Danvortis paskambino Badriui, šis buvo ką tik grįžęs iš Londono. Tą dieną Kivrina praleido ligoninėje — jai buvo atliekami paskutinieji tyrimai. Tai gerai. Ligoninėje su Badriu ji tikrai negalėjo susidurti, o prieš tai jis buvo Londone.

Antradienį Badris apsilankė pas Danvortį, norėdamas pranešti, kad peržiūrėjo visas naujoko apskaičiuotas koordinates ir išsamiai patikrino sistemas. Danvorčio jis nerado, tad paliko raštelį. Kivrina Baliole lankėsi irgi antradienį, rodė savo kostiumą, tačiau ji buvo atėjusi iš pat ryto. O Badris raštelyje tvirtino visą rytą praleidęs prie tinklo. Savo ruožtu Kivrina pasakė po pietų eisianti į Bodlio biblioteką susitikti su Latimeru. Tačiau po to ji galėjo nueiti ir prie tinklo arba galėjo apsilankyti ten, prieš eidama pas Danvortį parodyti kostiumo.

Virstelėjo durys, vidun, slaugės raginama, įgriuvo Montoja. Jos teroristo striukė ir džinsai buvo permirkę. Matyt, lauke vis dar tebelijo.

— Kas čia dedasi? — paklausė ji Merės, kuri lipdė etiketę ant stiklinio buteliuko su Gilkraisto krauju.

— Atrodo, — pareiškė Gilkraistas, prispausdamas prie dilbio vatos gumulėlį ir atsistodamas, — kad ponas Danvortis nesugebėjo patikrinti, ar jo laborantas, prieš imdamasis aptarnauti tinklą, yra gavęs visus privalomus skiepus, tad šis dabar guli ligoninėje su 39,5 laipsnių temperatūra. Tikriausiai jį bus pakirtusi kokia nors egzotiška karštinė.

— Karštinė? — suglumo Montoja. — Argi 39,5 — ne pernelyg žema temperatūra?

— Pagal Farenheito skalę tai būtų 103 laipsniai, — paaiškino Merė, statydama kraujo buteliuką į specialų dėklą. — Tai, ką susigriebė Badris, gali būti užkrečiama. Taigi privalau atlikti kai kuriuos tyrimus, o jūs visi — surašyti visus savo ir Badrio kontaktus.

— Gerai, — pareiškė Montoja, klestelėjo į Gilkraisto ką tik atlaisvintą vietą ir gūžtelėjimu nusimetė striukę. Merė tamponu apšluostė jai ranką, prie vienkartinės adatos pritvirtino švarų buteliuką. — Apsisukime kuo greičiau. Man reikia tuojau pat grįžti prie kasinėjimų.

— Grįžti tu negalėsi, — atsiliepė Gilkraistas. — Negi dar negirdėjai? Paskelbtas karantinas — gali padėkoti ponui Danvorčiui už jo nerūpestingumą.

— Karantinas? — Montoja taip trūktelėjo ranką, kad Merė net nepataikė įdurti. Atrodė, kad tikimybė užsikrėsti kažin kokia liga Montojai nepadarė didesnio įspūdžio, užtat žinia apie karantiną — dar ir kokį. — Man būtiniausiai reikia grįžti atgal, — ji kreipėsi į Merę. — Ar norite pasakyti, kad įklimpsiu čia?

— Bent jau tol, kol gausime kraujo tyrimų rezultatus, — atsakė Merė, ieškodama stambesnės venos adatai įsmeigti.

— O kiek laiko tai truks? — paklausė Montoja, stengdamasi pažvelgti į laikrodį, užsegtą ant tos pačios rankos, prie kurios triūsė Merė. — Tas vyrukas, kuris atitempė mane čionai, neleido net uždangstyti radimvietės ar išjungti šildytuvų, o lietus ten kliokia kaip iš kiauro vamzdžio. Jeigu nenusigausiu ten kaip įmanoma greičiau, vietoj kasinėjimų ploto turėsime ežerą.

— Užtruksime tiek, kiek prireiks laiko paimti visų jūsų kraujo pavyzdžius ir ištirti antikūnų juose kiekį, — atsakė Merė. Montoja tikriausiai suvokė, ką Merė nori tuo pasakyti, nes staiga ištiesė ranką, stengdamasi visiškai nejudinti. Merė privarvino buteliuką jos kraujo, pamatavo temperatūrą, užsegė kraujospūdžio matuoklio apyrankę. Danvortis stebėjo ją ir slapčiomis svarstė, kiek galima pasikliauti Merės žodžiais. Juk nepasakė, kad tada, kai tyrimų rezultatai bus gauti, Montoja galėsianti išvykti — pasakė tik tiek, kad iki tol ji privalėsianti būti čia. O kas paskui? Gal visus juos sukiš į izoliatoriaus palatą? Drauge ar atskirai? O gal paskirs kokį nors gydymą? Arba prasimanys dar kokius nors tyrimus?

Merė nuėmė kraujospūdžio matuoklio apyrankę Montojai nuo rankos ir padavė jai paskutinį popierių pluoštelį.

— Pone Latimerai. Jūsų eilė.

Latimeras atsistojo, saujoje sugniaužęs savuosius popierius. Suglumęs pažvelgė įjuos, padėjo ant kėdės, ant kurios ką tik sėdėjo pats, žengė Merės link. Tačiau pusiaukelėje sustojo, apsisuko ir grįžo paimti Merės pirkinių krepšio.

— Štai, palikote jį Brasenozėje, — pasakė, tiesdamas krepšį Merei.

— O, ačiū, — padėkojo ji. — Gal padėtumėte jį prie stalo? Aš negaliu liesti, šitos pirštinės sterilios.

Latimeras padėjo krepšį ant žemės, krepšys šiek tiek pasviro. Ant grindų nusidriekė išslydęs šaliko galas. Latimeras kuo stropiausiai sugrūdo j į atgal.

— Man visiškai išrūko iš galvos, kad palikau jį ten, — pasakė Merė, nenuleisdama akių nuo Latimero. — Per visą tą sujudimą… — Staiga ji pirštinėta ranka užsidengė bumą. — Dievulėliau! Kolinas! Juk aš visiškai jį užmiršau! Kiek dabar valandų?

— Aštuonios po keturių, — atsakė Montoja, net nežvilgtelėjusi į laikrodį.

— O jis turėjo išlipti iš traukinio trečią! — Merė pašoko, dėkle sužvangėjo buteliukai su krauju.

— Gali būti, kad, nesutikęs tavęs stotyje, jis patraukė tiesiai į tavo butą, — pakišo mintį Danvortis.

Merė papurtė galvą.

— Jis išvis pirmą kartą atvažiuoja į Oksfordą. Todėl ir turėjau jį pasitikti. Bet jis visiškai išgaravo man iš galvos, — pridūrė ji tarsi pati sau.

— Ką gi, tuomet jis tikriausiai vis dar trainiojasi kažkur metro stotyje, — pasakė Danvortis. — Gal nori, kad nueičiau jo pasiimti?

— Ne, — atsakė ji. — Tu gali būti užsikrėtęs.

— Tuomet paskambinsiu į stotį. Gali pasakyti jam, kad sėstų į taksi ir važiuotų tiesiai čionai. Kur jis turėjo išlipti? Kormarkete?

— Taip, Kormarkete.

Danvortis surinko informacijos numerį, iš trečio karto prisiskambino, tada ekrane pasirodžiusiu numeriu paskambino į stotį. Linija buvo užimta. Danvortis spustelėjo atjungimo mygtuką, surinko numerį dar kartą.

— Ar Kolinas — jūsų vaikaitis? — paklausė Montoja. Popierius ji jau buvo padėjusi į šalį. Visi kiti, regis, nekreipė jokio dėmesio į naują įvykių posūkį. Gilkraistas pildė blankus, smaigstydamas juos piktais žvilgsniais, tarsi jie būtų dar vienas aplaidumo ir nekompetencijos pavyzdys. Latimeras kantriai sėdėjo prie staliuko atraitota rankove. Greitosios pagalbos gydytoja ramiai tebemiegojo.

— Kolinas — mano antros eilės vaikaitis, dukterėčios sūnus, — paaiškino Merė. — Turėjo atvažiuoti metro praleisti su manim Kalėdų atostogų.

— O kada buvo paskelbtas karantinas?

— Dešimt po trijų.

Danvortis kilstelėjo ranką, duodamas ženklą, jog pagaliau pavyko prisiskambinti.

— Kommarketo metro stotis? — paklausė jis. Iš pirmo žvilgsnio buvo matyti, kad pataikė ten, kur ir reikėjo. Ekrane, gerokai suirzusiam stoties budėtojui už nugaros, jis matė vartus ir minias besigrūdančių žmonių. — Skambinu dėl berniuko, atvažiavusio metro trečią valandą. Jam dvylika metų. Turėjo atvažiuoti iš Londono. — Danvortis delnu pridengė mikrofoną ir paklausė Merės: — Kaip jis atrodo?

— Šviesiaplaukis, mėlynų akių. Savo amžiui — gana aukštas.

— Jis aukštas, — Danvortis kalbėjo garsiai, kad perrėktų minios šurmulį. — Jo vardas Kolinas…

— Templeris, — pasakinėjo Merė. — Deirdra sakė įsodinusi jį į traukinį pirmą valandą Marbl Arke.

— Po šimts velnių raguotų, kažin, ką sau manote klausdami, ar aš jo nemačiau? — užriko stoties budėtojas. — Šioje stotyje susikimšo penki šimtai žmonių, o jūs norite sužinoti, ar mačiau kažkokį berniūkštį? Patys pasižiūrėkite, kokia čia grūdalynė!

Vaizdas staiga kryptelėjo, ekrane Danvortis išvydo banguojančią žmonių masę. Jis žvilgsniu ėmė naršyti minią, ieškodamas aukštoko berniuko šviesiais plaukais ir mėlynomis akimis. Po valandėlės ekrane vėl pasirodė stoties budėtojo veidas.

— Paskelbtas laikinas karantinas! — šaukė jis, stengdamasis perrėkti gaudesį, kuris, regis, su kiekviena minute vis labiau stiprėjo. — Man ant galvos visa stotis, prisigrūdusi žmonių, kurie be paliovos klausinėja, kodėl sustojo traukiniai ir kodėl aš nieko nesiimu. Man ir šiaip tenka nertis iš kailio juos raminant, kad visko čia neišgriautų. Negaliu sukti galvos dar ir dėl kažkokio berniuko!

— Jo vardas — Kolinas Templeris! — šaukė Danvortis. — Jo antros eilės močiutė turėjo jį pasitikti!

— Tai tegul ateina ir pasitinka, bus viena bėda mažiau! O man čia reikia kažkaip susidoroti su minia įpykusių žmonių, kurie nori žinoti, kiek laiko truks karantinas ir kodėl aš nieko nedarau… — Jo balsas staiga nutilo, ryšys nutrūko. Danvortis taip ir nesuprato, ar budėtojas metė ragelį, ar telefoną jam iš rankų ištraukė koks nors įsiutęs apsipirkinėtojas.

— Ar stoties budėtojas jį matė? — paklausė Merė.

— Ne, — atsakė Danvortis. — Turėsi pasiųsti ką nors jo paieškoti.

— Taip ir padarysiu. Paprašysiu ko nors iš personalo… — Ji išskubėjo.

— Karantinas paskelbtas dešimt po trijų, o jis turėjo atvažiuoti trečią, — pasakė Montoja. — O jeigu traukinys šiek tiek vėlavo?

Apie tai Danvortis nebuvo pagalvojęs. Jei karantinas paskelbtas anksčiau, nei Kolino traukinys pasiekė Oksfordą, tuomet jį veikiausiai sustabdė pirmoje pasitaikiusioje stotyje, o keleivius nukreipė kitu keliu arba grąžino į Londoną.

— Paskambinkite į stotį dar kartą, — pasakė jis, įbrukdamas Montojai telefoną; pasakė ir numerį. — Pasakykite jiems, kad mus dominantis traukinys išvažiavo pirmą valandą iš Marbl Arko. O Merė tegul paskambins savo dukterėčiai. Galbūt Kolinas jau sėkmingai sėdi namuose.

Jis išsmuko į koridorių, ketindamas paprašyti slaugės, kad surastų Merę, bet slaugės nebebuvo nė padujų. Tikriausiai Merė išsiuntė ją į stotį.

Koridoriuje nesimatė nė gyvos dvasios. Danvortis dirstelėjo į telefoną automatą, iš kurio skambino anksčiau, tada greitu žingsniu nudrožė prie jo ir surinko Baliolo numerį. Jis neatmetė ir tos, kad ir menkos, tikimybės, jog Kolinas vis dėlto kažkaip nusikapstė į Merės butą. Nutarė pasiusiąs Finčą patikrinti, o jei nerastų ten — tada paieškoti stotyje. Labai gali būti, kad, norint surasti berniuką tokioje maišalynėje, prireiks tikrai daugiau nei vieno žmogaus.

— Labas, — pasisveikino ekrane pasirodžiusi moteris.

Danvortis suraukęs antakius patikrino numerį, bet įsitikino surinkęs teisingai.

— Aš ieškau pono Finčo iš Baliolo fakulteto.

— Šiuo metu jo čia nėra, — atsakė moteris, iš visko sprendžiant, — amerikietė. — Aš — ponia Teilor. Ar galiu ką nors jam perduoti?

Tikriausi ji ir bus viena iš varpininkų. Buvo jaunesnė, nei tikėjosi Danvortis, gal šiek tiek daugiau nei trisdešimties, be to, atrodė pernelyg smulki, kad įtartum ją esant varpininke.

— Prašau, pasakykite jam, kad, kai tik pareis, skubiai paskambintų į Universiteto ligoninę ponui Danvorčiui.

— Ponui Danvorčiui. — Ji užsirašė, o po to kilstelėjo galvą ir aštriai pažvelgė į jį. — Pone Danvorti, — prašneko jau visai kita intonacija, — ar jūs ir esate tas žmogus, dėl kurio kaltės mes laikomi įkalinti čia?

Į tai nė vienas atsakymas negalėjo būti geras. Nereikėjo jam skambinti į jaunseniųjų kursų studentų bendrąjį kambarį. Juk pats išsiuntė Finčą į kanceliariją.

— Nacionalinė Sveikatos apsaugos tarnyba skelbia laikiną karantiną tais atvejais, kai užfiksuojamas neatpažintos ligos atvejis. Tai atsargumo priemonė. Man labai gaila, jei tai sukėlė jums nepatogumų. Mano nurodymu sekretorius turėtų pasirūpinti, kad įsikurtumėte kuo patogiau, o jeigu galiu dar kuo nors jums padėti…

— Padėti? Padėti? Jūs galite padėti mums nusigauti į Elį, štai ką jūs galite nuveikti! Ten, aštuntą valandą, numatytas mūsų varpelių koncertas katedroje, o rytoj jau privalome būti Norviče. Ten esame pasižadėję surengti Kūčių vakaro varpų muzikos koncertą.

Na jau ne, tegul žinią, kad įNorvičąrytoj jie tikrai nepateks, jai praneša kas nors kitas.

— Esu tikras, kad Elyje situacija jau žinoma, bet mielai paskambinsiu į katedrą ir paaiškinsiu…

— Paaiškinsite! O gal malonėsite kai ką paaiškinti ir man? Aš nepratusi, kad šitaip nei iš šio, nei iš to būtų apribojamos mano pilietinės teisės. Amerikoje niekam nešautų į galvą nurodinėti, kur jums galima vykti, o kur — ne.

Ir dėl tokio požiūrio per Pandemiją išmirė daugiau nei trisdešimt milijonų amerikiečių, pagalvojo jis.

— Užtikrinu jus, ponia, karantinas skirtas tik jūsų pačių saugumui, o visi jūsų koncertai kuo sklandžiausiai bus perkelti į kitas dienas. O tuo tarpu Baliolas tik džiaugiasi galimybe pakviesti jus pasisvečiuoti pas mus. Nekantraudamas laukiu progos susitikti su jumis akis į akį. Jūsų šlovė aplenkia jus pačius.

Jeigu iš tikrųjų būtų taip, pagalvojo jis, būčiau pranešęs jums, kad Oksforde paskelbtas karantinas, dar tada, kai prašėte leidimo atvykti.

— Nukelti vėlesniam laikui Kūčių vakaro varpų koncertą? Juk tai visiškai neįmanoma! Ketinome skambinti naująjį koncertą varpams — „Chicago Surprise Minor”. Norvičo kapitula tikisi, kad mes atvyksime, taigi, ketiname…

Danvortis nuspaudė išjungimo mygtuką. Finčas šiuo metu tikriausiai kanceliarijoje, rausiasi ieškodamas Badrio medicininės kortelės, tačiau Danvortis nebesiryžo skambinti ten, baimindamasis užsirauti ant dar vieno varpininko. Jis susirado regioninio transporto skyriaus numerį ir ėmėsi rinkti.

Durys koridoriaus gale atsivėrė, į koridorių žengė Merė.

— Bandau prisiskambinti į regioninį transporto skyrių. — Danvortis baigė rinkti numerį ir ištiesė ragelį Merei.

Ji tik numojo ranka ir nusišypsojo.

— Viskas gerai. Jau kalbėjausi su Deirdra. Kolino traukinį sulaikė Bartone. Visus keleivius persodino į traukinį, važiuojantį atgal į Londoną. Ji jau ruošiasi į Marbl Arką jo pasitikti. — Merė atsiduso. — Deirdra ne itin apsidžiaugė sužinojusi, kad Kolinas grįžta namo. Ji ketino praleisti Kalėdas su savo naujojo gyvenimo draugo šeima ir, ko gero, nelabai norėjo, kad Kolinas maišytųsi po kojomis, tačiau dabar jau nieko nepadarysi. Šiaip ar taip, džiaugiuosi, kad jis neatsidūrė šitame katile.

Danvortis aiškiai pajuto, koks palengvėjimas skamba jos balse. Jis pakabino ragelį į vietą.

— Ar padėtis tokia rimta?

— Ką tik gavome preliminarius tyrimų duomenis. Tai iš tikrųjų A tipo miksovirusas. Gripas.

Danvortis jau laukė kažko baisiau, kokios nors trečiojo pasaulio karštinės ar retroviruso. Tais laikais, kai dar nebuvo išrasti priešvirusiniai preparatai, jam pačiam teko sirgti gripu. Jautėsi šlykščiai: kamavo aukšta temperatūra ir užgulusi nosis, laužė visą kūną, bet po kelių dienų viską lyg ranka nuėmė — pakako pagulėti lovoje ir gerti daug skysčių.

— Vadinasi, karantinas bus atšauktas?

— Kol neperžiūrėsime Badrio medicininės kortelės — ne, — atsakė ji. — Vis dar viliuosi, kad jis kažkaip pražiopsojo paskutiniuosius priešvirusinius skiepus. Bet jeigu ne, tuomet teks laukti, kol nustatysime užkrato šaltinį.

— Bet juk tai — tik paprasčiausias gripas.

— Jei antigenų poslinkis nedidelis, per vieną ar dvi padalas, tuomet — taip, tai paprasčiausias gripas, — patikslino ji. — Tačiau jei poslinkis didelis, tuomet jis serga nauja gripo atmaina, o tai jau visai kitas reikalas. 1918-aisiais ispaniškojo gripo pandemiją sukėlė miksovirusas. Jis nusinešė dvidešimt milijonų gyvybių. Virusai mutuoja kas keli mėnesiai. Paviršiniai antigenai pasikeičia taip, kad imuninė sistema nebesugeba jų atpažinti. Štai kodėl reikalingi kasmetiniai skiepai. Tačiau didelio mutacijos poslinkio atveju neapsaugos ir jie.

— Ar kaip tik tai ir atsitiko?

— Smarkiai abejoju. Ženklesnės mutacijos nepasireiškia dažniau nei kartą per dešimt metų. Mano manymu, kur kas labiau tiketina, kad Badris kažkaip pražiopsojo kasmetinius skiepus. Gal žinai, ar jis buvo kur nors išvykęs per tinklą semestro pradžioje?

— Nežinau. Bet taip galėjo būti.

— O jeigu taip, gal jis paprasčiausiai pamiršo nueiti pasiskiepyti. Tuomet visa jo bėda — paprasčiausias šios žiemos gripas.

— O kaip Kivrina? Ar ji paskiepyta kasmetiniais skiepais?

— Taip, ji gavo viso spektro priešvirusinį preparatą, taip pat jai sustiprintas imunitetas. Ji visiškai saugi nuo bet kokio užkrato.

— Net jei susidūrėme su nauja gripo atmaina?

Merė sekundės dalelytę sudvejojo.

— Jei Badris galėjo perduoti jai virusą tik šį rytą, tuomet — taip, ji visiškai saugi.

— O jeigu jie buvo susidūrę kurią nors dieną anksčiau?

— Jeigu pasakysiu, tai tik susirūpinsi — ir visai be reikalo. — Merė atsikvėpė. — Priešvirusinius ir stiprinamuosius preparatus ji gavo tada, kad jos imunitetas užvis stipriausias būtų kaip tik perkėlimo dieną.

— O Gilkraistas ėmė ir paankstino perkėlimą dviem dienom, — su kartėliu ištarė Danvortis.

— Jeigu man būtų kilę bent menkiausių įtarimų, tikrai nebūčiau leidusi jai iškeliauti.

— Bet kol ji dar nebuvo išvykusi, tai ir į galvą neatėjo, kad ją kažkas galėjo užkrėsti naujos atmainos gripo virusu.

— Teisybė, bet tai nieko nekeičia. Dalinį imunitetąji šiaip ar taip turi, o mes net nesame tikri, ar jai išvis buvo iškilęs pavojus užsikrėsti. Kažin, ar Badris buvo bent prisiartinęs prie jos.

— O kas, jeigu ji užsikrėtė anksčiau?

— Taip ir žinojau, kad nereikia tau šito sakyti. — Merė atsiduso.

— Daugumos miksovirusų inkubacinis periodas trunka nuo dvylikos iki keturiasdešimt aštuonių valandų. Netgi tuo atveju, jei Kivrina vis dėlto užsikrėtė prieš dvi dienas, jos imunitetas jau buvo pakankamas, kad sutrukdytų virusui daugintis; daugių daugiausia jai galėjo pasireikšti tik nereikšmingi simptomai. Bet tai — ne nauja gripo atmaina. — Ji patapšnojo jam ranką. — Be to, pamiršai apie paradoksus. Jeigu ji būtų užsikrėtusi, tada ir pati galėtų užkrėsti kitus. O tuomet tinklas nebūtų jos praleidęs.

Ji sakė tiesą. Per tinklą negalėjo iškeliauti joks žmogus, sergantis tokia liga, kuria galėjo užkrėsti žmones, gyvenusius laikotarpiu, į kurį mėgino persikelti. Šito neleisdavo paradoksai. Tinklas tokiam ligoniui paprasčiausiai neatsivertų.

— Kokia tikimybė, kad 1320-ųjų žmonės tam virusui buvo atsparūs? — paklausė Danvortis.

— Šiuolaikiniam virusui? Tikimybė — beveik nulinė. Esama tūkstančio aštuonių šimtų galimų mutacijos taškų. Taigi ano meto žmonės turėtų būti jau persirgę tiksliai tokio pat viruso sukeltu gripu, o jeigu ne, tuomet jie užkratui neatsparūs.

Neatsparūs…

— Noriu aplankyti Badrį, — pareiškė Danvortis. — Atbėgęs į barą jis sakė, jog kažkas negerai. Greitosios pagalbos automobilyje visą kelią iki pat ligoninės visąlaik kartojo tą pat.

— Kai kas iš tikrųjų negerai, — atsakė Merė. — Jis susičiupo virusą ir rimtai susirgo.

— Arba žino, kad užkrėtė Kivriną. Arba jam taip ir nepavyko užfiksuoti taško.

— Juk jis pasakė, kad tašką užfiksavo. — Ji pažvelgė į jį su užuojauta. — Tikriausiai beviltiška įtikinėti tave, jog neverta šitaip jaudintis dėl Kivrinos. Pats matei, kaip aš tik ką buvau visai galvą pametusi dėl Kolino. Tačiau sakydama, kad jie abu saugesni, būdami ten, kur yra, o ne čia, aš kalbėjau visiškai rimtai. Kivrinai šiuo metu iš tikrųjų geriau tenai, netgi tarp visų tų galvažudžių bei vagilį, kuriuos tau taip atkakliai perša vaizduotė. Jai bent jau nereikės galynėtis su NSA karantino nuostatais.

Danvortis nusišypsojo.

— O taip pat — ir su amerikiečių varpininkais. Amerika tuo metu dar nebuvo atrasta. — Jis jau siekė durų rankenos.

Staiga pokštelėjusios atsilapojo durys koridoriaus gale, pro jas įsiveržė įspūdingo stoto moteris su lagaminu.

— Ak štai kur jūs, pone Danvorti! — užbaubė ji per visą koridorių. — Visur jūsų ieškojau!

Merė atsigręžė pasižiūrėti į ją.

— Ar tai viena tavųjų varpininkių? — paklausė.

— Kur kas blogiau, — atsakė Danvortis. — Tai ponia Gadson.

6

Po medžiais kalvos papėdėje buvo jau beveik visiškai tamsu. Kivrinai įsiskaudėjo galvą, dar netgi nepasiekus sušalusių vežimo provėžų duburyje, tarsi galva reaguotų netgi į mikroskopinius aukščio ar šviesos pokyčius.

Vežimo ji visiškai neįžiūrėjo, net atsistojusi tiesiog priešais šabakštyne paslėptą skrynelę, o nuo įtempto dairymosi prisimerkus į sutemų pritvinkusią tankmę galvą įsiskaudėjo dar labiau. Jeigu tai — vienas „nežymiųjų’Uaiko paklaidos simptomų, dingtelėjo jai, kažin, kaip pasireikštų ženklesni simptomai?

Kai grįšiu, galvojo Kivrina, braudamasi per tankius šabakštynus, apie tai būtinai tarsiu žodelį kitą daktarei Arens. Ko gero, jie ten nepakankamai įvertina tų nežymiųjų simptomų poveikį — istorikui jie iš tiesų gerokai trukdo. Kopdama kalva žemyn, ji užduso netgi dar labiau, nei lipdama į viršų, be to, ją stingdė nepakeliamas šaltis.

Kol brovėsi pro tankumyną, apsiaustas nuolat kliuvinėjo už šakų, karklų viršūnės kabinosi į plaukus. Į kažkokį pagaikštį ji persirėžė ranką, šią irgi ėmė mausti. Kartą Kivrina užkliuvo ir vos neišsitiesė visu ūgiu, galvos skausmas tuoj pat sureagavo ir į tai: akimirkai išnyko, o paskui užgriuvo su dviguba jėga.

Miško laukymę gaubėjau beveik visai sutirštėjusi tamsa, tačiau tai, ką Kivrina vis dar galėjo įžiūrėti, buvo matyti labai ryškiai, spalvos ne tiek ištirpo, kiek tapo sodresnės, tarsi palaipsniui tamsėtų juodumos link: juodai žali, juodai rudi, juodai pilki lopai. Paukščiai jau taisėsi nakčiai. Tikriausiai spėjo su ja apsiprasti. Vakarinis jų čirpavimas ir bruzdesys nutyko vos akimirkai.

Kivrina paskubomis suglobė išbarstytas dėžes bei suskilinėjusias statinaites ir suvertė viską į pakrypusį vežimą. Tada įsikibo grąžulo ir ėmėsi tempti vežimą arčiau kelio. Vežimas girgždėdamas slystelėjo kelis colius pirmyn, lengvai įveikė lapais apkritusį ruožą ir tada įstrigo. Kivrina stipriau įsispyrė kojomis į žemę ir trūktelėjo iš visų spėkų. Vežimas vėl pajudėjo per kelis colius ir dar labiau pakrypo. Viena dėžė išdundėjo žemėn.

Kivrina įkėlė dėžę atgal ir apėjo į kitą pusę, mėgindama įžiūrėti, už ko užkliuvo vežimas. Vienas ratas rėmėsi į medžio šaknį; jį buvo įmanoma perkelti, jeigu tik jai pavyktų rasti tvirtesnį atramos tašką. Iš tos pusės ji suprato nieko nepešianti — „Medievalio” darbuotojai kaip reikiant paplušėjo, trupindami vežimo šoną, kad kuo tikroviškiau atrodytų, jog virsdamas šis sulūžo. Liko vien šipuliai. Juk sakiau ponui Gilkraistui, kad galėtų leisti man pasiimti pirštines, pagalvojo Kivrina.

Ji vėl apėjo vežimą, įsitvėrė rato ir stumtelėjo iš visų jėgų. Vežimas nepasidavė. Kivrina pasikaišė apsiaustą bei sijonus ir atsiklaupė greta rato, kad galėtų įsiremti pečiu.

Pėdsakas buvo įspaustas kaip tik priešais ratą — nedideliame, vos pėdos pločio, lapais neapkritusiame sklypelyje. Vėjo nešami lapai storu sluoksniu nugulė medžio papėdę, tad jų kilime, ir dar tirštoje prietemoje, Kivrina neįžiūrėjo jokių pėdsakų, tačiau plikos žemės lopinėlyje pėdos įspaudas buvo netgi labai ryškus.

Ne, tai negali būti pėdos įspaudas, galvojo Kivrina. Žemė jau sukaustyta gruodo. Ji ištiesė ranką, norėdama paliesti įdubą — vylėsi įsitikinsianti, kad dėl šešėlių žaismo ar sutirštėjusios tamsos akys ją apgauna. Sušalusiose kelio provėžose nebūtų likę visiškai jokio pėdsako, bet čia jos pirštai apčiuopė pakankamai minkštą dirvožemį — ir neabejotinai žmogaus kojos įspaustą duobutę.

Pėdsaką paliko batas minkštu padu, be kulno, o jį avėjusi pėda buvo didelė — didesnė net už Kivrinos. Vyro pėda — tačiau keturioliktojo amžiaus vyrai buvo kur kas mažesnio ūgio ir smulkesni, nedidelėmis pėdomis. Tuo tarpu čia pėdsaką paliko tikras milžinas.

Galbūt tai senas pėdsakas, it paklaikusi tikino save Kivrina. Gal čia vaikštinėjo koks miško kirtėjas, o gal valstietis ieškojo prapuolusios avies. Galbūt šis miškas priklauso karaliaus valdoms ir čia buvo surengta medžioklė. Tačiau pėdsaką akivaizdžiai paliko ne medžioklis, besivaikantis elnią. Pėdsakas buvo žmogaus, kuris stovėjo čia gana ilgai — stebėdamas ją. Juk aš jį girdėjau, tarė sau Kivrina ir pajuto galugerkly sukirbant panikos raibulį. Aš girdėjau jį čia stovint.

Ji vis dar klūpojo laikydamasi už rato, kad neprarastų pusiausvyros. Jeigu tasai, kuris buvo čia — vyras, kad ir kas jis būtų, tikras milžinas — taigi, jei tasai milžinas vis dar tūnojo kažkur šabakštynuose stebėdamas ją, reikia manyti, suprato, kad ji pastebėjo pėdsaką. Kivrina atsistojo.

— Ei ei! — sušuko vėl mirtinai išgąsdindama paukščius — šie tik sucypavo, sušnarėjo sparnais ir nutilo. — Ar čia kas nors yra?

Valandėlę ji lūkuriavo įtempusi ausis; jai pasirodė, kad tyloje vėl girdi kažką alsuojant.

— Speke, — pabandė laužyti liežuvį ji. — I am irt distresse an my servauntes fled.

O, nuostabu, dingtelėjo mintis, nė nespėjus užbaigti frazės. Taip imk ir iš karto pranešk jam, kad esi vienui viena ir bejėgė.

— Aūūūūūū! — dar kartą suriko ji ir atsargiai nutykino aplink laukymėlę, įdėmiai dairydamasi į tankmę. Tačiau jei tasai žmogus ir tebestovėjo kur nors už medžių, tamsoje ji niekaip nebegalėjo jo įžiūrėti. Visą aikštelę supo tik neperregima tamsos siena.

Kivrina net nebesusigaudė, kurioje pusėje turėtų būti karklų sąžalynas ir kelias. Jeigu ji dar bent valandėlę lūkuriuos, sutems galutinai, tada jau vežimo iki kelio niekaip nebenutempti.

Čia pat jai dingtelėjo, kad vežimo šiaip ar taip nevalia niekur tempti. Juk tasai, kuris stovi tarp medžių ją stebėdamas, žino, kad vežimas ne kur kitur, o čia. Gal jis net matė, kaip ji čia atsidūrė, driokstelėdama iš niekur drauge su gūsiu kibirkščiuojančio oro tarsi kokia alchemiko iškviesta dvasia. O jeigu tikrai taip, tikriausiai tasai, kuris tai matė, tekinas nuskuodė kurti laužo, kokius, tvirtu pono Danvorčio įsitikinimu, vietiniai gyventojai visuomet laikė paruošę raganoms deginti. Tačiau jei taip ir būtų, jis neišvengiamai būtų ką nors riktelėjęs, na, nors: „Oi!” — ar: „Viešpatie Aukščiausias!” — maža to, Kivrina tikrai būtų išgirdusi jį, strimgalviais besibraunantį per brūzgynus.

Tačiau jis nepabėgo, o tai turėtų reikšti, kad jos atvykimo akimirkos vis dėlto nematė. Kivriną jis užėjo kiek vėliau — aptiko taip nepaaiškinamai gulinčią vidur miškų greta sudaužyto vežimo. Ir ką pamanė? Kad ją užpuolė kelyje, o paskui atitempė čia, mėgindami nuslėpti nusikaltimo pėdsakus?

Tai kodėl jis net nebandė jai padėti? Kodėl stovėjo, tylus kaip dar vienas ąžuolas, pakankamai ilgai, kad paliktų gilų pėdos įspaudą, o paskui lyg niekur nieko pasišalino? Galbūt jam pasirodė, kad ji negyva. Jis galėjo pabijoti liesti paskutiniųjų sakramentų negavusio negyvėlio kūną. Žmonės iki pat penkioliktojo amžiaus pabaigos tikėjo, kad deramai nepalaidotame kūne kaipmat įsiveisia piktosios dvasios.

O gal jis nuėjo kviestis pagalbos į kurį nors tų kaimų, kurių varpus girdėjo Kivrina, gal netgi į Skendgeitą? Gal kaip tik šiuo metu jis jau traukia atgal čionai, pusės kaimo žmonių lydymas, ir visų rankose — žibintai?

Tokiu atveju jai reikėtų nesijudinti iš vietos ir laukti jo sugrįžtant. Turbūt — netgi vėl atsigulti. Atskubėję čionai kaimo žmonės tikrai imtųsi spėlioti, kas ji tokia, o paskui nusineštų į kaimą — šitaip jai pavyktų prisirinkti kalbos pavyzdžių; juk kaip tik toks ir buvo pirminis jos planas. Bet… o kas, jeigu jis grįš vienas arba su tokiais draugais, iš kurių pagalbos nėra ko tikėtis?

Kivrina nebeįstengė mąstyti. Galvos skausmas iš smilkinio sklido kažkur už akių. Ji pasitrynė kaktą — skausmas ėmė tvinkčioti ir ten. O dar tas iki kaulų smegenų smelkiantis šaltis! Apsiaustas, nepaisant viso triušenų pamušalo, nėmaž nešildė. Kažin, kaip žmonės išgyveno Mažąjį Ledo Amžių, vilkėdami tiktai štai šitokiais apsiaustais? O kaip išgyveno triušiai?

Nagi, nuo šalčio ji gali bent jau pamėginti apsiginti. Tereikia pasirinkti malkų ir susikurti laužą. Tuomet, jei tas pėdsaką palikęs žmogus sugrįžtų net su nedorais kėslais, ji pabandytų nubaidyti jį liepsnojančiu nuodėguliu. O jeigu jis nuėjo kviesti pagalbos ir tamsoje neberanda kelio atgal, laužas praneš jam, kur ji yra.

Kivrina dar kartą apėjo aikštelę, dairydamasi tinkamų malkų. Danvortis primygtinai reikalavo, kad ji išmoktų užkurti laužą nesinaudodama pintimi ar titnagu.

— Gilkraistas tikisi, kad tu vidury žiemos klaidžiosi po Viduramžius, net nemokėdama užsidegti laužo? — perpykęs putojo Danvortis, o ji dar bandė ginti Gilkraistą tvirtindama, esą „Medievalis” viliasi, kad atvirame ore ji pernelyg ilgai neužsibus. Bet jie vis tik turėjo numatyti, kokie šiurpūs gali užeiti šalčiai.

Nuo krituolių pagaikščių jai kaipmat sugrubo rankos, o galvą persmelkdavo skausmas kaskart, kai tik pasilenkdavo pakelti kokios šakos. Galiausiai ji liovėsi lankstytis ir pritūpusi suglobė artimiausias šakas, stengdamasi laikyti galvą tiesiai. Tai šiek tiek padėjo, bet nedaug. Galbūt savijauta tokia prasta dėl to, kad ji šitaip sušalusi. Galbūt tai dėl šalčio kamuoja galvos skausmas ir trūksta oro. Būtinai reikia užsikurti laužą.

Tačiau malkos palietus atrodė ledinės, permirkusios. Jai niekada nepavyks jų uždegti. Lapai irgi buvo šlapi, pernelyg šlapi, kad tiktų prakurams. Norint įžiebti ugnelę, jai prisireiks sausų prakurų ir aštraus pagaliuko. Kivrina padėjo surinktų malkų glėbelį prie ąžuolo šaknų ir atsargiai, stengdamasi nejudinti galvos, patraukė atgal prie vežimo.

Ji ketino atsilaužti keletą lentgalių nuo suskaldyto vežimo šono — juos tikriausiai įmanoma panaudoti prakurams. Kol nuplėšė kelis medienos šipulius, ji įsivarė nemenką rakštį, tačiau medgaliai bent jau atrodė sausi, nors — irgi šalti kaip ledas. Tiesiog virš rato styrojo gana didelis aštrus pagaikštis. Kivrina pasilenkė jo nulaužti, bet vos nesusmuko nuo staigaus svaigulio priepuolio; tuo pačiu ėmė ir pykinti.

— Verčiau atsigultum, — tarstelėjo ji sau balsu.

Įsitvėrusi vežimo griaučių, ji palengva atsisėdo.

— Daktare Arens, — ištarė dusdama, — jums teks ką nors sugalvoti, kaip grumtis su laiko uždelsimu. Poveikis tiesiog klaikus.

Jei valandėlę pagulėtų, galbūt pavyktų atgauti kvapą, gal praeitų svaigulys, tada ji pamėgintų užkurti ugnelę. Padaryti to nepasilenkus niekaip nepavyks, o vien nuo minties apie tai vėl siūbtelėjo šleikštulio banga.

Kivrina užsitraukė gobtuvą ant galvos ir užmerkė akis, bet netgi tai sukėlė skausmą — toks menkas judesys tik sutelkė varstančius maudulius į vieną tašką. Ne, kažkas negerai. Negali būti, kad šitaip jos organizmas reaguoja į laiko paklaidą. Reikėjo tikėtis tik menkų simptomų, kurie per valandą ar dvi po atvykimo turėjo palengva išsisklaidyti, bet jokiu būdu ne stiprėti. Gali truputį skaudėti galvą, bylojo daktarė Arens, galbūt jausi šiokį tokį nuovargį. Tačiau apie pykinimąji nė žodeliu neužsiminė. Kaip ir apie stingdantį šaltį.

Šalta jai buvo pragariškai. Kivrina pabandė susisiausti apsiausto skvernais tarsi antklode, bet nuo to pasidarė tik dar šalčiau. Dantys pradėjo tarškėti kaip ir tada, įkopus į kalvą, pečius purtė bangomis užplūstantis drebulys.

Juk aš mirtinai sušalsiu, pagalvojo ji. Bet nieko negaliu padaryti. Negaliu atsikelti ir užsikurti laužo. Tiesiog nepajėgsiu. Aš pernelyg sušalusi. Kaip gaila, kad jūs suklydote dėl šio amžiaus žmonių, pone Danvorti, pagalvojo ji, bet netgi ši mintis buvo kažkokia išskydusi. Perspektyva būti sudegintai ant laužo šiuo metu atrodė netgi labai viliojanti.

Pati nė už ką nebūtų patikėjusi, kad sugebės užmigti, susirietusi į kamuoliuką ant gruodo sukaustytos žemės. Kivrina taip ir nepajuto jokios sklindančios šilumos — jei būtų pajutusi, būtų pabūgusi, kad tai jau hipotermijos sukeltas stingulys ir bent pabandžiusi jam nepasiduoti. Ir vis dėlto, reikia manyti, kažkiek numigo — kai atmerkė akis, miško laukymėje jau viešpatavo gili naktis, o pro šakų raizginį virš galvos spingsojo ledinės žvaigždės; Kivrina gulėjo ant žemės ir žvelgė į jas.

Miegodama ji kiek nuslydo žemyn ir dabar pakaušiu rėmėsi į ratą. Kivrina visa drebėjo nuo šalčio, nors dantys ir nebetarškėjo. Vėl ėmė mausti galvą, skausmas pulsavo tarsi varpo dūžiai; gėlė ir visą kūną, ypač krūtinę, prie kurios ji spaudė šakas, kai mėgino prisirinkti malkų laužui.

Kažkas negerai, pagalvojo ji, ir šįkart ta mintis jau buvo persmelkta tikros panikos. Galbūt jai pasireiškė kokia nors alerginė reakcija į laiko keliones? Ar šitaip gali būti? Danvortis nė žodeliu neužsiminė apie tokį dalyką kaip alergija laiko kelionėms, nors, rodos, gąsdino viskuo, kas tik įmanoma: išprievartavimu, cholera, vidurių šiltine ir maru.

Neištraukdama iš po apsiausto, ji pasuko ranką ir apčiupinėjo tą dilbio vietą, kur buvo patinimas nuo priešvirusinio skiepo. Gumbą ji užčiuopė, tačiau jis palietus neskaudėjo, niežulys irgi buvo visai apmalšęs. Galbūt tai blogas ženklas? — pagalvojo ji. Galbūt tai, kad liovėsi niežėti, reiškia, kad skiepas nebeveiksmingas?

Kivrina pabandė kilstelėti galvą. Tą pat akimirką vėl siūbtelėjo šleikštulys. Ji vėl nuleido galvą ant žemės ir lėtai, atsargiai išpainiojo rankas iš po apsiausto. Sulig kiekvienu judesiu plūstelėdavo pykinimo banga. Kivrina suglaudė delnus ir prikišo pirštus prie lūpų.

— Pone Danvorti, — ištarė, — manau, bus geriausia, jei pasiskubinsite mane iš čia ištraukti.

Ji vėl nugrimzdo į snaudulį, o kai atsipeikėjo, išgirdo kažkur tyliai tilindžiuojant varpelį — Kalėdinės giesmės atgarsį. O, gerai, dingtelėjo jai, vadinasi, jie atidarė tinklą. Kivrina pabandė pasikelti ir atsisėsti, atsirėmusi į ratą.

— Ak, pone Danvorti, kaip aš džiaugiuosi, kad sugrįžote, — ištarė ji, grumdamasi su šleikštuliu. — O aš jau baiminausi, kad mano žinia jūsų nepasiekė.

Tilindžiavimas vis labiau garsėjo, netrukus Kivrina išvydo ir siūbuojančią švieselę. Ji dar šiek tiek pasikėlė.

— Susipratote užkurti laužą, — ištarė ji. — Visai teisingai spėjote, kad bus pragariškai šalta. — Vežimo ratas stingdė tarsi ledas netgi per apsiaustą. Kivrina vėl nebeįstengė nulaikyti danties ant danties. — Tiesą sakė daktarė Arens. Man reikėjo palaukti, kol patinimas atlėgs. Nežinojau, kad reakcija bus šitokia stipri.

Vis dėlto mirguliuojanti švieselė buvo ne laužas. Žibintas. Danvortis ėjo artyn, rankoje nešdamasis žibintą.

— Juk tai turbūt nereiškia, kad aš pasigavau kažkokį virusą, ar ne? Ir gal nesusirgau maru? — Dantys jai tarškėjo taip, kad ji su didžiausiu vargu stumte stūmė žodžius. — Argi ne siaubinga? Susirgti maru Viduramžiais! Na, tuomet bent jau puikiausiai čia tikčiau.

Ji nusijuokė — spigiu, kone isterišku juoku, kuris poną Danvortį galėjo mirtinai išgąsdinti.

— Viskas gerai, — sušvogždė ji, pati dorai nebesuvokdama, ką šneka. — Žinojau, kad jaudinsitės, bet viskas tikrai bus gerai. Aš tik truputį…

Jis sustojo visai priešais ją, žibintas ant žemės greta jos metė virpantį, trūkčiojantį šviesos ratilą. Kivrina matė Danvorčio kojas, apautas beformiais odiniais batais — visai tokiais, kokie paliko įspaustą pėdsaką. Ji bandė kažką sakyti apie tuos batus, klausti, nejaugi ponas Gilkraistas bus nepatingėjęs aprengti jį autentiškais keturioliktojo amžiaus drabužiais, nors jis užtruksiąs čia tik tiek, kol pasiimsiąs ją. Tačiau širdį supykino vien krustelėjus lūpas.

Ji užsimerkė, o kai atsimerkė, jis jau klūpojo greta jos. Žibintą buvo pasidėjęs ant žemės, šviesa dabar krito ant jo apsiausto gobtuvo ir sunertų rankų.

— Viskas gerai, — ištarė ji. — Žinau, jūs jaudinotės, bet man viskas gerai. Tikrai. Tik jaučiuosi trupučiuką liguistai.

Jis kilstelėjo galvą.

— Certes, it been derlostuh dayes forgott foreto getest his-sahntes im aller, — pasakė.

Jo veidas buvo rūstus, raukšlėtas — žiaurus, tikro galvažudžio veidas. Šitas žmogus nužiūrinėjo ją gulinčią, paskui nuėjo sau, palaukė, kol sutems, ir štai — sugrįžo.

Kivrina bandė gindamasi kilstelėti ranką, tačiau rankos galaižin kaip susipainiojo apsiausto klostėse.

— Eik sau, — bandė šakyti, bet dantys tarškėjo taip, kad ji dorai nesugebėjo išleisti nė garselio. — Eik sau.

Jis dar kažką pasakė — kylančia intonacija, matyt, tai buvo klausimas. Tačiau ji nesuprato nė žodžio. Juk jis šneka Viduramžių anglų kalba, tikino ji save. Juk aš mokiausi jos ištisus trejus metus, o ponas Latimeras įkalė man į galvą viską, ką reikia žinoti apie būdvardinį galūnių kaitymą. Turėčiau suprasti, ką jis sako. Tai karštinė kalta. Ar karščiuoju, todėl nieko nesuprantu.

Jis pakartojo klausimą — o gal paklausė kažko kito: ji netgi nesuvokė, ar jis taria tuos pačius žodžius, ar ne.

Tai todėl, kad aš sergu, pagalvojo ji. Nesuprantu jo tik todėl, kad susirgau.

— Gerasis pone, — pradėjo ji, bet visi kiti žodžiai užstrigo kažkur atminties gelmėse. — Padėkite man, — pridūrė ji, karštligiškai ieškodama atmintyje šių žodžių senovine anglų kalba, tačiau nebevaliojo prisiminti nieko kita, tik bažnytinę lotynų kalbą. — Domine, ad adjuvandum me festina, — išbėrė.

Jis palenkė galvą prie suglaustų rankų ir ėmė kažką murmėti — taip tyliai, kad ji nieko nebegirdėjo. Paskui jai tikriausiai vėl aptemo sąmonė, nes atsigaiveliojusi pajuto, kad jis, pakėlęs ją ant rankų, kažkur nešasi. Iš atviro tinklo ji vis dar girdėjo atsklindant varpelių tilindžiavimą ir bandė suprasti, iš kurios pusės sklinda garsas, bet dantys jau tarškėjo taip, kad užgožė bet ką kita.

— Aš sergu, — ištarė ji, kai jis sodino ją ant balto arklio. Kivrina kniūbtelėjo ir vos spėjo įsitverti arklio karčių, kad nenusiristų žemėn. Jis ištiesė ranką ir ją prilaikė.

— Nesuprantu, kaip šitai galėjo atsitikti, — sušnibždėjo Kivrina.

— Juk pasiskiepijau nuo visų įmanomų virusų.

Žmogus lėtai pajudėjo pirmyn, vesdamasis asilą už pavadžio. Sutilindžiavo ant kamanų pakabinti varpeliai.

„DOMESDAY BOOK”, IŠŠIFRUOTA STENOGRAMA

(000740 — 000751)

Pone Danvorti, manau, bus geriausia, jei pasiskubinsite mane iš čia ištraukti.

7

— Taip ir žinojau, — sušniokštė ponia Gadson, dundėdama koridoriumi jų link. — Jis užsikrėtė kažkokia siaubinga liga, tiesa? Vis per tą irklavimą!

Merė žingtelėjo į priekį.

— Jums čia nevalia, — pasakė. — Tai izoliatoriaus teritorija. Ponia Gadson nesulaikomai artėjo. Pūškavo pirmyn kaip garvežys, į visas puses taškydama lašus nuo neperšlampamo apsiausto, kurį buvo užsimetusi ant palto, mosuodama lagaminu tarsi ginklu.

— Neturite jokios teisės laikyti mane už durų. Aš — jo motina. Reikalauju leisti man j į pamatyti.

Merė kilstelėjo ranką kaip kokia policininkė.

— Sustot! — riktelėjo pačiu griežčiausiu skyriaus medicinos sesers balsu.

Neįtikėtina, bet ponia Gadson iš tikrųjų sustojo.

— Motina turi teisę pamatyti savo vaiką, — pareiškė. Jos veido išraiška staiga sušvelnėjo. — Ar jis labai sunkiai serga?

— Jeigu jūs turite omeny savo sūnų Viljamą, tai nei jis serga, nei ką, — atsakė Merė. — Ar bent jau aš nieko apie tai nežinau. — Ji vėl kilstelėjo ranką. — Prašau daugiau nesiartinti. Kodėl jūs manote, kad Viljamas serga?

— Supratau tai tą pat akimirką, kai išgirdau apie skelbiamą karantiną. Kai tik stoties budėtojas ištarė žodžius „laikinas karantinas”, mane taip ir persmelkė aštraus skausmo dūris. — Ji nuleido lagaminą ant grindų, kad galėtų parodyti, kurioje vietoje jai įsmigo skausmo dūris. — Ir viskas tik dėl to, kad jis užmiršdavo išgerti vitaminus. Prašiau fakulteto vadovybę pasirūpinti, kad būtinai juos vartotų… — Ji blykstelėjo į Danvortį tokiu žvilgsniu, kuriam negalėjo prilygti net nuožmieji Gilkraisto dėbčiojimai, — …o jie man išrėžė, esą Viljamas puikiausiai galįs pasirūpinti savimi pats. Ką gi, akivaizdu, kad jie klydo.

— Laikinas karantinas buvo paskelbtas anaiptol ne dėl Viljamo, — pasakė Merė. — Virusinę infekciją pasigavo vienas Universiteto laborantų.

Danvortis pajuto dėkingumąjis nepraleido pro ausis, kad ji nepasakė „vienas Baliolo laborantų”.

— Taigi, tas laborantas — vienintelis susirgęs, kol kas nėra jokių požymių, kad ligonių turėsime ir daugiau, — kalbėjo Merė. — Užtikrinu jus, karantinas buvo paskelbtas vien saugumo sumetimais.

Vis dėlto ponia Gadson toli gražu neatrodė įtikinta.

— Mano Vilis visuomet buvo liguistas, jis tiesiog nesugebės pasirūpinti savimi pats. Jis per daug mokosi, o dar ir jo kambaryje nuolat traukia skersvėjai, — pareiškė ji, nutvilkydama Danvortį dar vienu iškalbingu žvilgsniu. — Labai keista, kad jo jau anksčiau nepaguldė kokia nors virusinė infekcija.

Merės ranka lyg nejučiomis nuslydo žemyn ir šmurkštelėjo į kišenę, kurioje, Danvortis žinojo, ji nešiojosi pyplį. Nuoširdžiai tikiuosi, kad ji šaukiasi pagalbos, pagalvojo jis.

— Užteko Viliui pasimokyti Baliole vos vieną semestrą; ir jo sveikata visai sušlubavo, o paskui dar kurso vadovas liepė jam likti čia per Kalėdų atostogas skaityti Petrarkos! — nesiliovė ponia Gadson. — Štai kodėl ir atskubėjau čionai. Kai pagalvoji, kad vargšas vaikas turės tūnoti per Kalėdas vienas pats šitoje baisioje skylėje, valgydamas galai žino ką ir užsiiminėdamas visais tais dalykais, kurie gali sukelti pavojų sveikatai… Ne, motinos širdis šito tiesiog negali ištverti.

Ji vėl bakstelėjo pirštu į tą vietą, kur pajuto aštraus skausmo dūrį, vos išgirdusi žodžius „laikinas karantinas”.

— Pats likimas atvedė mane čionai. Tikrai taip, mane lydėjo aukštesnioji jėga. Aš vos nepavėlavau į traukinį, mano lagaminas toks sunkus, ir jau beveik dingtelėjo mintis: šunys nematė, juk netrukus bus ir kitas traukinys, bet širdis veržte veržėsi pas Vilį, tad sušukau jiems, kad prilaikytų duris. Ir įsivaizduokite sau: vos spėju išlipti Kommarkete, stoties budėtojas ima ir sako: „Paskelbtas laikinas karantinas. Traukinių eismas kol kas sustabdomas”. Jūs tik pamanykite! Jei būčiau neįlipusi į tą traukinį ir laukusi kito, mane būtų išlaipinę dėl karantino!

Jūs tik pamanykite.

— Esu tikras, Viljamas gerokai nustebs jus išvydęs, — burbtelėjo Danvortis vildamasis, kad ji tuoj pat ir nešdinsis ieškoti sūnaus.

— Taip, — niauriai pareiškė ji. — Tikriausiai sėdi savo kambaryje net šaliko neužsirišęs. Kaip kažin ką, pasigaus jis tą užkratą. Jis visada viskuo užsikrečia. Kai buvo mažas, jį amžiais siaubingai išberdavo. Matysite, tas virusas taip ir prilips priėjo, tokia jau jo lemtis. Dar laimė, kad jo motina čia — bus kam jį išslaugyti.

Staiga pokštelėjo durys ir į koridorių įgriuvo pora personalo darbuotojų su kaukėmis, chalatais ir pirštinėmis, kažkokiu popieriniu dangalu aptrauktais batais. Išvydę, kad niekas nesivolioja susmukęs ant grindų, jie sulėtino žingsnį.

— Būtina šį skyrių atitverti, pakabinkite ir izoliatoriaus ženklą, — pasakė Merė jiems. Paskui atsigręžė į ponią Gadson. — Bijau, kad egzistuoja galimybė, jog virusu užsikrėtėte ir jūs. Kol kas mes dar nežinome, kokiu būdu sklinda užkratas, negalime atmesti tikimybės, kad jis perduodamas oru, — pasakė ji ir vieną šiurpią akimirką Danvortis jau manė, kad Merė ketina įgrūsti ponią Gadson į laukiamąjį drauge su jais visais.

— Malonėkite palydėti ponią Gadson į izoliatoriaus palatą, — paprašė ji vieno kaukėtojo ir pirštinėtojo. — Turėsime atlikti jums kraujo tyrimus, be to, prašysime surašyti visus savo kontaktus. Pone Danvorti, o jūs, prašau, eikite su manim, — pridūrė ji, įsitempė jį į laukiamąjį ir užtrenkė duris poniai Gadson prieš nosį anksčiau, nei ji suskubo paprieštarauti.

— Tegul jie šiek tiek palaiko ją ten — suteiksime vargšeliui Viliui kelias papildomas valandas laisvės, — paaiškino ji.

— Nuo tos moteriškės išberti gali bet ką, — burbtelėjo Danvortis.

Jiems įėjus, sužiuro visi, išskyrus greitosios pagalbos gydytoją. Latimeras kantriai sėdėjo prie stalo atraitota rankove. Montoja vis dar maigė telefoną.

— Kolino traukinys buvo nukreiptas atgal, — pasakė Merė. — Šiuo metu jis jau turėtų saugiai sėdėti namuose.

— O, tai gerai, — atsiliepė Montoja ir padėjo telefoną. Gilkraistas akimoju puolė prie jo.

— Pone Latimerai, atleiskite, kad priverčiau jus laukti, — atsiprašė Merė. Čia pat atplėšė naują impregnuotų pirštinių pakuotę, užsitempė jas ir ėmėsi surinkinėti instrumentą kraujo pavyzdžiams imti.

— Kalba Gilkraistas. Noriu pasišnekėti su vyresniuoju dėstytoju, — pasakė Gilkraistas į ragelį. — Taip, bandau surasti poną Besingeimą. Taip, aš palauksiu.

Vyresnysis dėstytojas net nenutuokia, kur yra Besingeimas, pagalvojo Danvortis, nežino ir sekretorė. Jis pats jau kalbėjosi su jais abiem, kai bandė sutrukdyti Kivrinai iškeliauti. Sekretorė net nežinojo, kad Besingeimas išvykęs į Škotiją.

— Džiaugiuosi, kad pavyko tą vaiką surasti, — pasakė Montoja, žvilgtelėdama į laikrodį. — Kaip manote, kiek jie dar laikys mus čia? Privalau grįžti prie kasinėjimų, kol visa ramdimvietė dar nevirto pelke. Šiuo metu kaip tik kasinėjame Skendgeito bažnyčios šventorių. Dauguma kapų ten — penkioliktojo amžiaus, bet yra keli Juodosios Mirties aukų, o vienas kitas — netgi ankstesnių nei Viljamo Užkariautojo laikų. Praėjusią savaitę aptikome riterio kapą. Nuostabiai išsilaikęs. Kažin, ar Kivrina jau ten?

Danvortis vylėsi, kad ji turi omeny kaimą, o ne vieną iš kapų.

— Tikiuosi, taip, — atsakė.

— Sakiau jai, kad tuojau pat pradėtų įrašinėti pastebėjimus iš Skendgeito — pastabas apie kaimą, bažnyčią, viską. O ypač — tą kapą. Įrašas iš dalies nusitrynęs, taip pat ir dalis puošybos. Tačiau mirties data įžiūrima dar visai aiškiai — 1318-ieji.

— Tai ypatingas atvejis, — pareiškė Gilkraistas. Stojo ilgoka pauzė, jis jau kone kunkuliavo. — Taip, žinau, kad jis žvejoja Škotijoje! Noriu tiksliai žinoti, kuri Merė pleistru užlipdė Latimero ranką ir mostelėjo Gilkraistui. Šis papurtė galvą. Merė priėjo prie greitosios pagalbos medikės ir krestelėjusi šią pažadino. Mieguistai mirksėdama moteris nusekė paskui ją prie staliuko.

— Esama daugybės dalykų, kuriuos atskleisti įmanoma tik tiesioginiais stebėjimais, — kalbėjo Montoja. — Liepiau Kivrinai įrašyti kiekvieną smulkiausią detalę. Tikiuosi, tas jos prietaisėlis pakankamai talpus. Atrodo toks mažytis… — Ji vėl dirstelėjo į laikrodį. — Žinoma, vietos jame turėtų pakakti. Ar turėjote galimybę apžiūrėti jį dar prieš implantavimą? Iš pažiūros tikrai labai primena kaulinę ataugą.

— Kaulinę ataugą? — pakartojo Danvortis stebėdamas, kaip į stiklinį vamzdelį kapsi medikės kraujas.

— Taip padaryta specialiai, kad nesukeltų chronologinių klaidų net jeigu būtų aptiktas. Atrodo visai kaip natūrali delnikaulio paviršiaus dalis. — Ji pasitrynė riešo kaulą po pat nykščiu.

Merė mostelėjo Danvorčiui; greitosios medikė atsistojo, užsiraitojo rankovę. Danvortis atsisėdo įjos vietą. Merė nulupo apsauginį monitoriaus sluoksnį, pritvirtino šį Danvorčiui prie riešo, įkišo į bumą termometrą.

— Tegul iždininkas paskambina man šiuo numeriu iš karto, kai tik sugrįš, — pasakė Gilkraistas ir padėjo ragelį.

Montoja stvėrė telefonąjam iš rankų, surinko numerį ir prašneko:

— Sveiki. Gal galėtumėte pasakyti, kur eina karantino riba? Noriu sužinoti, ar Vitais įeina į karantino zoną. Ten mano kasinėjimai. — Tas, su kuo ji kalbėjo, matyt, atsakė, kad ne. — Su kuo galėčiau pasikalbėti, kad pakeistų perimetrą? Tai ypatingas atvejis!

Visi jie kraustosi iš galvos — kiekvienas dėl savojo „ypatingo atvejo”, ir nė vienam nėmaž nerūpi, kaip ten laikosi Kivrina. Ir ko čia rūpintis? Juk jos įrašinėjimo prietaisas sukurtas taip, kad niekuo nesiskirtų nuo kaulinės ataugos, taigi, chronologinių klaidų bus išvengta netgi tuomet, jei keturioliktojo amžiaus žmonės sumanys nukapoti Kivrinai rankas, prieš sudegindami ją ant laužo.

Merė pamatavo jam kraujospūdį, tada įsmeigė adatą kraujui imti.

— Jei kada nors atsilaisvins telefonas, — pasakė ji, tekštelėdama pleistrą Danvorčiui ant rankos ir mostelėdama Gilkraistui, — gal kas nors susimylėtų paskambinti Viljamui Gadsonui ir perspėti, kad prisistatė jo motina?

Montoja tuo tarpu kalbėjo:

— Taip. Duokite šen Nacionalinio Paveldo telefono numerį. — Ji padėjo ragelį ir užsirašė numerį ant vieno lankstinukų.

Telefonas subirbė. Gilkraistas, jau beveik pasiekęs stalą, kaip žvėris puolė prie telefono ir pastvėrė jį anksčiau, nei Montoja spėjo atsiliepti.

— Ne, — burbtelėjo ir nenoromis atkišo telefoną Danvorčiui.

Skambino Finčas. Jis buvo iždininko kanceliarijoje.

— Na kaip, ar radai Badrio medicininę kortelę? — paklausė Danvortis.

— Taip, pone. Čia pilna policijos, pone. Ieško vietos, kur įkurdinti visus sulaikytuosius karantino ribose — visus tuos, kurie negyvena Oksforde.

— Ir jie nori, kad priimtume juos į Baliolą, — spėjo Danvortis.

— Taip, pone. Ką man jiems pasakyti? Kiek žmonių galime priimti?

Merė jau buvo atsistojusi; laikydama buteliuką su Gilkraisto krauju rankoje, ji mojo Danvorčiui.

— Palauk valandėlę, — pratarė Danvortis ir uždengė delnu mikrofoną.

— Ar jie prašo vietos apgyvendinti sulaikytuosius? — paklausė Merė.

— Taip, — atsakė Danvortis.

— Neužleisk visų kambarių, kiek turite, — paprašė Merė. — Papildomų patalpų gali prireikti ligoninei.

Danvortis patraukė ranką nuo mikrofono.

— Pasakyk, kad žmones galime apgyvendinti Fišeryje ir dar užleisti kambarius Salvine, kiek jų ten liko laisvų. Jei dar neišskirstei po kambarius varpininkų, apgyvendink juos po du. Pasakyk policijai, kad Balkelėjų — Džonsoną užėmė ligoninė — jiems reikia papildomos palatos. Rodos, sakei, kad radai Badrio medicininę kortelę?

— Taip pone. Vos sprando nenusisukau, bet radau. Iždininkas sugebėjo užpildyti popierius pavarde Badris kablelis Čauduris, o amerikiečiai…

— Ar suradai jo NSA numerį?

— Taip, pone.

— Perduodu telefoną daktarei Arens, — paskubėjo išberti Danvortis nelaukdamas, kol Finčas ims porinti apie varpininkus. Jis mostelėjo Merei. — Gali perduoti jai visą informaciją tiesiogiai.

Merė prilipino Gilkraistui pleistrą, pritvirtino ant plaštakos temperatūros monitorių.

— Pavyko prisiskambinti į Elį, pone, — kalbėjo Finčas. — Pranešiau, kad varpelių koncertą teks atšaukti; jie kalbėjo su manim labai maloniai, bet amerikiečiai vis vien baisiausiai susikrimtę.

Merė baigė suvedinėti Gilkraisto rodmenis, nusitraukė pirštines ir paėmė išt Danvorčio telefoną.

— Finčas? Kalba daktarė Arens. Padiktuok man Badrio NSA kortelės numerį.

Danvortis atidavė jai savo antrinių kontaktų lapą bei pieštuką, šiuo Merė ir užsirašė reikalingą numerį, o paskui parašė perskaityti Badrio skiepų įrašus ir ėmė skrebenti kažką, ko Danvortis nesugebėjo iššifruoti.

— Ar užfiksuota kokia nors nenormali reakcija arba alergija?

— Valandėlę ji tylėdama klausėsi, paskui vėl prašneko. — Gerai, nereikia. Visa kita rasiu kompiuteryje. Jeigu reikės papildomos informacijos, pati tau paskambinsiu. — Ji grąžino telefoną Danvorčiui. — Jis dar nori pasikalbėti su tavim, — tarstelėjo ir išėjo, išsinešdama popierių su savimi.

— Jie labai nepatenkinti, kad juos sulaikė čia, — pasakė Finčas.

— Ponia Teilor grasina paduosianti į teismą už tai, kad ne dėl savo kaltės nesilaikė kontrakto sąlygų.

— Kada Badris paskutinį kartą skiepytas priešvirusiniais preparatais?

Finčas gerokai užtruko, kol peržvelgė šūsnį popierių.

— Štai, pone. Rugsėjo keturioliktąją.

— Gavo visą kursą?

— Taip, pone. Receptorių analogai, MPA stimuliatoriai ir kasmetiniai skiepai.

— Ar jam kada nors pasireiškė alerginė reakcija į priešvirusinius skiepus?

— Ne, pone. Jo kortelėje išvis neužsimenama apie kokias nors alergijas. Jau sakiau tai daktarei Arens.

Vadinasi, Badris nuo virusinės infekcijos paskiepytas. Ir jokių duomenų apie alergiją.

— Ar jau buvai nuėjęs į Naująją Kolegiją? — paklausė Danvortis.

— Dar ne, pone, kaip tik ten ir einu. O ką man daryti su atsargomis, pone? Muilo turime užtektinai, o štai tualetinio popieriaus atsargos — visai menkos.

Durys atsidarė, bet tai buvo ne Merė. Grįžo greitosios gydytojas, kuris buvo išsiųstas parvežti Montojos. Jis patraukė tiesiai prie arbatos stalelio, įjungė kaisti elektrinį virdulį.

— Ar reikėtų kažkaip normuoti tualetinį popierių, kaip jūs manote, pone? — kalbėjo Finčas. — O gal pakabinti skelbimėlius ir paprašyti visų j į taupyti?

— Elkis kaip išmanai, kaip tau atrodo geriausia, — atsakė Danvortis ir padėjo ragelį.

Tikriausiai lauke vis dar lijo. Greitosios gydytojo uniforma buvo šlapia, o kai virdulys užvirė, jis palaikė įraudusias rankas virš garų, tarsi stengdamasis jas sušildyti.

— Gal dabar jau jums pagaliau nebereikia telefono? — paklausė Gilkraistas.

Danvortis padavė jam telefoną. Kažin, susimąstė jis, koks dabar oras ten, kur atsidūrė Kivrina? Kažin, ar Gilkraistas susiprato pasidomėti, ką jo tikimybių teorija byloja apie jos galimybes patekti į lietų? Neatrodė, kad Kivrinos apsiaustas itin patikimai sulaikytų drėgmę, o tasai hipotetinis draugiškai nusiteikęs pakeleivis, turįs pasirodyti daugiausia po 1,6 valandos, tikriausiai tūno kokioje pakelės smuklėje ar daržinėje ir laukia, kol kelias pradžius tiek, kad juo būtų įmanoma pravažiuoti.

Danvortis išmokė Kivriną užkurti laužą, tačiau vargu ar tai jai pavyks, kai prakurai permirkę, o rankos — sugrubusios nuo šalčio. Žiemos keturioliktame amžiuje buvo iš tiesų šaltos. Ką gali žinoti, galbūt aname laike šiuo metu netgi sninga. 1320-aisiais kaip tik prasidėjo Mažasis Ledo Amžius; galiausiai atšalo taip, kad ledas sukaustė netgi Temzę. Klimato pokyčiai bei permainingi orai sukėlė sumaištį žemės ūkyje, derliai buvo visai menki, o kai kurie istorikai dėl Juodosios Mirties siaubų netgi kaltino prastą valstiečių sveikatos būklę, sukeltą nuolatinio badavimo. To meto orai ir iš tikrųjų buvo prasti. Tarkime, 1348-ųjų rudenį vienoje Oksfordo grafystės dalyje lijo kiekvieną mielą dieną nuo Mykolinių iki pat Kalėdų. Gali būti ir taip, kad Kivrina guli ant kelio lediniame dumble, pati jau pusgyvė nuo bendro kūno atšalimo.

Ir dar išberta spuogais, pridūrė jis pats sau, nuo pernelyg galvą pametusio dėstytojo rūpesčio, graužiančioji it koks kirminas. Taip, Merė sakė tiesą. Jis iš tiesų po truputį virstąs ponia Gadson. Žiūrėk, dar kiek, ir jis pats puls į 1320-uosius, ir jėga laikys tinklą atvirą, kaip kad ponia Gadson laikė metro traukinio duris, o Kivrina, jį išvydusi, apsidžiaugs lygiai tiek pat, kiek Viljamas Gadsonas — išvydęs savo mamytę. Tikriausiai ir pagalbos jai reikia ne daugiau nei Viljamui.

Kivrina buvo pati gabiausia, pati sumaniausia studentė iš visų, kuriems Danvorčiui kada nors teko dėstyti. Be jokios abejonės, ji nepražus kad ir lietuje. Danvortis žinojo, jog pastarąsias atostogas ji praleido viešėdama pas eskimus — norėjo išmokti pasistatyti iglu.

Be jokios abejonės, ji pati pagalvojo apie viską — viską, įskaitant net pirštų nagus. Tada, kai atėjo pademonstruoti jam kostiumo, atkišo parodyti ir rankas. Nagai buvo nulūžinėję, į panages prilindę purvo.

— Žinau, aš būsiu kilminga dama, tačiau — iš kaimo diduomenės, o kaimo moterys, be gobelenų audimo, nevengdavo ir žemės darbų, be to, Rytų Redingo damos iki pat septynioliktojo amžiaus pradžios nežinojo, kas yra žirklės, taigi, visą sekmadienio popietę rausiausi Montojos kasinėjimuose, žarsčiau numirėlių kaulus — ir vien tam, kad išgaučiau šitokį efektą.

Jos nagai atrodė šiurpiai ir nepaprastai autentiškai. Taigi, tikrai neverta panikuoti dėl tokios menkos smulkmenos kaip tikėtinas sniegas.

Tačiau, kad ir kaip raminosi, rūpesčio Danvortis taip ir neįstengė nusikratyti. Jei taip galėtų šnektelėti su Badriu, išsiaiškinti, ką jis turėjo omeny sakydamas „Kažkas negerai”, įsitikinti, kad perkėlimas įvyko sklandžiai, kad laiko paklaida — ne per daug didelė… Galbūt tuomet nerimas išsisklaidytų. Tačiau Merė net nesugebėjo išklausti Badrio NSA numerio — sužinojo jį tik tada, kai paskambinęs pasakė Finčas. Kažin, pagalvojo Danvortis, ar Badris vis dar guli be sąmonės? O gal dar blogiau?

Jis atsistojo, priėjo prie stalelio, užsiplikė puodelį arbatos. Gilkraistas vėl kalbėjo telefonu — matyt, su budinčiuoju. Tačiau ir budintysis nežinojo, kur galėtų būti Besingeimas. Kai su juo kalbėjo Danvortis, budintysis sakė, kad Besingeimas lyg ir minėjęs Loch Balkilaną — ežerą, kokio, kaip paaiškėjo, išvis nėra.

Danvortis gurkštelėjo arbatos. Gilkraistas nepaleido iš rankų telefono: paskambino iždininkui, paskambino rektoriaus pavaduotojui — nei vienas, nei kitas nežinojo, kur iškeliavo Besingeimas. Atėjo slaugė, saugojusi izoliatoriaus duris, ji ir užbaigė imti kraujo mėginius. Greitosios pagalbos gydytojas pasklaidė lankstinukus ir ėmėsi vieną skaityti.

Montoja užpildė ligoninės priėmimo blanką ir ėmėsi kontaktų sąrašo.

— Ką čia reikia daryti? — paklausė ji Danvorčio. — Surašyti visus žmones, su kuriais buvau susidūrusi šiandien?

— Su kuriais buvote susidūrusi per tris pastarąsias dienas, — atsakė jis.

Jie sėdėjo ir laukė. Danvortis išgėrė dar vieną puodelį arbatos. Montoja paskambino į NSA ir bandė išsiderėti leidimą išvykti iš karantino zonos atgal į savo kasinėjimus. Greitosios pagalbos medikė vėl užsnūdo.

Slaugė įrideno staliuką su vakariene.

— Greet chere made our hoste us everichon, And to the soper sette us anon, — pasakė Latimeras; tai buvo vienintelė per visą popietę jo ištarta frazė.

Kol valgė, Gilkraistas dalijosi su Latimeru planais pasiųsti Kivriną į laikotarpį po Juodosios Mirties.

— Tarp istorikų priimta laikytis nuomonės, kad Juodoji Mirtis visiškai sunaikino Viduramžių visuomenę, — porino jis Latimerui, pjaustydamas kepsnį. — Tačiau mano tyrinėjimai leidžia tvirtinti, kad maro pasekmės buvo veikiau apvalančios nei katastrofiškos.

Kažin, kieno požiūriu? — pagalvojo Danvortis; jam jau parūpo, kodėl juos laiko uždarytus čia taip ilgai. Kažin, ar personalas tikrai užsiėmęs kraujo mėginių tyrimais, ar tiesiog laukia, kol kuris nors vienas iš jų, o gal ir visi, susmuks tiesiog ant arbatos stalelio, kad galėtų tiksliai nustątyti viruso inkubacinio periodo trukmę?

Gilkraistas eilinį kartą paskambino į Naująją Kolegiją ir paprašė pakviesti Besingeimo sekretorę.

— Jos nėra, — pasakė Danvortis. — Ji su dukteria išvyko į Devonšyrą švęsti Kalėdų.

Gilkraistas praleido jo žodžius pro ausis.

— Taip. Gal perduosite jai žinutę? Bandau surasti poną Besingeimą. Ypatingas atvejis. Mes ką tik išsiuntėme vieną istorikę į keturioliktąjį amžių, tačiau Baliolas nesugebėjo užtikrinti, kad jų laborantas, kuris ir aptarnavo tinklą, būtų deramai pasitikrinęs sveikatą. Baigėsi tuo, kad jis susirgo užkrečiama liga, sukėlėjas — kažkoks virusas. — Jis padėjo ragelį. — Jei ponas Čauduris nepasiskiepijo privalomais priešvirusiniais preparatais, manau, kad už tai atsakingas asmeniškai jūs, pone Danvorti.

— Jis gavo visus būtinus skiepus rugsėjo mėnesį, — pasakė Danvortis.

— Įrodymų turite? — paklausė Gilkraistas.

— Gal jis prasismelkė iš ten? — paklausė greitosios pagalbos medikė.

Visi, neišskiriant nė Latimero, nustebę sužiuro į ją. Kol neprašneko, atrodė, kad ji kietai miega, smakrą nusvarinusi ant krūtinės, sunėrusi rankas, saujoje suspaudusi kontaktų sąrašus.

— Sakėte, išsiuntėte kažką į Viduramžius, — karingai pareiškė ji. — Tad ar galėjo jis prasismelkti iš ten?

— Ko gero, aš… — prasižiojo Gilkraistas.

— Tas virusas, — paaiškino medikė. — Ar jis galėjo atkeliauti per tą laiko mašiną?

Gilkraistas nervingai dirstelėjo į Danvortį.

— Juk šitai neįmanoma, ar ne?

— Neįmanoma, — patvirtino Danvortis. Akivaizdu: Gilkraistas ničnieko nenutuokia apie kontinuumo paradoksus ar grandinės teoriją. Tas žmogėnas niekaip netiko eiti dekano pareigas, kad ir laikinai. Jis netgi nesuprato, kaip veikia tinklas, į kurį taip džiaugsmingai bloškė Kivriną. — Virusas per tinklą niekaip negalėjo prasismelkti.

— Daktarė Arens sako, jog tasai indas — vienintelis susirgęs, — laikėsi savo medikė. — O štai jūs sakote, — ji dūrė pirštu į Danvortį, — kad jis gavo visus būtinus skiepus. O jeigu jis paskiepytas priešvirusiniais skiepais, tuomet jokio viruso ir negalėjo susigriebti, nebent tas būtų atkeliavęs iš kur nors kitur. O Viduramžiais žmonės juk sirgdavo pačiomis įvairiausiomis ligomis, ar ne? Raupais ir maru?

Prasižiojo Gilkraistas:

— Esu visiškai tikras, kad „Medievalis” ėmėsi visų būtinų atsargumo priemonių užtikrinti, kad tokia galimybė…

— Nėra nė pačios menkiausios galimybės virusui prasismelkti per tinklą, — piktai rėžė Danvortis. — Erdvėlaikio kontinuumas savaime neleidžia, kad, šitaip atsitiktų.

— Bet jūs siunčiate į praeitį žmones, — neatlyžo medikė. — O virusas — kur kas smulkesnis už žmogų.

Paskutinį kartą panašių argumentų Danvortis girdėjo dar tais laikais, kai tinklai buvo tik pradėti naudoti ir kai jų veikimo teoriją patys specialistai perprato tik iš dalies.

— Užtikrinu jus, mes pasirūpinome visomis įmanomomis atsargumo priemonėmis, — kaip užsuktas kartojo Gilkraistas.

— Per tinklą negali pereiti niekas, kas pakeistų istorijos eigą, — ėmė aiškinti Danvortis, piktai dėbsodamas į Gilkraistą. Pliurpalais apie atsargumo priemones ir tikimybes Gilkraistas tik skatino tą moterį paistyti panašius niekus. — Radiacija, toksinai, mikrobai — niekas iš panašių dalykų niekada nėra perėję per tinklą. Jei tik esama ko nors panašaus, tinklas paprasčiausiai neatsidaro.

Medikė toli gražu neatrodė įtikinta.

— Užtikrinu jus… — vėl pradėjo Gilkraistas, bet čia įėjo Merė.

Ji atsinešė visą pluoštą įvairiaspalvių popierių. Gilkraistas akimoju pašoko.

— Daktare Arens, ar esama galimybės, kad ši virusinė infekcija, kuri pakirto poną Čaudurį, prasismelkė per tinklą?

— Žinoma, ne, — atsakė ji suraukdama antakius, tarsi vien tokia mintis jai atrodytų visai kvaila. — Visų pirma, jokios ligos prasismelkti per tinklą negali. Tai prieštarauja paradokso dėsniams. Antra, net jei virusas ir būtų prasismelkęs, kas tikrai neįmanoma, tai reikštų, kad Badris susirgo praėjus mažiau nei valandai po to, kai užsikrėtė, o tai savo ruožtu reikštų, kad viruso inkubacinio periodo trukmė — valanda ar mažiau, kas visiškai neįmanoma. O jei visa tai ir būtų atsitikę — kas visiškai neįmanoma — tuomet susirgę jau būtume visi, kadangi, — ji dirstelėjo į laikrodį, — nuo mūsų visų kontakto su virusu praėjo jau daugiau nei trys valandos. — Ji ėmėsi rinkti lapus su kontaktų sąrašais.

Gilkraistas atrodė suirzęs.

— Kaip einantis Istprijos fakulteto dekano pareigas, aš turiu šiokių tokių darbų, kuriuos privalau atlikti, — pareiškė jis. — Ar dar ilgai ketinate laikyti mus čia?

— Tik tol, kol surinksiu iš jūsų popierius, — atsakė Merė. — Ir dar — kol išdėstysiu nurodymus. Gal kokias penkias minutes.

Ji paėmė popierius iš Latimero. Montoja stvėrė savuosius, gulinčius ant stalo krašto, ir ėmėsi paskubomis kažką skrebenti.

— Penkias minutes? — paklausė medikė, kuriai parūpo, ar virusas negalėjo prasismelkti per tinklą. — Ar norite pasakyti, kad paskui galėsime laisvai išeiti?

— Laikinai — taip, — atsakė Merė. Surinktuosius lapus ji sudėjo į krūvos apačią, tada visiems padalijo lapus nuo viršaus — aitriai rausvos, akį rėžiančios spalvos. Tai buvo tam tikras oficialus pareiškimas, kuriuo ligoninė tvirtino neprisiimanti jokios atsakomybės.

— Atlikome visų jūsų kraujo analizę, — kalbėjo Merė. — Nė vienam antikūnų lygis nėra padidėjęs.

Ji įteikė Danvorčiui mėlyną popieriaus lakštą — raštą, atleidžiantį NSA nuo bet kokios atsakomybės ir patvirtinantį sutikimą apmokėti visas NSA nepadengtas išlaidas trisdešimties dienų laikotarpiu.

— Kalbėjau su Pasauliniu Gripo Centru; jie rekomenduoja nuolatinį stebėjimą ir kontrolę: kas dvylika valandų fiksuoti, ar neprasidėjo karščiavimas, taip pat kartoti kraujo tyrimus.

Dabar ji ėmėsi dalinti jau žalius lapus su antrašte „Nurodymai pirminiams kontaktams”. Pats pirmas punktas bylojo: „Venkite kontaktų su kitais”.

Danvortis pagalvojo apie Finčą ir varpininkus, be jokios abejonės, lūkuriuojančius prie Baliolo vartų ir mosuojančius Šventuoju raštu bei šaukimu į teismą, ir apie visą gausybę karantino ribose įstrigusių prieškalėdinės pirkimo karštligės aukų.

— Tikrinkite temperatūrą kas pusę valandos, — kalbėjo Merė, dalydama geltonus blankus. — Jeigu tik užfiksuosite, — ji patapšnojo savąjį monitorių, — ženkliau pakilusią temperatūrą, nedelsdami atvykite čionai. Žinokite, kad šioks toks temperatūros svyravimas yra natūralus reiškinys. Bet kokia temperatūra tarp 36 ir 37,4 laipsnių laikytina normalia. Skubiai prisistatykite į ligoninę tuo atveju, jeigu ji peržengs 37,4 ribą, jeigu pašoks labai staigiai arba jei pradėsite jausti kuriuos nors iš šių simptomų: galvos skausmą, sunkumą krūtinėje, proto aptemimą ar svaigulį.

Visi tuoj pat ir sužiuro, kiekvienas — į savo monitorius; be jokios abejonės, visi iškart ir pajuto tvinkstantį galvos skausmą. Danvorčiui galvą skaudėjo visą popietę.

— Kiek įmanoma, venkite bendrauti su kitais žmonėmis, — kalbėjo Merė. — Kruopščiai užsirašinėkite visus, su kuriais vis dėlto teks susidurti. Kol kas mes dar tikrai nežinome, kaip plinta užkratas, tačiau dauguma virusų perduodama lašeliniu būdu ir per tiesioginį kontaktą. Kuo dažniau plaukitės rankas su muilu.

Ji padavė Danvorčiui dar vieną rausvą lakštą. Atrodo, pradėjo stigti spalvų. Tai buvo lentelė sąrašui; antraštė: „Kontaktai”, žemiau — „Pavardė, adresas, kontakto tipas, laikas”.

Gaila, kad Badrio virusui neteko iš karto susidurti su CDC, NSA arba PGC. Ten jam išsyk būtų užtrenktos visos durys.

— Visi privalote prisistatyti čionai rytoj, septintą ryto. O kol kas rekomenduoju kaip reikiant pavakarieniauti ir tada — tiesiai į lovą. Poilsis — pati geriausia gynyba nuo bet kokio viruso. Jums, — ji pažvelgė į abu greitosios medikus, — į darbą nereikės tol, kol nebus atšauktas laikinas karantinas. — Ji išdalijo dar kelis visų vaivorykštės spalvų popierius ir gyvai paklausė: — Klausimų bus?

Danvortis dirstelėjo į greitosios medikę laukdamas, kad ši tuojau ims ir paklaus Merės, ar per tinklą neprasismelkė raupų užkratas, bet moteriškė tik buku žvilgsniu dėbsojo į pluoštą popierių rankoje.

— Ar aš galiu grįžti prie savo kasinėjimų? — paklausė Montoja.

— Jei karantino perimetras jų neapima, tuomet — ne, — atsakė Merė.

— O, nuostabu, — pareiškė Montoja, grūsdama popierių pluoštus į savosios teroristo striukės kišenes. — Kol aš kiurksosiu įstrigusi čia, ten lietus visą kaimą nuplaus nuo žemės paviršiaus. — Tai tarusi, ji išžirgliojo lauk.

Išsliūkino ir abu greitosios pagalbos gydytojai; toji, kuri kamantinėjo, ar virusas galėjo prasismelkti per tinklą, žiovavo ir rąžėsi, tarsi ruošdamasi čia pat dar posmelį nusnūsti. Latimeras tebesėdėjo kaip sėdėjęs, buku žvilgsniu dėbsodamas į temperatūros monitorių. Gilkraistas kažką piktai tarstelėjo jam; Latimeras pagaliau atsistojo, apsivilko paltą, susirinko popierius, pasiėmė skėtį.

— Tikiuosi, neužmiršite informuoti manęs apie įvykių eigą, — pareiškė Gilkraistas. — O aš pasistengsiu surasti Besingeimą ir pasakysiu jam, jog gyvybiškai svarbu, kad jis tuojau pat grįžtų ir imtųsi viskam vadovauti pats. — Jis išgužėjo iš kambario, bet koridoriuje turėjo sustoti ir palaukti, laikydamas duris atviras, nes Latimerui teko nuo grindų susirinkti nuplevenusius popieriaus lapus.

— Gal iš ryto užsuktumėte pas Latimerą jo pasiimti? — paprašė jo Merė, sklaidydama kontaktų sąrašus. — Jis pats nė už ką neprisimins privaląs septintą valandą prisistatyti čionai.

— Noriu aplankyti Badrį, — pasakė Danvortis.

— „Laboratorija, Brasenozė”, — skaitė Merė, vartydama popierius. — „Dekano kabinetas, Brasenozė”. „Laboratorija, Brasenozė”. Nejaugi Badrio niekas nematė niekur kitur, išskyrus tinklo patalpas?

— Greitosios pagalbos automobilyje, kol važiavome čionai, jis be paliovos kartojo: „Kažkas negerai”, — pasakė Danvortis. — Galbūt turėjo omeny pernelyg didelę laiko paklaidą. Jeigu ji atsidūrė ten daugiau nei per savaitę nuo numatytos datos, jai bus sunku susigaudyti, kada privalo prisistatyti prie plyšio.

Merė neatsakė. Suraukusi antakius vėl kibo sklaidyti popierius.

— Privalau įsitikinti, kad neiškilo jokių problemų nustatinėjant Kivrinos buvimo tašką, — primygtinai pasakė Danvortis.

Merė pakėlė akis.

— Ką gi, — pratarė. — Tie kontaktų sąrašai — beviltiškas reikalas. Per pastarąsias tris dienas — ilgiausi tarpai, kai jis buvo nežinia kur ir niekas jo nematė. Taigi, vienintelis žmogus, galintis pasakyti, kur jis buvo ir su kuo susitikinėjo, ir yra jis pats. — Ji nusivedė Danvortį koridoriumi atgal. — Pasodinau su juo slaugę, kuri bando klausinėti, bet jis visiškai netekęs nuovokos ir dar siaubingai jos bijo. Galbūt tu nesukeltum jam tokio siaubo.

Ji nusivedė Danvortį prie lifto.

— Į antrą aukštą, — tarstelėjo į mikrofoną.

— Badrio sąmonė praskaidrėja vos kelioms akimirkoms, — ji vėl kreipėsi į Danvortį. — Šitaip gali tęstis ir visą naktį.

— Nieko tokio, — atsakė Danvortis. — Vis tiek nenusiraminsiu, kol neįsitikinsiu, kad Kivrina saugiai nukeliavo ten, kur reikia.

Jie užsikėlė liftu dviem aukštais aukščiau, perėjo dar vieną koridorių, įėjo pro duris, ant kurių kabojo perspėjanti lentelė: „ĮEITI DRAUDŽIAMA. IZOLIATORIUS”. Už šių durų prie stalo sėdėjo rūsčios išvaizdos slaugė ir įdėmiai stebėjo monitorių.

— Ketinu įleisti poną Danvortį aplankyti pono Čaudurio, — pasakė Merė. — Mums reikės Specialios Apsauginės Aprangos komplektų. Kaip jis laikosi?

— Temperatūra dar labiau pakilo — jau 39,8, — atsakė slaugė, įteikdama jiems po SAA komplektą. Tai buvo plastiko pakuotė, iš kurios Danvortis išsitraukė popierinį chalatą, surišamą už nugaros, kepuraitę, impregnuotą kaukę, kurios, pirmiau užsidėjus kepuraitę, prisitaisyti nebeįmanoma, šlepetes, glaudžiai aptempiančias batus, ir impregnuotas pirštines. Danvortis padarė klaidą, pirmiausia apsimaudamas pirštines — paskui užtruko ištisą amžinybę, kol negrabiais pirštais išskleidė chalatą ir užsimaukšlino kaukę.

— Turėsi užduoti jam labai konkrečius klausimus, — nurodė Merė. — Paklausk, ką veikė šįryt iškart po to, kai atsikėlė, ar naktį praleido vienas, ar su kuo nors, kur pusryčiavo, kas dar be jo ten buvo — ir panašiai. Jis labai smarkiai karščiuoja, o tai reiškia, kad yra gerokai apdujęs. Gali tekti kartoti klausimus kelis sykius. — Ji atidarė duris į palatą.

Palatos net negalėjai dorai vadinti palata — vietos ten pakako tik lovai ir sulankstomai žygio taburetei — netilpo net normali kėdė. Visą sieną už lovos užėmė įvairiausios įrangos bei displėjų tankumynas. Galinėje sienoje buvo užuolaida užtrauktas langas ir sumontuota dar daugiau įrangos. Merė tik užmetė akį į Badrį ir ėmėsi įdėmiai apžiūrinėti displėjus.

Danvortis sužiuro į ekranus. Artimiausias margavo raidžių ir skaičių virtinėmis. Apatinėje eilutėje buvo parašyta: „ICU 14320691 22-12-54 1803 200/RPT 180 °CRS IMJPCLN 200MG/q6h NHS40-211-7 M AHRENS.” Matyt, kažkokie gydytojo nurodymai.

Kituose ekranuose buvo matyti dantytos linijos ir skaičių stulpeliai. Visas šis margumynas Danvorčiui ničnieko nesakė, jis suprato rodmenis tik mažyčio, antro iš dešinės ekranėlio viduryje. Ten švietė įrašas: „Temperatūra — 39,9”. Viešpatie aukščiausias.

Danvortis pažvelgė į Badrį. Šio abi rankos gulėjo ant apkloto, abi buvo prijungtos prie lašelinės talpų, pritvirtintų ant specialių stovų. Į vienos jų pagrindinį vamzdelį skystis kapsėjo iš bent penkių skirtingų talpų su gydomaisiais preparatais. Badris gulėjo užsimerkęs, jo veidas atrodė liesas, sunykęs, tarsi nuo šio ryto jis būtų spėjęs netekti daug svorio. Tamsioje jo odoje išryškėjo keistai purpurinis atspalvis.

— Badri, — ištarė Merė, pasilenkdama prie jo, — Badri, girdi mane?

Jis atsimerkė ir pažvelgė įjuos, bet akivaizdžiai nepažino — turbūt ne tiek dėl aukštos temperatūros, kiek dėl to, kad jie nuo galvos iki kojų buvo susivynioję į apsauginę aprangą.

— Tai ponas Danvortis, — bandė padėti jam Merė. — Jis atėjo tavęs aplankyti. — Su šiais žodžiais pratrūko čiepsėti jos pyplys.

— Ponas Danvortis? — kimiai ištarė Badris ir bandė sėstis.

Merė švelniai nustūmė jį atgal ant pagalvės.

— Ponas Danvortis nori kai ko tavęs paklausti, — pasakė ji, atsargiai tapšnodama jam krūtinę — visai taip pat kaip ir tada, Brasenozės laboratorijoje. Paskui išsitiesė ir sužiuro į displėjus ant sienos už lovos. — Gulėk ramiai. Man dabar jau reikia eiti, bet ponas Danvortis pabus su tavim. Ilsėkis ir pasistenk atsakyti į pono Danvorčio klausimus. — Ji išskubėjo.

— Ponas Danvortis? — pakartojo Badris, tarsi iš paskutiniųjų stengdamasis suvokti, ką šie žodžiai reiškia.

— Taip, čia aš, — atsiliepė Danvortis ir atsisėdo ant sulankstomos kėdutės. — Kaip jautiesi?

— Kada jis turėtų grįžti? — paklausė Badris. Balsas skambėjo silpnai, įtemptai. Jis vėl bandė sėstis; Danvortis ištiesęs ranką jį sulaikė.

— Būtinai reikia jį surasti, — pasakė Badris. — Kažkas negerai.

8

Ją degino ant laužo. Ji puikiausiai jautė kūną laižančias liepsnas. Tikriausiai ją jau pririšo prie stulpo, nors šitoji nebeįstengė prisiminti. Tačiau prisiminė, kaip jie uždegė laužą. Ji nukrito nuo baltojo arklio, o tada galvažudys ją pakėlė ir nešte nunešė prie ugnies.

— Privalome grįžti atgal prie plyšio, — kartojo ji jam.

Jis buvo pasilenkęs prie jos, mirguliuojančioje laužo šviesoje ji labai aiškiai matė nuožmų jo veidą.

— Ponas Danvortis vėl atidarys tinklą, kai tik supras, jog kažkas negerai, — tvirtino ji. Tačiau šito, ko gero, tikrai nereikėjo sakyti. Jis palaikė ją ragana ir atnešė čionai sudeginti.

— Aš — ne ragana, — ištarė ji; tą pat akimirką iš niekur tįstelėjusi ranka vėsiu delnu nusileido jai ant kaktos.

— Tššš, — ištarė balsas.

— Aš — ne ragana, — pakartojo ji, stengėsi kalbėti kuo lėčiau, kad jie ją suprastų. Tačiau galvažudys nesuprato. Ji bandė paaiškinti, kad nevalia pasitraukti nuo plyšio, bet jis nekreipė jokio dėmesio. Užkėlė ją ant savo baltojo arklio, o šį nusivedė iš aikštelės tiesiog į guotą baltaliemenių beržų — ten, kur giria buvo užvis tankiausia.

Ji dar bandė stebėti, kuria kryptimi jie keliauja, kad paskui surastų kelią atgal, tačiau siūbuojantis vyriškio žibintas apšvietė žemę po kojomis tik per kelis colius, o šviesa žilpino jai akis. Kivrina užsimerkė, bet tai buvo klaida — arklio eigastis buvo nelyginai apsvaigo galva ir ji nusivertė žemėn.

— Aš — ne ragana, — pasakė ji. — Aš — istorikė.

— Hcnvey fond enyowuh thissla deyl — iš kažkur toli atsklido moters balsas. Tikriausiai ji prisiartino įmesti į laužą dar glėbelį žagarų, o paskui vėl atsitraukė — atokiau nuo kaitros.

— Enwodes fillenum gleydund sore destrayste, — atsiliepė vyro balsas — labai panašus į pono Danvorčio. — Ayeen mynar-mehs hoor alle op hider ybar.

— Sweltes shay dūmorte blauenl — vėl moters balsas.

— Pone Danvorti, — pasakė Kivrina, tiesdama jam rankas, — aš iš tikrųjų pakliuvau tarp galvažudžių! — Per troškius dūmus ji nebegalėjo jo įžiūrėti.

— Tššš, — šnypštelėjo moteris, ir Kivrina staiga suprato, jog jau praėjo šiek tiek laiko, jog ji, kad ir kaip neįtikėtina, buvo užmigusi. Kažin, kiek trunka, kol žmogus sudega? — susimąstė ji. Ugnis buvo tokia kaitri, kad ji, rodos, jau seniai turėjo virsti saujele pelenų, tačiau kai kilstelėjo ranką, pastebėjo, jog ši atrodo visiškai sveika, nors pirštų pakraščiais ir blykčiojo mažyčiai raudoni liepsnos liežuvėliai. Laužo liepsna skaudžiai tvilkė akis. Kivrina užsimerkė.

Tikiuosi, daugiau nebenukrisiu nuo arklio, galvojo ji. Atrodo, buvo įsikibusi kuo tvirčiausiai, abiem rankomis apsikabinusi arklio kaklą, tačiau arklys žengė nelygiai, kratydamas, nuo ko dar labiau įsiskaudėjo galvą, ir ji nukrito žemėn, nors ir kaip stengėsi laikytis — nepadėjo netgi tai, kad ponas Danvortis primygtinai reikalavo išmokti jodinėti, net suorganizavo jai kelias jojimo pamokas žirgyne netoli Vudstoko. Juk ponas Danvortis ir sakė, kad šitaip atsitiks. Sakė, kad čia ją sudegins ant laužo.

Moteris prikišo jai prie lūpų puodelį. Tikriausiai kempinė, prisisunkusi acto, pagalvojo Kivrina, juk kankiniams visuomet pakišama atsigerti acto. Tačiau gurkštelėjusi įsitikino, kad tai — ne actas. Skystis buvo šiltas, karstelėjęs. Moteriai teko kilstelėti Kivrinos galvą, kad ši galėtų atsigerti, ir Kivrina tik dabar susizgribo gulinti.

Reikės pasakyti ponui Danvorčiui, pagalvojo ji, pasirodo, jie degindavo žmones gulinčius. Ji pabandė suglausti delnus tarsi melsdamasi, kad įsijungtų įrašinėjimo įranga, tačiau liepsnų svoris tempė rankas žemyn.

Juk aš sergu, pagalvojo Kivrina ir staiga suprato, kad šiltas karstelėjęs skystis turėjo būti kažkoks gyduolių eliksyras, kuris valandėlei atvėsino jos karštinę. Ji suprato gulinti ne ant žemės, o lovoje pritemdytame kambaryje; greta buvo ir moteris, ją tildžiusi ir davusi atsigerti. Kivrina net girdėjo ją alsuojant. Bandė pasukti galvą, kad ją pamatytų, tačiau nuo judesio vėl persmelkė skausmas. Moteris tikriausiai miegojo. Jos alsavimas buvo lygus, šniokštuojantis, beveik priminė knarkimą. Kivrinai įskaudo galvą jo klausantis.

Tikriausiai aš vis tik atsidūriau kaime, pagalvojo ji. Tasai rudaplaukis vyras tikriausiai bus mane čionai atnešęs.

Ji nusirito nuo arklio, o galvažudys padėjo jai vėl užsiropšti, bet kai ji pažvelgė jam į veidą, jis jau visiškai nebepriminė galvažudžio. Vyriškis buvo jaunas, rudaplaukis, malonios išraiškos; jis pasilenkė prie jos, sudribusios ant žemės ir atsirėmusios į vežimo ratą, priklaupė ant vieno kelio ir paklausė:

— Kas jūs?

Ir tąsyk ji kuo puikiausiai jį suprato.

— Canstawd ranken dervryrū — ištarė moteris ir vėl kilstelėjo Kivrinos galvą, kad ši gurkštelėtų dar lašelį karčiojo skysčio. Kivrinai sunkiai sekėsi nuryti bent lašą. Liepsna dabar persikraustė įjos gerklę. Ji jautė galugerkly šokčiojančius mažyčius oranžinius liepsnos liežuvėlius, nors skystis lyg ir turėjo juos užlieti. Ji susimąstė: galbūt žmogus bus nugabenęs ją į kokią nors svečią šalį, Ispaniją ar Graikiją, kur žmonės šnekėjo kalba, kurią suprasti jos vertėjas neužprogramuotas.

Tačiau tai, ką sakė rudaplaukis, ji suprato kuo puikiausiai. „Kas jūs?” — paklausė jis, ir jai šovė į galvą mintis, jog tasai antrasis vyras — tikriausiai vergas, parsigabentas iš Kryžiaus Žygių, vergas, kalbantis galbūt turkiškai ar arabiškai — štai kodėl ji nesuprato nė žodelio.

— Aš istorikė, — tvirtino ji, bėt kai kilstelėjo akis ir pažvelgė į dorą jo veidą, šio jau nebeišvydo. Vietoj jo vėl buvo anas galvažudys.

Lyg paklaikusi ji apsidairė, žvilgsniu ieškodama gerojo rudaplaukio, bet jo niekur nebuvo matyti. Galvažudys rinko šakas ir krovė jas ant akmenų laužui.

— Pone Danvorti! — nevilties apimta suspigo Kivrina; galvažudys prisiartino ir atsiklaupė priešais ją; ant jo veido blykčiojo žibinto šviesos atšvaitai.

— Nesibaimink, — pasakė jis. — Netrukus jis grįš.

— Pone Danvorti! — suklykė ji; tada priėjo rudaplaukis ir vėl atsiklaupė greta jos.

— Nereikėjo man pasitraukti nuo plyšio, — pasakė ji, nenuleisdama akių nuo jo veido, kad jis vėl nepavirstų galvažudžiu. — Kažkas negerai. Kažkas nutiko ne taip, kaip planuota. Teks jums pasiimti mane atgal.

Jis atsisegė savo apsiausto sąsagą, lengvu judesiu nusimetė jį nuo pečių ir apklostė ją; Kivrina jau neabejojo, kad jis suprato.

— Man reikia keliauti namo, — pasakė ji, kai jis vėl pasilenkė prie jos. Žibinto šviesa krito ant doro jo veido, liepsnelėmis šokčiojo ryškiai ruduose jo plaukuose.

— Godufadur, — tarstelėjo jis, ir Kivrina pagalvojo: juk tai tikriausiai vergo vardas — Godefadras. Jis lieps vergui gabenti mane atgal į tą pačią vietą, kur rado, o tasai nugabens mane atgal prie plyšio. O dar ponas Danvortis… Ponas Danvortis visai neteks galvos, kai atidarys tinklą ir pamatys, kad jos ten nėra. Viskas gerai, pone Danvorti, be garso ištarė ji. Aš ateinu.

— Dreede nawmaydde, — sakė rudaplaukis, pakeldamas ją ant rankų. — Fawrthah Galwinnath coam.

— Aš sergu, — pasakė Kivrina moteriai, — todėl ir nesuprantu, ką jūs kalbate.

Tačiau šįsyk jau niekas neišniro iš tamsos jos raminti. Galbūt jiems nusibodo žiūrėti jos deginimą, ir visi išsiskirstė. Matyt, deginimas vis dėlto trunka ilgai, nors ugnis, atrodė, dabar liepsnojo dar kaitriau.

Rudaplaukis vyras užsikėlė ją ant baltojo arklio pirm savęs ir nujojo gilyn į girią; Kivrinai atrodė, kad jis tikriausiai gabena ją atgal prie plyšio. Arklys šį kartą buvo pabalnotas, ji išgirdo ir varpelius — taip, jiems bejojant, tilindžiavo varpeliai, jų skimbčiojimas jungėsi į melodiją. Varpeliai skambino giesmę „O, susirinkite visi tikratikiai” — vis garsiau ir garsiau, kol jų gaudesys ėmė aidėti visiškai taip pat kaip ir Šventosios Mergelės Marijos bažnyčios varpų.

Šitaip raiti jie nukeliavo nemenką galą, Kivrinai atrodė, kad perkėlimo plyšį jie jau tikrai turėjo pasiekti.

— Ar dar toli plyšys? — paklausė ji rudaplaukio. — Ponas Danvortis tikrai smarkiai nerimauja, manęs neradęs.

Tačiau rudaplaukis jai neatsakė. Jis išjojo į pamiškę, pasuko kalvos šlaitu žemyn. Jau patekėjęs mėnulis blyškiu sidabru žarstė laibas, belapes medžių šakas ir kalvos papėdėje prisiglaudusios bažnytėlės stogą.

— Ne ta vieta, plyšys ne čia, — pasakė Kivrina ir bandė timptelėti arklio vadžias, pasukti jį tenlink, iš kur jie atjojo, bet neišdrįso atleisti rankų, apsivijusių rudaplaukio kaklą, baimindamasi nusiristi žemėn. O tada jie atsidūrė prie durų, šios atsivėrė, paskui vėl atsivėrė — ten buvo ugnis ir šviesa, ir varpelių tilindžiavimas, ir Kivrina suprato, kad ją vis dėlto nugabeno atgal prie plyšio.

— Shay boyen syke nighonn tdeeth, — pasakė moteris. Kivrina oda pajuto raukšlėtas, šiurkščias jos rankas. Moteris apkamšė jąpatalais. Kailis — Kivrina pajuto minkštą kailį, kutenantį jai skruostą, o gal tai buvo jos pačios plaukai.

— Kur jūs mane atgabenote? — paklausė Kivrina. Moteris pasilenkė artėliau jos, tarytum nenugirdusi, ir Kivrina susizgribo veikiausiai prašnekusi angliškai. Vadinasi, vertėjas neveikia. Pagal planą mąstyti ji turėjo angliškai, tačiau tarti žodžius — Viduramžių anglų kalba. Tikriausiai ir vietinių ji nesuprato tik todėl, kad neveikė vertėjas.

Ji bandė prisiminti, kaip tai pasakyti senąja anglų kalba. „ Where hast thou bringen me to?” Ne, klaidinga pati konstrukcija. Klausti reikėtų: „Kokia čia vieta?” — bet ji nevaliojo prisiminti, kaip senąja anglų kalba skamba žodis „vieta”.

Mąstyti ji nebeįstengė. Moteris krovė ant jos dar daugiau kailinių antklodžių, tačiau su kiekviena antklode Kivriną vis smarkiau krėtė šaltis, tarytum moteris kažkaip slopintų laužo liepsnas.

Jeigu ji paklaustų „kokia čia vieta?”, jie nesuprastų, ką ji turi omeny. Jos atsidurta kaime. Tasai rudaplaukis atgabeno ją į kaimą. Ji matė bažnyčią — jie prajojo pro šalį ir netrukus pasiekė gana didelį namą. Vadinasi, reikėtų klausti: „Koks yra šito kaimo pavadinimas?”

Taip, „vieta” šiuo atveju būtų demain, bet pati sakinio konstrukcija vis vien buvo neteisinga. To meto žmonės vartojo prancūziškas sakinio konstrukcijas, argi ne taip?

— Quelle demeure avez vous m’apporte? — balsu ištarė ji, tačiau moteris jau buvo pasišalinusi, o klausimas vis vien nuskambėjo neteisingai. Žmonės čia nebekalba prancūziškai jau du šimtus metų. Klausimąjį privalo suformuluoti anglų kalba. „Kur yra tas kaimas, į kurį mane atgabenote?” Tačiau kaip to meto kalba būtų kaimas?

Ponas Danvortis perspėjo, kad aklai pasikliauti vertėju nederėtų, tad ji buvo priversta mokytis Viduramžių anglų kalbos, taip pat prancūzų kalbos normanų dialekto ir senovinės vokiečių kalbos, kad kompensuotų tarties neatitikimus. Danvortis privertė ją atmintinai iškalti ištisus Čoserio puslapius. „Sounye nought būt eyr ybroken And every speche that ye spoken.” Ne. Ne.

„Kur yra šitas kaimas, į kurį mane atgabenote?” Bet kaipgi pasakyti „kaimas”?

Jis atgabeno ją į kaimą ir pabeldė į duris. Jas atidarė stambus vyriškis su kirviu rankoje. Kirviu, skirtu kapoti malkas laužui, savaime suprantama. Stambuolis, o paskui ir moteris — abu jie kažką kalbėjo, bet Kivrina nesuprato nė žodelio, o paskui durys užsitrenkė, jie liko lauke, tamsoje.

— Pone Danvorti! Daktare Arens! — šaukė Kivrina, tačiau krūtinę varstė pernelyg aštrus skausmas, kad balsas ištrūktų iš gerklės. — Jokiu būdu neleiskite jiems uždaryti plyšio, — įkalbinėjo ji rudaplaukį, tačiau šis vėl pasikeitė — virto anuo galvažudžiu, vagimi.

— Ne, — sakė jis. — Ji tik sužeista.

Tada durys vėl atsivėrė, ir jis įnešė ją vidun sudeginti.

Šitaip nežmoniškai karšta.

— Thawmot goonawt plersoun roshundt prayenum comth ithre, — pasakė moteris, ir Kivrina pabandė kilstelėti galvą, kad galėtų atsigerti, tačiau puodelio moters rankoje šįsyk nebuvo. Moteris laikė žvakę, prikišusi Kivrinai prie veido. Pernelyg arti prikišusi. Kivrina suprato, kad tuojau užsidegs jos plaukai.

— Der maydemot nedes dya, — pasakė moteris.

Žvakės liepsnelė suplazdėjo prie pat jos veido. Plaukai ėmė smilkti. Plaukų pakraščiu nubėgo oranžiniai ir raudoni ugnies liežuvėliai, plykstelėjusios atskiros sruogos čia pat virto pelenais.

— Tššš… — tarstelėjo moteris ir pabandė pastverti Kivrinos rankas, tačiau Kivrina spurdėjo tol, kol jas išlaisvino. Ji pašėlo delnais plekšnoti plaukus, stengdamasi užslopinti ugnį, bet dabar jau užsidegė ir delnai.

— Tššš… — maldė ją moteris, vėl sučiupusi už rankų ir nebeleisdama blaškytis. Tiktai moteris buvo visai ne moteris. Pernelyg jau stiprios tos rankos. Kivrinos galva blaškėsi į visas puses, ji dar stengėsi išvengti liepsnų, tačiau kažkas jau laikė ir jos galvą. Plykstelėję plaukai virto ugnies debesiu.

Kai ji prabudo, kambaryje tvyrojo tiršti dūmai. Kol miegojo, ugnis tikriausiai užgeso. Kartą taip jau nutiko vienam kankiniui, pasmerktam sudeginti ant laužo. Jo bičiuliai tarp laužo malkų prikaišiojo žalių pagaikščių, kad nuo dūmų jis užtrokštų anksčiau, nei jį pasieks liepsna, tačiau ugnis nuo žalių žabų beveik visai užgeso, ir nelaimingasis smilko valandų valandas.

Prie jos pasilenkė moteris. Per tirštus dūmus Kivrina neįžiūrėjo, jauna ji ar sena. Rudaplaukis vyriškis tikriausiai užgesino laužą. Juk jis apklojo ją savo apsiaustu, o paskui nuėjo ir užtrempė ugnį, išspardė batais nuodėgulius, tada siūbtelėjęs dūmų tumulas ją apakino.

Moteris ėmė varvinti ant jos vandenį, lašai sušnypšdavo, vos nutiškę ant odos.

— Hauccaym anchi towoem denswile? — pasakė moteris.

— Aš — Izabelė de Bovrijė, — pasakė Kivrina. — Mano brolis guli ligos patale Ivešeme. — Jokie kiti žodžiai neatėjo jai į galvą. Quelle demerure. Perced to the rote. — Kur aš? — paklausė ji angliškai.

Prie pat jos veido priartėjo kitas veidas.

— Hau hightes towe? — paklausė balsas.

Tai buvo galvažudžio veidas — galvažudžio iš užkerėto miško. Išsigandusi ji atšlijo.

— Pasitrauk! — sušuko ji. — Ko tau iš manęs reikia?

— In nomine Patris, et Filii, st Spiritus sancti, — pasakė jis.

Jis kalba lotyniškai, pagalvojo ji, ir jai gerokai atlėgo. Vadinasi, kažkur čia turėtų būti kunigas. Ji bandė kilstelėti galvą ir pažvelgti galvažudžiui per petį, į kunigą, tačiau nieko nepamatė. Dūmai kambaryje buvo pernelyg tiršti. Aš moku kalbėti lotyniškai, pagalvojo ji. Ponas Danvortis privertė mane išmokti.

— Nereikėjo jo čia įleisti! — pasakė ji lotyniškai. — Jis — galvažudys!

Jai perštėjo gerklę ir stigo kvapo, atrodė, plaučiuose nepakanka oro, kad žodžiai išsprūstų išorėn, tačiau nustebęs galvažudys tuojau pat atšlijo — vadinasi, ją išgirdo.

— Nereikia bijoti, — kalbėjo kunigas, ir ji kuo puikiausiai jį suprato. — Tu tiesiog iškeliausi atgal į namus.

— Atgal prie plyšio? — paklausė Kivrina. — Jūs nugabensite mane prie plyšio?

— Asperges me, Domine, hyssope et mundabor, — pasakė kunigas. Apšlakstyk mane vandeniu, Viešpatie, ir būsiu tyra. Kivrina puikiausiai suprato kiekvieną žodį.

— Padėkite man, — pasakė ji lotyniškai. — Privalau grįžti į tą vietą, iš kurios atėjau.

— …nominus… — ištarė kunigas — taip tyliai, kad ji daugiau nieko nebeišgirdo. Vardas. Jis kažką sakė apie jos vardą. Ji kilstelėjo galvą. Ši atrodė stebėtinai lengva, tarsi būtų nudegę visi plaukai.

— Mano vardas? — ištarė ji.

— Ar gali pasisakyti savo vardą? — paklausė jis lotyniškai.

Ji buvo pasirengusi prisistatyti Izabele de Bovrijė, Džilberto de Bovrijė iš Rytų Raidingo dukteria, tačiau gerklę jai skaudėjo taip, kad ji nepajėgė pasisakyti vardo.

— Privalau grįžti, — sukarkė ji. — Jie nesupras, kur aš dingau.

— Confiteor deo omnipotenti, — iš kažkur labai toli pasakė kunigas. Ji neįstengė jo įžiūrėti. Kai tik bandė pažvelgti ten, galvažudžiui už nugaros, visa, ką matė, buvo liepsnos. Matyt, jie ir vėl užkūrė laužą. — Beatae Mariae semper Virgini…

Jis kalba Confiteor Deo, dingtelėjo jai, juk tai — išpažinties malda. Vadinasi, galvažudžiui čia būti nedera. Kai klausomasi išpažinties, kambaryje neturi būti jokių pašalinių.

Dabar buvo jos eilė. Kivrina pabandė sudėti rankas maldai, tačiau neįstengė; kunigas padėjo jai, o kai ji nesugebėjo prisiminti maldos žodžių, jis tarėjuos drauge su ja.

— Atleisk man, Tėve, aš nusidėjau. Prisipažįstsu Visagaliui Dievui ir tau, Tėve, kad labai nusidėjau mintimis, žodžiais, darbais ir apsileidimais; esu kalta, esu kalta, esu labai kalta…

— Mea culpa, — sukuždėjo ji, — mea culpa, mea maxima culpa. Esu kalta, esu kalta, esu labai kalta… bet tai nebuvo teisingi žodžiai, ji privalėjo sakyti kažką ne tą.

— Kaip tu nusidėjai? — paklausė kunigas.

— Nusidėjau? — nesusigaudydama pakartojo ji.

— Taip, — švelniai ištarė jis, pasilenkdamas taip arti jos, kad jau kuždėjo beveik tiesiai į ausį. — Dabar gali išpažinti savo nuodėmes ir gauti Viešpaties išrišimą, kad įžengtum į amžinąją karalystę.

Juk aš tik norėjau nukeliauti į Viduramžius, galvojo ji. Aš taip sunkiai dirbau, aš mokiausi kalbų, tyrinėjau papročius, dariau viską, ką man liepė ponas Danvortis. Visa, ko norėjau — tai tapti istorike.

Ji gurktelėjo — jai pasirodė, kad nurijo liepsnos gumulą.

— Aš nenusidėjau.

Kunigas atšlijo; ji pamanė, kad jis pasitraukė supykęs dėl to, kad ji nenori išpažinti savo nuodėmių.

— Privalėjau paklausyti pono Danvorčio, — pasakė ji. — Man nevalia buvo pasitraukti nuo perkėlimo plyšio.

— In nomine Patris, et Filii, et Spiritus sancti. Amen, — pasakė kunigas. Jo balsas skambėjo švelniai, guodžiančiai. Ji pajuto jo vėsų, vėsų prisilietimą ant kaktos.

— Quid quid deliąuisti, — sukuždėjo kunigas. — Per šį paskutinį patepimą ir begalinį mūsų Viešpaties gailestingumą… — Jis palietė jos akis, ausis, šnerves — taip švelniai, kad jo rankos ji net nepajuto, tik vėsų alyvos prisilietimą.

Juk tai — ne atgailos apeigos, susivokė Kivrina. Jis suteikia man paskutinį patepimą. Jis atlieka apeigas mirštančiajam, suteikia paskutinį sakramentą…

— Nereikia… — ištarė ji.

— Nesibaimink, — pasakė jis. — Lai Viešpats atleidžia tau visas kaltybes, kuriomis esi Jį įžeidusi, — pasakė jis ir užgesino ugnį, svilinusiąjos padus.

— Kodėl suteikiate man paskutinį patepimą? — paklausė Kivrina ir tik tada prisiminė, kad ją degina ant laužo. Aš mirsiu čia, dingtelėjo jai, ir ponas Danvortis niekad nesužinos, kas mane ištiko.

— Mano vardas — Kivrina, — pasakė ji. — Pasakykite ponui Danvorčiui…

— Lai priima tave Atpirkėjas, lai stoji tu prieš šviesųjį Jo veidą, — bylojo kunigas, tačiau kalbėjo jau galvažudys. — O stojusi priešais Jį, lai žvelgsi palaimintomis akimis į tiesą, kuri karaliaus.

— Aš mirštu, tiesa? — paklausė ji kunigo.

— Nėra ko baimintis, — pasakė jis, imdamas ją už rankos.

— Nepalik manęs, — ištarė ji ir suspaudė jo ranką.

— Nepaliksiu, — pažadėjo jis, bet ji jau nebeįžiūrėjo jo per dūmus. — Lai pasigaili tavęs Visagalis Dievas ir atleidęs kaltes tenuveda į amžinąjį gyvenimą, — kalbėjo jis.

— Ak, prašau, pone Danvorti, ištraukite mane iš čia, — ėmė melsti ji, ir čia tarp jų išaugo riaumojančios liepsnos siena.

„DOMESDAY BOOK”, IŠŠIFRUOTA STENOGRAMA

(000806 — 000882)

Domine, mittere digneris sanctum Angelum tuum de caelis, qui custodiat, foveat, protegat, visitet, atque defen-dat omnes habitantes in hoc habitaculo.

(Pauzė)

Exaudi orationim meam et clamor meus ad te veniat[1]

(Pauzė)

Išgirsk mano maldą ir mano šauksmas Tave tepasiekia.

9

— Kas, Badri? Kas negerai? — primygtinai kamantinėjo Danvortis.

— Šalta, — ištarė Badris. Danvortis pasilenkė priėjo ir užtraukė antklodę ant pečių. Antklodė atrodė apgailėtinai menka, plonytė kaip ir popierinis apdaras, kuriuo Badris buvo apvilktas. Nenuostabu, kad jam šalta.

— Ačiū, — sušnibždėjo Badris. Jis iškišo ranką iš po antklodės ir sučiupo Danvorčio pirštus. Tada užsimerkė.

Danvortis sunerimęs apžvelgė displėjus, tačiau rodmenys juose buvo tokie pat jam neperprantami kaip ir anksčiau. Temperatūra vis dar laikėsi 39,9. Net per impregnuotą pirštinę buvo justi, kokia karšta Badrio plaštaka; nagai atrodė šiurpokai, tamsiai mėlyno atspalvio. Patamsėjusi buvo ir visa oda, veidas — tarytum dar labiau sulysęs nei tada, kai Badrį atvežė čionai.

Vidun įžengė palatos sesuo, kurios kūno formos po apsauginiu chalatu gluminančiai priminė ponios Gadson figūrą. Prašneko ji grubiai, stačiokiškai:

— Pirminių kontaktų sąrašas — šioje lentelėje. — Nieko nuostabaus, kad Badris jos bijojo. — „CH1”, — pridūrė ji, pirštu bakstelėdama į klaviatūrą po pirmuoju displėjumi kairėje pusėje.

Ekrane pasirodė lentelė, padalyta į langelius, kiekvienas — skirtas vienai valandai. Pačiame viršuje — paties Danvorčio, Merės ir palatos slaugės pavardės, greta jų lenktiniuose skliaustuose — raidės SAA, kas tikriausiai turėjo reikšti, kad jie visi, susidurdami su Badriu, vilkėjo specialią apsauginę aprangą.

— Slinktis, — tarstelėjo Danvortis, ir lentelė pajudėjo ekranu aukštyn: atvykimas į ligoninę, greitosios pagalbos gydytojai, tinklo patalpa, dvi ankstesnės dienos. Pirmadienio rytą Badris buvęs Londone — nustatinėjęs perkėlimui tinklą Jėzaus fakultete. Į Oksfordą atvažiavo metro, vidurdienį.

Pusę trijų jis ėjęs pas Danvortį, prabuvęs ten iki keturių. Danvortis įvedė į lentelę šiuos laiko parodymus. Badris buvo sakęs sekmadienį važiavęs į Londoną, tik Danvortis niekaip nebeprisiminė laiko. Įrašė: „Londonas, paskambinti į Jėzaus fakultetą, pasitikslinti atvykimo laiką”.

— Jis plūduriuoja: sąmonė tai praskaidrėja, tai vėl aptemsta, — nepatenkinta pareiškė sesuo. — Tai vis dėl karštinės. — Ji patikrino lašelines, timptelėjo antklodę ir pasišalino.

Durų trinktelėjimas Badrį, regis, pažadino. Jo akių vokai virptelėjo ir pasikėlė.

— Man būtinai reikia kai ko tavęs paklausti, Badri, — prašneko Danvortis. — Būtina išsiaiškinti, su kuo tu susitikinėjai ir kalbėjaisi. Nenorėtume, kad ir juos pakirstų ta pati bėda, taigi, reikia, kad pasakytum, su kuo bendravai.

— Kivrina, — ištarė Badris. Pakimęs jo balsas nebuvo garsesnis už prislopintą kuždesį, tačiau Danvorčio rankos jis įsitvėrė gana tvirtai. — Laboratorijoje.

— Šįryt? — paklausė Danvortis. — Ar tu mateisi su Kivrina anksčiau nei šį rytą? Ar judu buvote susitikę vakar?

— Ne.

— O ką tu veikei vakar?

— Tikrinau tinklą, — silpnai išspaudė Badris, dar tvirčiau įsikibdamas Danvorčio rankos.

— Ar ten ir praleidai visą dieną?

Badris papurtė galvą; nuo šio judesio visokiausiais balsais ėmė cypti prietaisai ant sienos, šokčioti rodmenys displėjuose.

— Dar ėjau pas jus.

Danvortis linktelėjo.

— Taip, palikai man raštelį. O ką veikei paskui? Ar buvai susitikęs su Kivrina?

— Kivrina… — ištarė jis. — Aš tikrinau Puhalskio koordinates.

— Ar jos buvo teisingos?

Badris suraukė antakius.

— Taip.

— Esi tikras?

— Taip. Patikrinau dviem būdais. — Jis valandėlei nutilo, gaudydamas kvapą. — Paleidau vidinę patikrą, paskui — ir komparatorių.

Danvorčiui akmuo nuo širdies nusirito. Vadinasi, koordinatėse klaidos neįvelta.

— O kaip laiko vėlavimas? Kokio dydžio paklaida?

— Skaudėjo galvą… — sumurmėjo Badris. — Šįryt. Tikriausiai šokiuose per daug išgėriau.

— Kokiuose šokiuose?

— Pavargau… — sukuždėjo Badris.

— Į kokius šokius buvai išsiruošęs? — primygtinai kamantinėjo Danvortis, nors jautėsi kaip koks inkvizitorius. — Kada ten ėjai? Pirmadienį?

— Antradienį, — ištarė Badris. — Per daug išgėriau. — Jis krustelėjo galvą ant pagalvės ir nusigręžė.

— Dabar pailsėk, — pasakė Danvortis. Jis švelniai ištraukė plaštaką iš Badrio gniaužtų. — Pasistenk bent šiek tiek pamiegoti.

— Džiaugiuosi, kad atėjote, — Badris vėl pabandė sugriebti jo pirštus.

Danvortis suspaudė jo ranką; Badris užsnūdo, o Danvortis pakaitomis dirsčiojo tai į jį tai į displėjų rodmenis. Už lango lijo. Danvortis girdėjo lašų barbenimą į stiklą už užtrauktų užuolaidų.

Juk anksčiau jis net nesuvokė, kaip sunkiai serga Badris. Pernelyg nerimavo dėl Kivrinos, kad bent pagalvotų apie jį. Galbūt nereikėtų taip niršti ir ant Montojos bei kitų — juk visi jie turi savų rūpesčių, tad nė vienas net nesusimąstė, ką reiškia Badrio liga, pagalvojo tik apie jos sukeltus sunkumus bei nepatogumus. Netgi Merė, kalbėdama apie tai, kad ligoninei gali prireikti papildomų patalpų Balkelėjaus-Džonsono bendrabutyje, ir apie epidemijos galimybę, nesuvokė, kokia yra realybė, ką iš tikrų jų reiškia Badrio liga. Jis juk buvo paskiepytas, gavo visus priešvirusinius preparatus — ir vis vien guli štai su 39,9 laipsnių temperatūra.

Vakaras pamažu slinko į naktį. Danvortis klausėsi lietaus šnarėjimo ir šventosios Hildos bei kiek tolimesnės Kristaus bažnyčių varpų, mušančių kas ketvirtį valandos. Paniurėlė palatos slaugė pranešė Danvorčiui, kad jos pamaina baigėsi; netrukus patikrinti lašelinių ir užmesti akies į displėjus palaton įskubėjo kur kas smulkesnė ir malonesnė šviesiaplaukė slaugė, įsisegusi studentės ženkliuką.

Badris protarpiais atsitokėdavo, jis grūmėsi su alpuliu taip aršiai, kad Danvorčiui nebūtų liežuvis apsivertęs šių pastangų pavadinti „plūduriavimu”. Kaskart, kai iš paskutiniųjų prasibraudavo į pusiau sąmoningą būseną, Badris atrodė vis labiau ir labiau išsekęs, vis menkiau besugebėdavo atsakyti į Danvorčio klausimus.

Vis dėlto Danvortis negailestingai kvotė jį toliau. Kalėdiniai šokiai, kuriuose lankėsi Badris, buvo surengti Hedingtone. Po šokių Badris užsuko į užeigą. Pavadinimo prisiminti nebeįstengė. Pirmadienio vakarą jis vienas dirbo laboratorijoje — tikrino Puhalskio suvestas koordinates. Atvyko ten vidurdienį iš Londono. Važiavo metro. Situacija nesuvaldoma. Metro keleiviai, pasišokti susirinkusi publika, visi tie, su kuriais jis susidūrė Londone… Surasti ir patikrinti visus — absoliučiai neįmanoma, netjeigu Badris visus juos pažintų ir sugebėtų išvardyti.

— Kaip šįryt atvykai į Brasenozę? — paklausė Danvortis, kai Badris eilinį kartą „atplūduriavo” į pusiau sąmoningą būseną.

— Šįryt? — Badris sužiuro į užtrauktą užuolaida langą, tarsi manytų, kad dabar — jau rytas. — Kiek laiko aš išmiegojau?

Danvortis nesumojo, kaip atsakyti į šį klausimą. Badris su pertrūkiais išmiegojo visą vakarą.

— Dabar — dešimt, — pasakė jis, dirstelėjęs į laikrodį. — Į ligoninę tave atgabenome pusę dviejų. Šįryt tu aptarnavai tinklą. Išsiuntei Kivriną į Viduramžius. Ar prisimeni, kada pradėjai blogai jaustis?

— O kokia šiandien diena? — netikėtai paklausė Badris.

— Gruodžio dvidešimt antroji. Dar nepraleidai čia nė paros.

— O metai? — nekantravo Badris, jis bandė sėstis. — Kokie metai?

Danvortis neramiai dirstelėjo į displėjus. Temperatūra šoktelėjo beveik iki 40,0.

— Metai — du tūkstančiai penkiasdešimt ketvirtieji, — pasakė jis, pasilenkdamas prie Badrio, mėgindamas šį nuraminti. — Šiandien — du tūkstančiai penkiasdešimt ketvirtųjų gruodžio dvidešimt antra diena.

— Atsargiau, — staiga pasakė Badris. O gal tai buvo „Atsitrauk”.

Danvortis atsitiesė ir atatupstas žingtelėjo tolyn nuo lovos.

— Atsargiau, — pakartojo Badris. Danvorčiui nebebuvo kur trauktis, jis sunerimęs apsidairė po palatą.

— Kur ponas Danvortis? Man būtinai reikia su juo pasikalbėti!

— Aš juk čia, Badri. — Danvortis vėl žingtelėjo artyn, bet sustojo pabūgęs suerzinti Badrį. — Ką nori man pasakyti?

— Gal tuomet žinote, kur jis galėtų būti? — atsiliepė Badris. — Gal perduosite jam šį raštelį?

Jis padavė Danvorčiui įsivaizduojamą lapelį popieriaus, ir Danvortis sumojo, kad Badrio atmintyje tikriausiai atsigamina antradienio popietė, kai jis buvo atėjęs į Baliolą.

— Dabar man reikia skubėti atgal prie tinklo. — Badris pažvelgė į įsivaizduojamą laikrodį. — Ar laboratorija atidaryta?

— Apie ką nori pasikalbėti su ponu Danvorčiu? — paklausė Danvortis. — Apie laiko paklaidą?

— Ne. Atsargiai! Žiūrėk, dar numesi. Dangtį! — Jis įsmeigė žvilgsnį į Danvortį, akys liepsnojo karštine. — Ko gi laukiate? Pasiskubinkite jį pakviesti!

Į palatą įėjo studentė slaugytoja.

— Jis kliedi, — pasakė Danvortis.

Ji tik probėgšmais dirstelėjo į Badrį, paskui sužiuro į displėjus. Šie Danvorčiui atrodė labai jau grėsmingai: ekranuose be paliovos keitėsi karštligiškai bėgančių skaičių eilutės, zigzagais sklido į šalis laužytos trijų matmenų linijos. Vis dėlto neatrodė, kad studentė slaugytoja būtų smarkiai sunerimusi. Ji iš eilės peržiūrėjo visus displėjus ir ėmė ramiai reguliuoti lašelines.

— Gal atsigulkime, sutarta? — tarstelėjo ji, nė nepažvelgusi į Badrį, ir šis, kad ir kaip keista, išsyk pakluso.

— O aš jau pamaniau, kad jūs išėjote, — pasakė jai, vėl išsitiesdamas ant pagalvės. — Ačiū Dievui, jūs čia. — Tai taręs, jis tarytum vėl suglebo ir susmuko, nors dabar jau nebebuvo kur kristi.

Slaugytoja studentė to net nepastebėjo. Ji vis dar reguliavo lašelinę.

— Jis nualpo, — pratarė Danvortis.

Ji linktelėjo ir ėmėsi išvedinėti į ekraną kažkokius rodmenis. Į Badrį tik užmetė akį, nors šis, nepaisant tamsios odos, atrodė mirtinai išblyškęs.

— Ar nemanote, kad reikėtų skubiai kviesti gydytoją? — paklausė Danvortis. Sulig šiais jo žodžiais durys virstelėjo, į palatą įėjo aukšta moteris su apsaugine apranga.

Į Badrį ji irgi nė nepažvelgė. Vieną po kito peržiūrėjo displėjų rodmenis, paskui paklausė:

— Ar yra kokių nors pleuros pakenkimo požymių?

— Cianozė ir drebulys, — atsakė slaugė.

— Kas jam paskirta?

— Miksabravinas, — atsakė slaugė.

Gydytoja nusikabino nuo sienos stetoskopą, nuo jungiamojo laido atpainiojo metalinį antgalį, dedamą prie krūtinės.

— Hemoptizė nepasireiškė?

Slaugė papurtė galvą.

— Šalta, — iš lovos atsklido Badrio balsas. Nė viena medikių nekreipė nė menkiausio dėmesio. Badris pradėjo virpėti. — Tik nenumesk. Juk tai porcelianas, ar ne?

— Pridėk jam penkiasdešimt miligramų vandeninio penicilino tirpalo ir standartinį rinkinį, — tarstelėjo gydytoja. Paskui pasodino labiau nei bet kada drebantį Badrį lovoje, atplėšė lipdukų juosteles, kuriomis buvo susegioti jo popieriniai naktiniai marškiniai. Paskui prispaudė metalinį stetoskopo antgalį jam prie nugaros — Danvorčiui tai pasirodė labai jau neįprasta ir žiauri bausmė.

— Įkvėpkite giliai, — paliepė gydytoja, nenuleisdama akių nuo displėjaus.

Badris pakluso — įkvėpė pro tarškančius dantis.

— Nedidelis pleurinis sukietėjimas apatinėje dalyje, kairėje pusėje, — ištarė gydytoja mįslingus žodžius ir stumtelėjo stetoskopo antgalį per centimetrą. — Dar vienas. — Ji dar kelis kartus stumtelėjo savo prietaisą, paskui paklausė: — Identifikacija jau gauta?

— Miksovirusas, — atsakė slaugė, pildydama švirkštą. — Tipas — A.

— Sekvenciją turime?

— Kol kas dar ne. — Ji įtaikė švirkšto galiuką į vamzdelį ir nuspaudė stūmoklį. Iš kažkur atsklido telefono čirškimas.

Gydytoja lipniomis juostelėmis vėl susagstė Badrio naktinius marškinius, paguldė jį atgal į lovą ir nerūpestingai užmetė jam ant kojų antklodę.

— Padaryk spalvinę analizę, — tarstelėjo ji ir išėjo. Telefonas vis dar skambėjo.

Danvorčiui labai niežėjo nagai vėl padoriau apkloti Badrį, bet studentė slaugytoja kabino ant stovo dar vieną lašelinės tirpalo talpą. Jis palaukė, kol ji baigs krapštytis ir pasišalins, tada palygino Badrio paklodę, antklode kruopščiai užklojo pečius ir apkamšė.

— Geriau? — paklausė, tačiau Badris jau nebedrebėjo, buvo spėjęs užsnūsti. Danvortis dirstelėjo į displėjus. Temperatūra nukrito iki 39,2, o kituose ekranuose dar neseniai karštligiškai trūkčiojusios linijos dabar tįso stabiliai ir tvirtai.

— Pone Danvorti! — iš kažkokio taško sienoje pasigirdo slaugės balsas, — jums skambina. Tai ponas Finčas.

Danvortis atidarė duris. Studentė slaugytoja, jau nusimetusi apsauginį apdarą, mostelėjo nusivilkti ir jam. Danvortis padarė kaip lieptas; visus apsauginius drabužius sumetė į specialią talpą, kurią jam nurodė slaugė.

— Prašau, duokite man ir akinius, — ištarė ji.

Jis padavėjai akinius, ji mikliai apipurškėjuos dezinfekuojančiu skiediniu. Danvortis paėmė telefoną ir prisimerkęs įsispitrijo į ekraną.

— Pone Danvorti, visur jūsų ieškojau, — prapliupo Finčas. — Atsitiko pats baisiausias dalykas.

— Koks gi? — paklausė Danvortis ir pažvelgė į laikrodį. Dešimt valandų. Jei viruso inkubacinis periodas — dvylika valandų, dar lyg ir per anksti kam nors iškristi. — Ar kas nors susirgo?

— Ne, pone. Dar blogiau. Tai ponia Gadson. Ji Oksforde. Kažkaip sugebėjo prasibrauti per karantino perimetrą.

— Žinau. Atvažiavo paskutiniuoju traukiniu. Privertė juos palaikyti vagono duris atviras.

— Tai štai, ji skambino iš ligoninės. Primygtinai reikalauja apgyvendinti ją Baliole, be to, kaltina mane deramai nesirūpinus jos Viljamu, kadangi ne kas kitas, o aš spausdinau kurso vadovo nurodymus, o kurso vadovas, atrodo, liepė jam likti per atostogas čia ir skaityti Petrarką.

— Pasakyk jai, kad neturime vietos. Paaiškink, kad bendrabučiai šiuo metu sterilizuojami.

— Aš taip ir pasakiau, pone, bet ji pareiškė, kad tokiu atveju apsistos Viljamo kambaryje. O užkarti jos tiesiog jam ant sprando nenorėčiau, pone.

— Jokiu būdu, — atsakė Danvortis. — Yra dalykų, kurių žmogus neturėtų kęsti netgi per epidemiją. Ar perspėjai Viljamą, kad prisistatė jo mamytė?

— Ne, pone. Bandžiau, bet fakultete jo nėra. Tomas Geilis man sakė, kad ponas Gadsonas išėjo į Šresberį aplankyti kažkokios jaunos damos. Skambinau ir jai, bet ten niekas nekelia ragelio.

— Be jokios abejonės, jie, kur nors jaukiai įsitaisę, drauge skaito Petrarką, — sumurmėjo Danvortis, tuo pačiu mąstydamas, kas ištiks nieko nenutuokiančią porelę, jei juos, pakeliui į Baliolą, užklups ponia Gadson.

— Niekaip nesuprantu, kodėl jam dabar reikia tuo užsiimti, pone, — pasakė Finčas, jo balse buvo aiškiai justi rūpestis. — Ir dar nesuprantu, kodėl kurso vadovas išvis jam skyrė skaityti Petrarką. Jis skaito, ruošdamasis pirmajam egzaminui humanitarinių mokslų bakalauro laipsniui įgyti.

— Ką gi, kai ponia Gadson prisistatys pas tave, įbruk ją kur nors į Voreną. — Tai išgirdusi, slaugė, kuri kruopščiai valė Danvorčio akinius, staigiai pakėlė galvą. — Šiaip ar taip, tai — tik skersai kiemą nuo mūsų. Pasirūpink surasti jai tokį kambarį, pro kurio langą nieko doro nesimatytų. Ir patikrink, ar turime pakankamai tepalo nuo bėrimo.

— Gerai, pone, — atsakė Finčas. — Kalbėjau su Naujosios Kolegijos iždininke. Ji pasakė, kad ponas Besingeimas, prieš išvykdamas, pareiškęs norįs „nuo visko atitrūkti”, bet pridūrė, kad, jos manymu, bent jau kas nors turėtų žinoti, kur jis išvyko — kai tik karštinė telefono linijose kiek aprims, ji pamėgins paskambinti jo žmonai.

— Ar teiravaisi apie jų laborantus?

— Taip, pone, — atsakė Finčas. — Visi išvykę namo kalėdinių atostogų.

— Kuris iš mūsų laborantų gyvena arčiausiai Oksfordo?

Finčas valandėlę mąstė.

— Tikriausiai Endriusas. Jis gyvena Redinge. Ar norite, kad pasakyčiau jo telefono numerį?

— Taip. Ir surašyk visų kitų numerius, taip pat ir adresus.

Finčas pasakė Endriuso telefono numerį.

— Ėmiausi šiokių tokių veiksmų spręsti tualetinio popieriaus problemą. Visur iškabinau štai tokius skelbimėlius: „Švaistymas priveda prie stygiaus”.

— Nuostabu, — pasakė Danvortis ir padėjo ragelį. Pabandė skambinti Endriusui, bet numeris buvo užimtas.

Studentė slaugytoja grąžino jam akinius ir padavė naują SAA paketą. Danvortis šįsyk rengėsi apdairiau: pirmiau užsimaukšlino kaukę, tik paskui — kepuraitę, pirštines pasiliko pabaigai. Ir vis vien užtruko nedovanotinai ilgai. Beliko viltis, kad, jei Badris paspaus iškvietimo mygtuką prašydamas pagalbos, slaugė suskubs susipakuoti į specialią aprangą kur kas sparčiau.

Danvortis vėl įslinko į palatą. Badris tebemiegojo neramiu miegu. Danvortis dirstelėjo į displėjų. Temperatūra laikėsi 39,4.

Danvorčiui įsiskaudėjo galvą. Jis nusiėmė akinius ir pasitrynė tarpuakį. Tada atsisėdo ant žygio kėdutės ir ėmėsi peržiūrinėti sudarytąjį kontaktų sąrašą. Šio nė sąrašu dorai negalėjai pavadinti — pernelyg jau daug jame liko baltų dėmių. Neaišku, kokiame bare Badris lankėsi po šokių. Taip pat — kur jis buvo pirmadienio vakarą. Ir kur praleido pirmadienio popietę. Iš Londono jis grįžo metro vidudienį, o Danvortis paskambino jam ir paprašė aptarnauti tinklą tik pusę trijų. Ką jis veikė tas pustrečios valandos?

O kur jis patraukė antradienio popietę po to, kai apsilankė Baliole ir paliko raštelį pranešdamas, kad patikrino visas tinklo sistemas? Grįžo į laboratoriją? Sėdėjo kokioje nors kitoje užeigoje? Kažin, pagalvojo Danvortis, galbūt per tą laiką, kol Badris buvo Baliole, kas nors su juo kalbėjosi ten? Kai Finčas dar kartą paskambins, norėdamas pranešti, kaip klostosi reikalai su amerikiečiais varpininkais ir tualetiniu popieriumi, reikės būtinai pasakyti jam, kad apklaustų visus fakultete, ar nebuvo susidūrę su Badriu.

Durys atsivėrė, į palatą įėjo studentė slaugytoja, apsimuturiavusi apsaugine apranga. Danvortis, nė nepagalvojęs, ką daro, dirstelėjo į displėjus, bet taip ir neįžvelgė jokių ženklesnių pokyčių. Badris vis dar miegojo. Slaugė įvedė į displėjus keletą kažkokių skaičių, patikrino lašelinę, patimpčiojo antklodę. Paskui atitraukė užuolaidą ir liko stovėti ten, sukiodama rankose užuolaidos virvutę.

— Netyčia nugirdau, ką jūs kalbėjote telefonu, — pagaliau prašneko ji. — Jūs paminėjote ponią Gadson. Suprantu, labai nemandagiai elgiuosi, bet vis tik drįsiu paklausti: ar tik ne apie Viljamo Gadsono mamą kalbėjote?

— Taip, — nustebęs atsakė Danvortis. — Viljamas studijuoja Baliole, pirmame kurse. Bene jūs jį pažįstate?

— Jis — mano draugas, — atsakė slaugė ir taip skaisčiai nuraudo, kad buvo matyti net per impregnuotą kaukę.

— Ak, štai kaip, — ištarė Danvortis, staiga jam pasidarė nebeaišku, kada Viljamas randa laiko paskaityti Petrarką. — Viljamo mama čia, ligoninėje, — pridūrė jis jausdamas, kad lyg ir turėtų ją dėl kažko perspėti, bet nelabai susivokdamas, dėl ko. — Atrodo, ji atvažiavo aplankyti jo Kalėdų proga.

— Ji čia? — šūktelėjo slaugė; jos veidą nutvieskė netgi dar skaistesnis raudonis. — O aš maniau, kad mūsuose paskelbtas karantinas!

— Ji sugebėjo atvažiuoti paskutiniuoju Londono traukiniu, — liūdnai paaiškino Danvortis.

— Ar Viljamas žino?

— Mano sekretorius bando surasti jį ir pranešti, — atsakė Danvortis, apdairiai nepaminėdamas tos detalės apie jauną damą iš Šresberio.

— Jis šiuo metu — Bodlio bibliotekoje, — pareiškė slaugė. — Skaito Petrarką. — Ji nusivyniojo nuo riešo užuolaidos virvutę ir išskubėjo — be jokios abejonės, skambinti į Bodlio biblioteką.

Badris krustelėjo ir kažką sumurmėjo — Danvortis nesuprato, ką. Badris atrodė išraudęs, kvėpavo lyg ir sunkiau, dusdamas.

— Badri! — pašaukė Danvortis.

Badris atsimerkė.

— Kur aš? — paklausė.

Danvortis pažvelgė į monitorius. Temperatūra buvo kritusi per pusę padalos; Badris atrodė gerokai aiškesnio proto nei anksčiau.

— Tu — Universiteto ligoninėje, — paaiškino Danvortis. — Susmukai Brasenozės laboratorijoje, reguliuodamas tinklą. Ar prisimeni tai?

— Prisimenu, jaučiausi labai keistai, — atsakė Badris. — Buvo taip šalta. Ėjau į užeigą pasakyti jums, kad užfiksavau tašką… — Staiga jo veide pasirodė keista, baiminga išraiška.

— Sakei man, jog kažkas negerai, — priminė Danvortis. — Ką turėjai omeny? Ar pernelyg didelė laiko paklaida?

— Kažkas negerai, — pakartojo Badris. Remdamasis alkūne jis bandė pasikelti. — O kas negerai su manim?

— Sergi, — atsakė Danvortis. — Prikibo gripas.

— Sergu? Niekad gyvenime nesu sirgęs. — Badris iš paskutiniųjų stengėsi atsisėsti. — Jie visi išmirė, tiesa?

— Išmirė? Kas?

— Tai išgalabijo juos visus.

— Ar tu buvai sutikęs dar ką nors, Badri? Tai labai svarbu. Ar sutikai dar ką nors, pasigavusį virusą?

— Virusą? — Badrio balse skambėjo labai jau aiškus palengvėjimas. — Mane pakirto virusas?

— Taip. Kažkokia gripo viruso atmaina. Gyvybei tai nepavojinga. Pakeliui į čia tau leido antivirusinius preparatus bei analogus. Diena kita — ir vėl būsi ant kojų. Gal tu žinai, nuo ko užsikrėtei? Ar ką nors iš tavo pažįstamų paguldė virusas?

— Ne. — Badris susmuko atgal ant pagalvės. — Maniau… Ak!

— Jis persigandęs dirstelėjo į Danvortį. — Kažkas negerai, — ištarė apimtas visiškos nevilties.

— Kas yra? — Danvortis ištiesė ranką prie skambučio mygtuko. — Kas negerai?

Badrio akys išsiplėtė iš baimės.

— Skauda!

Danvortis nuspaudė mygtuką. Tuojau pat atskubėjo slaugė ir ligoninės gydytojas; jie vėl ėmėsi kankinimo procedūrų, baksnodami ligonį lediniu stetoskopu.

— Jis skundėsi, kad jam šalta, — pasakė Danvortis. — Ir dar — kad jam kažką skauda.

— Kur jums skauda? — paklausė gydytojas, žvelgdamas į displėjų

— Čia, — ištarė Badris ir prispaudė delną prie dešiniosios krūtinės pusės. Jis vėl pradėjo drebėti.

— Dešiniosios pusės apatinės dalies pleuritas, — ištarė gydytojas.

— Skauda, kai kvėpuoju, — išspaudė Badris, kaukšėdamas dantimis. — Kažkas negerai.

Kažkas negerai. Vadinasi, Badris kalbėjo ne apie taško fiksavimą. Norėjo pasakyti, jog kažkas negerai su juo pačiu. Kažin, kiek jam metų? Jis turėtų būti daugmaž Kivrinos amžiaus. O rinoviruso priešvirusiniais preparatais pradėta masiškai skiepyti beveik prieš dvidešimt metų. Vadinasi, visai tikėtina, kad, tvirtindamas niekad gyvenime nesirgęs, jis turėjo omeny, jog niekada nebuvo net persišaldęs.

— Deguonies? — ištarė slaugė.

— Kol kas dar ne, — atsakė specialistas jau eidamas lauk. — Pradėk nuo dviejų šimtų vienetų chloramfenikolio.

Slaugė pritvirtino prie lašelinės dar vieną rezervuarą, kokią minutę stebėjo, ar Badriui ims kristi temperatūra, paskui išėjo.

Danvortis užsižiūrėjo pro langą į lietaus merkiamą naktį. „Prisimenu, jaučiausi keistai”, — sakė Badris. Ne pasijuto susirgęs, o pasijuto keistai. Tasai, kuris niekad gyvenime nesirgo net sloga, negalėjo nė suvokti, ką reiškia aukštos temperatūros sukeltas silpnumas ar krečiantis šaltis. Jam į galvą šovė viena vienintelė logiška mintis: kažkas negerai, reikia mesti tinklą ir skubiai bėgti į užeigą kam nors pasakyti. Pasakyti Danvorčiui. Kažkas negerai.

Danvortis nusiėmė akinius ir pasitrynė akis. Jas graužė nuo dezinfekcinių preparatų. Danvortis jautėsi visiškai išsekęs. Pats tvirtino neįstengsiąs atsipalaiduoti, kol nesužinosiąs, kad Kivrina sėkmingai nuvyko į vietą. Badris miegojo. Alsavo jau lengviau — suveikė beasmenė gydytojų magija. Kivrina, reikia manyti, šiuo metu irgi miega — blusomis knibždančioje lovoje, už septynių šimtų metų nuo čia. O gal kaip tik nemiega, gal demonstruoja vietiniams žmonėms savo stalo manieras bei purvinas panages, o gal klūpo ant prišnerkštų akmeninių grindų ir į suglaustus delnus pasakoja visus savo nuotykius.

Tikriausiai jis buvo užsnūdęs. Sapnavo girdėjęs čirškiant telefoną. Skambino Finčas. Sakė, esą amerikiečiai ketina paduoti juos į teismą už nepakankamą aprūpinimą tualetiniu popieriumi, o vikaras stojęs prieš juos su Šventuoju raštu rankose. „Šitaip bylojama Mato 2.11: „Švaistymas priveda prie stygiaus”, — sakė Finčas, ir kaip tik tuo metu slaugė pravėrė duris ir pasakė, kad Merė laukianti Danvorčio nukentėjusių nuo nelaimingų atsitikimų skyriuje — reikią skubiai pasišnekėti.

Danvortis dirstelėjo į laikrodį. Dvidešimt po keturių. Badris vis dar tebemiegojo, atrodė, beveik visiškai ramiai. Slaugė pasitiko j į prie palatos slenksčio su dezinfekcinio skiedinio buteliu ir paliepė važiuoti liftu.

Nuo akinių trenkiantis dezifekcinio skiedinio kvapas padėjo Danvorčiui prasiblaivyti. Kol pasiekė pirmąjį aukštą, buvo jau mažne visai prabudęs. Ten jo laukė Merė — su kauke ir visa kuo.

— Jau turime dar vieną, — pasakė ji, paduodama eilinį SAA paketą. — Moteris, iš sulaikytųjų. Gali būti, kad ji — iš tos apsipirkinėtojų minios. Norėčiau, kad bent pamėgintum ją atpažinti.

Danvortis apsitaisė apsauginiais drabužiais lygiai taip pat negrabiai, kaip ir pirmąjį kartą; mėgindamas atplėšti limpamas susegimo juosteles, vos nesudraskė viso chalato.

— Didžiojoje gatvėje apsipirkinėtojų buvo šimtai, — pasakė jis, užsitempdamas pirštines. — O aš nenuleidau akių nuo Badrio. Abejoju, ar sugebėčiau atpažinti bent vieną iš tos gatvės minios.

— Žinau, — atsakė Merė.

Ji nusivedė jį koridoriumi ir pro nukentėjusių nuo nelaimingų atsitikimų skyriaus duris. Danvorčiui pasirodė, kad po paskutiniojo jo apsilankymo čia praėjo jau metų metai.

Priekyje būrelis žmonių — visai vienodų, neatpažįstamų, nuo galvos iki kojų apsimuturiavusių apsaugine apranga — rideno vidun neštuvus ant ratukų. Ligoninės gydytojas, irgi boluojantis popierine apranga, kamantinėjo liesą ir iš pažiūros gerokai išsigandusią moteriškutę, vilkinčią permirkusį gumuotą apsiaustą, su priderinta prie jo skrybėle nuo lietaus.

— Jos vardas — Beverlė Bryn, — prislopintu balsu kalbėjo moteriškė. — Adresas: 226 Ploverio kelias, Serbitonas. Supratau, kad kažkas negerai, kai ji ėmė be paliovos kartoti, kad privalome sėsti į Nortamptono traukinį.

Ji laikė rankose skėtį ir didelę rankinę; kai priimamojo gydytojas jos paklausė ligonės NSA numerio, moteris atrėmė skėtį į registratūros stalą, atidarė rankinę ir ėmė joje raustis.

— Ją ką tik atgabeno iš metro stoties — skundėsi galvos skausmu ir šaltkrėčiu, — paaiškino Merė. — Ji stovėjo laukiančiųjų apgyvendinimo eilėje.

Ji mostelėjo ratukinius neštuvus stumiantiems sanitarams sustoti ir atidengė moters kaklą bei krūtinę, kad Danvortis galėtų geriau įsižiūrėti, tačiau jam šito nebeprireikė.

Šlapiu lietpalčiu vilkinti moteris surado kortelę. Padavė ją gydytojui, tada susirinko skėtį, rankinę, pluoštą įvairiaspalvių popierių ir su visu geru glėbyje prisiartino prie neštuvų. Skėtis buvo tikrai didelis. Visas išpieštas blyškiai violetinėmis žibuoklėmis.

— Badris susidūrė su ja gatvėje, skubėdamas grįžti prie tinklo, — pasakė Danvortis.

— Ar tu visiškai tikras? — paklausė Merė.

Jis mostelėjo į moters draugę, kuri buvojau atsisėdusi ir pildė popierius.

— Atpažįstu skėtį.

— Kiek buvo valandų? — pasiteiravo Merė.

— Tiksliai nepasakysiu. Gal pusė dviejų?

— Kokio tipo buvo kontaktas? Ar jis ją palietė?

— Jis tiesiog įsirėžė į ją, — atsakė Danvortis, stengdamasis kuo tiksliau atgaivinti atmintyje sceną. — Jis susidūrė su skėčiu, tada atsiprašė, o ji jį aprėkė. Jis pakėlė skėtį nuo žemės ir atidavė jai.

— Gal jis kosėjo arba čiaudėjo?

— Neprisimenu.

Moterį įvežė į nukentėjusiųjų nuo nelaimingų atsitikimų skyrių. Merė atsistojo.

— Guldykite ją į izoliatorių, — paliepė ir pati žengė iš paskos.

Moters draugė irgi pašoko; vienas popieriaus lapas nupleveno

žemėn, kitus ji negrabiai spaudė prie krūtinės.

— Izoliatorių? — išsigandusi paklausė ji. — Kas jai nutiko?

— Prašau, eime su manimi, — tarstelėjo jai Merė ir kažkur išsivedė duoti kraujo tyrimams ir apšlakstyti jos draugės skėčio dezinfekuojančiu preparatu — jos išėjo greičiau, nei Danvortis suskubo paklausti, ar Merė norinti, kad jis jos palauktų. Jau buvo besižiojąs klausti registratorės, bet apsigalvojo ir pavargęs sudribo į vieną prie sienos išrikiuotu kėdžių. Ant gretimos kėdės voliojosi medicininis lankstinukas. Šio pavadinimas skelbė: „Kodėl taip svarbu naktį gerai išsimiegoti”.

Po to, kai nusnaudė, nepatogiai susirangęs ant žygio kėdutės, Danvorčiui maudė užtirpusį sprandą, vėl ėmė graužti akis. Jis numanė, kad tikriausiai turėtų tuojau pat traukti atgal į Badrio palatą, tačiau abejojo, ar jam pakaks energijos dar kartą apsivilkti visą SAA komplektą. Be to, žinojo tikrai nepakaksiąs drąsos žadinti Badrį ir kamantinėti, kas dar netrukus bus įridentas į nukentėjusiųjų nuo nelaimingų atsitikimų skyrių su 39,5 temperatūra.

Šiaip ar taip, Kivrina tarp tokių tikrai nepateks. Dabar — pusė penkių. Badris vos neparbloškė moters su žibuokliniu skėčiu maždaug pusę antros. Vadinasi, inkubacinis periodas — penkiolika valandų, o prieš penkiolika valandų Kivrina jau buvo saugi nuo bet kokio užkrato.

Sugrįžo Merė, kepurę buvo nusiėmusi, kaukė maskatavo po kaklu. Plaukai styrojo į visas puses: Merė atrodė nusigalavusi taip pat, kaip jautėsi Danvortis.

— Išleidžiu iš ligoninės ponią Gadson, — pasakė ji registratorei.

— Ji privalo grįžti čionai septintą — atiduoti kraujo mėginį. — Merė prisiartino prie Danvorčio. — Žinai, ją buvau visiškai užmiršusi, — ji nusišypsojo. — Taigi jos nuotaika, švelniai tariant, nepergeriausia. Pagrasino paduosianti mane į teismą už neteisėtą sulaikymą.

— Tikriausiai ji puikiai sutartų su manaisiais varpininkais. Jie grasino man teismu dėl to, kad ne savo valia negalėjo laikytis sutarties sąlygų.

Merė delnu persibraukė išsitaršiusius plaukus.

— Pagaliau gavome gripo viruso identifikaciją iš Pasaulinio Gripo Centro. — Ji atsistojo, tarsi pajutusi netikėtą energijos antplūdį. — Tikrai neatsisakyčiau puodelio arbatos, — pridūrė. — Eime.

Danvortis dirstelėjo į registratorę, kuri įdėmiai stebėjo juos, ir prisivertė atsistoti.

— Būsiu operacinio skyriaus laukiamajame, — pranešė Merė registratorei.

— Gerai, daktare, — atsakė registratorė. — Aš netyčia nugirdau jūsų pokalbį… — pridūrė neryžtingai.

Merė sustingo.

— Jūs man pasakėte, kad išleidžiate iš ligoninės ponią Gadson, o paskui išgirdau jus minint Viljamą… Štai ir pagalvojau, ar tik ponia Gadson nebus Viljamo Gadsono mama?

— Taip, — atsakė Merė gerokai suglumusi.

— Bene jūs — jo draugė? — pasidomėjo Danvortis; jam netikėtai parūpo, ar ji nuraus taip pat, kaip anoji šviesiaplaukė studentė slaugytoja, ar ne.

Ji nuraudo.

— Per šias atostogas mudu gana artimai susidraugavome. Jis liko čia skaityti Petrarkos.

— Be kitų dalykų, — pridūrė Danvortis ir nelaukdamas, kol ji dar labiau nuraus, išstūmė Merę pro ženklą „ĮEITI DRAUDŽIAMA — IZOLIATORIUS” į koridorių.

— Po šimts galų, ką visa tai reiškia? — parūpo Merei.

— Tai reiškia, kad mūsų ligotasis Viljamas sugeba pasirūpinti savimi dargi geriau, nei manėme, — atsakė Danvortis ir atidarė duris į laukiamąjį.

Merė uždegė šviesą ir nuskubėjo prie arbatos stalelio. Krestelėjo elektrinį virdulį ir drauge su juo pranyko už tualeto durų. Danvortis atsisėdo. Kažkas jau buvo išnešęs padėklą su kraujo tyrimų įranga ir nustūmęs galinį stalą atgal į vietą, tačiau Merės pirkinių krepšys vis dar kėpsojo kambario viduryje. Danvortis pasilenkė ir pristūmė jį prie kėdžių.

Merė grįžo, pripylusi virdulį vandens. Pasilenkusi įkišo kištuką į rozetę.

— Kaip tau sekėsi aiškintis Badrio kontaktus? — paklausė.

— Ne kažin kaip. Vakar vakare jis buvo nuėjęs į kalėdinius šokius Hedingtone. Į abu galus važiavo traukiniu. Kiek rimta jo būklė?

Merė atplėšė du arbatos pakelius ir sumerkė juos į puodelius.

— Bijau, kad arbatai baltinti turime tik pieno miltelių. Gal netyčia žinai, ar pastaruoju metu Badris nebendravo su kuo nors iš Jungtinių Valstijų?

— Ne. Kodėl klausi?

— Arbatą gersi su cukrum?

— Sakyk, kiek rimta jo būklė?

Merė įpylė į puodelius pieno miltelių.

— Pirmiausia — blogos naujienos. — Ji pamaišė šaukšteliu cukrų. — Badris sega labai sunkiai. Jis skiepijosi Universitete, o jie reikalauja platesnio spektro apsaugos nei NSA. Taigi, nuo mutacijos per penkias padalas jis turėtų būti visiškai apsaugotas, o iš dalies — ir nuo mutacijos per dešimt padalų. Ir vis dėlto jam pasireiškia visi naujos atmainos gripo simptomai, o tai reiškia, kad virusas mutavo iš esmės.

Užkaukė virdulys.

— O tai reiškia epidemiją.

— Taip.

— Pandemiją?

— Įmanoma ir tai. Jei PGC nesugebės sparčiai atkurti viruso sekvencijos, jeigu iškris darbuotojai. Arba jei bus pralaužtas karantinas.

Merė išjungė virdulį ir verdančiu vandeniu užpylė arbatos maišelius.

— Bet turiu ir gerą naujieną: PGC mano, kad tai — jau pažįstamas, iš Pietų Karolinos kilęs gripo virusas. — Ji atnešė puodelį Danvorčiui. — Jei pasitvirtins, kad tikrai taip ir yra, tuomet sekvenciją jau turėsime, jau sudarytas analogas ir sukurta vakcina; šį virusą veiksmingai naikina antivirusiniai preparatai, padeda ir simptomatinis gydymas, be to, šis gripas — ne mirtinas.

— Kiek laiko trunka inkubacinis periodas?

— Nuo dvylikos iki keturiasdešimt aštuonių valandų. — Ji atsirėmė į arbatos stalelį ir gurkštelėjo iš puodelio. — PGC išsiuntė kraujo pavyzdžius į Atlantos CDC palyginimui, o jie siunčia mums rekomenduojamą gydymo kursą.

— Kada Kivrina pirmadienį paguldyta į ligoninę priešvirusiniams skiepams?

— Trečią valandą, — atsakė Merė. — Ir prabuvo iki kito ryto devynių. Pralaikiau ją čia visą naktį tam, kad gerai išsimiegotų.

— Badris sakė, kad vakar su ja susitikęs nebuvo, — pasakė Danvortis, — tačiau juodu galėjo matytis pirmadienį, prieš jai ateinant į ligoninę.

— Tam, kad jai grėstų koks nors pavojus, ji turėjo užsikrėsti dar prieš gaudama priešvirusinius skiepus, Džeimsai, be to, virusas turėjo turėti progą daugintis nekontroliuojamas, — pasakė Merė. — Net jeigu Kivrina buvo susitikusi su Badriu pirmadienį arba antradienį, jai gresia mažesnis pavojus pajusti ligos simptomus nei tau. — Ji rimtai pažvelgė į jį per arbatos puodelį. — Tu vis dar nerimauji dėl jos buvimo taško fiksavimo, tiesa?

Jis krestelėjo galvą — lyg ir papurtė, lyg ir ne.

— Badris tvirtino patikrinęs asistento suvestas koordinates — šios buvo teisingos, maža to, jis spėjo pasakyti Gilkraistui, jog laiko paklaida — minimali, — atsakė jis, slapčia apgailestaudamas, kad, paklaustas apie laiko paklaidą, jam Badris neatsakė.

— Kokių dar problemų gali iškilti? — paklausė Merė.

— Nežinau. Lyg ir jokių. Nebent tai, kad ji — vienui viena Viduramžiuose.

Merė padėjo puodelį ant padėklo.

— Gali būti ir taip, kad ten jai saugiau negu čia. Čia mes neabejotinai turėsime daugybę susirgusiųjų. Gripas plinta lyg gaisras, o dėl karantino situacija tik dar labiau paaštrės. Ligoninės darbuotojai paprastai visuomet užsikrečia pirmieji. Jeigu gripas pakirs medikus arba jei išseks antimikrobinių preparatų atsargos, gali nutikti ir taip, kad dešimtąjį pavojingumo lygį teks priskirti šiam šimtmečiui.

Nuvargusia ranka ji persibraukė neklusniai styrančius plaukus.

— Atleisk, aš visiškai nusivariusi, todėl ir kalbu šitaip. Juk dabar — ne Viduramžiai. Netgi ne dvidešimtas amžius. Mes turime preparatų medžiagų apykaitai reguliuoti, taip pat visokiausių pagalbinių medžiagų. O jeigu paaiškės, kad mus iš tikrųjų užpuolė Pietų Karolinos virusas, tuomet turėsime ir analogą, ir vakciną. Ir vis vien džiaugiuosi, kad Kolinas ir Kivrina saugūs — kažkur toli nuo čia.

— Ji — saugi Viduramžiuose, — burbtelėjo Danvortis.

Merė jam nusišypsojo.

— Tarp visų tų galvažudžių.

Staiga pokštelėjusios atsilapojo durys. Vidun įgriuvo aukštokas vaikinukas stambiomis pėdomis, ant peties užsimetęs sumaigytą regbio krepšį; nuo jo varvėjo taip, kad ant grindų tuoj pat susitelkė klanelis.

— Kolinai! — aiktelėjo Merė.

— Tai štai kur tu nulindusi, — pareiškė Kolinas. — O aš ieškau tavęs visur užsimušdamas.

„DOMESDAY BOOK”, IŠŠIFRUOTA STENOGRAMA

(000893 — 000898)

Pone Danvorti, ad adjuvandum me festina.[2]

ANTRA DALIS

Vidury blankios žiemos Vėjas ūbauja speiguos,

Žemę kausto plieno gruodas,

Ledas lyg akmuo, šarmotas.

Sniegas sniego pataluos,

Sniegu padengti sniegynai Vidury blankios žiemos Amžių glūdumos žilos.

Christina Rossetti

10

Laužas jau buvo užgesęs. Tiesa, Kivrina vis dar tebejautė kambaryje tvyrantį dūmų kvapą, tačiau susigaudę, kad dūmai rūksta iš kažkur besikūrenančio ugniakuro. Nieko nuostabaus, pagalvojo ji, juk kaminai Anglijoje paplito pačioje keturioliktojo amžiaus pabaigoje, o dabar — dar tik 1320-ieji. Vos ši mintis spėjo susiformuoti galvoje, plūstelėjo ir viso kito suvokimas: aš 1320-uosiuose, buvau susirgusi. Mane kamavo karštinė.

Kurį laiką j i net nebandė mąstyti toliau. Jautėsi nurimusi, buvo gera tiesiog gulėti ir ilsėtis. Ji buvo visiškai išsekusi, tarsi nuveikusi kažkokį beveik neįveikiamą darbą ir išeikvojusi jam visas jėgas. O aš maniau, kad jie bando sudeginti mane ant laužo, atplaukė dar viena mintis. Ji prisiminė, kaip dar bandė spurdėti ir grumtis, kaip siūbtelėjo liepsnos, laižančios rankas, svilinančios plaukus.

Tikriausiai jiems teko nukirpti man plaukus, pagalvojo ji ir čia pat suabejojo: kažin, ar tai tikras prisiminimas, ar tik dar viena sapno atplaiša. Jautėsi pernelyg pavargusi, kad kilstelėtų ranką ir pačiupinėtų plaukus, pernelyg pavargusi, kad dar mėgintų prisiminti. Aš labai sunkiai sirgau, galvojo ji. Ir jie atliko apeigas mirštančiajam, suteikė paskutinį patepimą… „Nėra ko baimintis”, — sakė kunigas. — Tu tiesiog iškeliausi namo”. Reąuiscat in pace. Po toji užmigo.

Kai vėl nubudo, kambaryje viešpatavo tamsa, iš kažkur toli atsklido varpo gaudimas. Kivrinai dingojosi, kad varpas skamba jau labai ilgai, panašiai, kaip skambėjo ir tas vienišas varpas, vos jai persikėlus čionai, bet po minutės prabilo dar vienas, o tuojau pat — ir dar vienas, ir netgi taip arti, kad atrodė, skamba po pat langu, savo gaudesiu užgoždamas visus kitus. Kviečia rytinėms mišioms, dingtelėjo Kivrinai; ji lyg ir prisiminė, kad anksčiau varpai jau skambėjo visai taip pat: trūkčiojantis, į jokią melodiją nesiliejantis gaudesys, atliepiantis jos širdies dūžių ritmui, tačiau šito negalėjo būti.

Tikriausiai jai prisisapnavo. Juk ji sapnavo, kad ją degina ant laužo, sapnavo, kad jai nukirpo plaukus. Ir dar ji sapnavo šio laikotarpio čiabuvius, marmaliuojančius kalba, kurios ji negalėjo suprasti.

Čia pat gaudęs varpas nutilo, visi kiti dar valandėlę skambėjo, tarsi naudodamiesi proga būti išgirsti — Kivrina prisiminė ir tai. Kažin, kiek laiko ji jau čia? Dar neseniai buvo naktis, o dabar — jau rytas. Kivrinai atrodė, jog naktis tebuvo viena, bet paskui ji prisiminė prie jos palinkusius veidus. Prisiminė, kaip moteris davė jai atsigerti iš puodelio, paskui buvo atėjęs kunigas, o drauge su juo — ir galvažudys, ir ji matė juos visiškai aiškiai, nepastebėjo jokių mirgančių žvakės liepsnelės atšvaitų. O tarpe ji atminė ir tamsą, ir ūkanotą lajinių lempų šviesą, ir varpus: sugaudžiančius ir nutylančius, ir sugaudžiančius vėl.

Staiga ją smilktelėjo panikos dūris. Kiek laiko ji jau pragulėjo šitaip čia? O kas, jeigu prasirgo kelias savaites ir sutartu laiku nepasirodė susitikimo vietoje? Tačiau tai buvo neįmanoma. Aukšta temperatūra nieku gyvu negali laikytis šitaip ilgai, netgi susirgus vidurių šiltine, o savo ruožtu ir vidurių šiltinės ji niekaip negalėjo susigriebti. Juk buvo nuo jos paskiepyta.

Kambaryje tvyrojo žvarba, tarsi lauželis ugniakure nakčiai būtų užgesintas. Kivrina apsigraibė apkloto — tuojau pat iš tamsos išniro kažkieno rankos ir kažkuo minkštu užklostė jai pečius.

— Ačiū, — sušnibždėjo Kivrina ir užmigo.

Ir vėl ją pažadino šaltis; Kivrinai atrodė, kad jos snūduriuota vos kelios akimirkos, tačiau dabar jau kambaryje tvyrojo prietema. Blausi šviesa sruvo vidun pro siaurus plyšius akmeninėje sienoje. Langinės buvo atviros, tad pro tuos pačius plyšius iš lauko smelkėsi ir šaltis.

Po vienu langu stovėjo akmeninis krėslas; pasilypėjusi ant jo ir pasistiebusi kažkokia moteris dangstė plyšį audeklo atraiža. Ji vilkėjo juodą platų drabužį, jos galvą dengė balta vienuolės skraistė su gobtuvu. Pakliuvau į vienuolyną, šmėkštelėjo Kivrinai, bet tuoj pat ji prisiminė, kad keturioliktojo amžiaus moterys ištekėjusios visuomet vaikščiodavo pridengtais plaukais. Palaidus, be jokio galvos apdangalo nešiodavo tik jaunos, netekėjusios mergaitės.

Iš pažiūros moteris atrodė pernelyg jauna, kad būtų ištekėjusi, per jauna netgi būti vienuole. Kol Kivrina tysojo karščio krečiama, į kambarį užeidavo ir kita moteris, bet toji buvo gerokai vyresnė. Karščiuodama Kivrina stvarstė ją už rankų — šios buvo sugrubusios, raukšlėtos, o ir balsas — senatviškai šiurkštus, nors visa tai irgi galėjo būti tik karštinės sukelto kliedesio detalė.

Moteris prie lango pasilenkė, ant jos krito šviesa. Kivrina įžiūrėjo, kad baltas jos galvos apdangalas jau gerokai nugeltęs, o juodasis rūbas — ne mantija, kaip jai pasirodė anksčiau, o suknelė, beveik tokia, kaip ir jos pačios; ant suknelės moteris dar dėvėjo ir tamsžalį apsiaustą; audeklas buvo prastai nudažytas, atrodė šiurkštus ir storas, tarsi maišinė medžiaga, o audimo apmatai — tokie stambūs, kad Kivrina be vargo įžiūrėjo juos net prietemoje. Vadinasi, šioji moteris turėtų būti tarnaitė, bet tarnaitės juk nenešiodavo lininių galvos apdangalų, o juo labiau — raktų kezulo, koks kad karojo moteriai prie juosmens. Tikriausiai moters pareigos šiuose namuose — vis dėlto iš svarbesniųjų, gal ji kokia ekonomė ar panašiai.

Patys namai irgi nebuvo eilinis trobesys. Tikriausiai ne pilis — siena, į kurią rėmėsi lova, buvo ne sumūryta iš akmenų, o medinė, suręsta iš neobliuotų rąstų, tačiau dvaro pastatas — tai jau tikrai, galbūt jo šeimininkas paties žemiausio bajorijos sluoksnio, gal koks nereikšmingas baronas, tačiau galėjo būti ir gerokai aukštesnės kilmės. Lova, kurioje gulėjo Kivrina, buvo tikra lova — su aukštu mediniu rėmu ir baldakimu, ir gurgždančiais drobiniais patalais — toli gražu ne paprastas, ant grindų numestas čiužinys; apklotą atstojo kailiai. Akmeninis krėslas po langu buvo apkrautas siuvinėtomis pagalvėlėmis.

Moteris ant mažyčių, abipus siauro lango įtaisytų akmeninių išsikišimų pritvirtino audeklo atraižą, nulipo nuo krėslo, pasilenkė kažko paimti. Ko — Kivrina nematė, kadangi baldakimo audeklas užstojo vaizdą. Užuolaidos buvo sunkios, beveik primenančios kilimus, atitrauktos ir surištos kažkuo panašiu į virvę.

Moteris atsitiesė — jos rankoje buvo medinis kubiliukas. Susiglobusi sijonus laisvąja ranka, ji vėl užlipo ant krėslo po langu ir ėmėsi tepti audeklą kažkuo tirštu. Lajus, pagalvojo Kivrina. Ne, vaškas. Vaškuota drobė, naudojama langams įstiklinti — vietoj tikro stiklo. O juk manoma, kad keturioliktojo amžiaus dvaruose stiklas jau plačiai paplitęs. Persikeldama iš vieno būsto į kitą, aukštuomenė neva gabendavosi ir langų stiklus drauge su visa manta bei baldais.

Būtinai privalau įrašyti, dingtelėjo Kivrinai, kad kai kuriuose dvaruose langai anaiptol nebuvo įstiklinti; ji kilstelėjo rankas ir suglaudė delnus, tačiau išlaikyti jų tokioje padėtyje neįstengė, rankos vėl bejėgiškai nukrito ant apkloto.

Moteris dirstelėjo lovos pusėn, o paskui ramiai tęsė darbą — tepė drobę ilgais, nerūpestingais potėpiais. Tikriausiai jau sveikstu, pagalvojo Kivrina. Juk visą tą laiką, kol rimtai karščiavau, ji nė per žingsnį nesitraukė nuo lovos. Ją vėl ėmė graužti nerimas, ji ėmė svarstyti, kiek laiko šitaip pragulėjusi. Teks tai išsiaiškinti, pagalvojo ji, o paskui dar teks surasti plyšį.

Ji negalėjo labai smarkiai nuo jo nutolti. Jeigu šis kaimas — tikrai tas, į kurį ji ir ketino pakliūti, vadinasi, nuo plyšio ją skiria ne daugiau nei mylia. Kivrina pabandė prisiminti, kiek laiko užtruko kelyje iki kaimo. Jai atrodė, kad labai ilgai. Galvažudys užkėlė ją ant balto arklio, šio kamanos buvo nukabinėtos varpeliais. Bet iš tikrųjų nebuvo jis joks galvažudys. Tik rudaplaukis, malonaus veido jaunuolis.

Reikės paklausti, kaip vadinasi tas kaimas, į kurį ją atgabeno — vilsimės, kad tai ir bus Skendgeitas. O net jeigu ir ne, ji pagal pavadinimą susiorientuosianti, kurioje pusėje nuo plyšio atsidūrusi. Ir dar, savaime suprantama, kai tik ji šiek tiek sustiprės, šitie žmonės juk galės parodyti, iš kur ją paėmę.

Kaip vadinasi šitas kaimas, į kurį mane atgabenote? Praėjusią naktį ji niekaip nevaliojo prisiminti tinkamų žodžių, bet dėl to, žinoma, kalta tik karštinė. Dabar prisiminė juos be jokio vargo. Juodu su ponu Latimeru sugaišo ištisus mėnesius, tobulindami jos tartį. Taigi, vietiniai be jokios abejonės supras tokį klausimą: „In whatte londe am I?“ arba „Whatte be thisse holding?”, o jeigu jos tartis ir skirsis nuo vietinio dialekto, tokią smulkmeną automatiškai ištaisys vertėjas.

— Whatte place hast thou brotte me? — ištarė Kivrina balsu.

Moteris atsigręžė, atrodė išsigandusi. Nulipo nuo akmeninio krėslo, vis dar nepaleisdama kubiliuko, antrojoje rankoje tebelaikydama šepetį — tik tai buvo anaiptol ne šepetys, kai moteris prisiartino prie lovos, Kivrina įžiūrėjo visai aiškiai: ketvirtainis, beveik visai plokščias medinis šaukštas.

— Gottebae plaise tthar tleve, — pasakė moteris, laikydama kubiliuką ir šaukštą priešais save. — Beth naufgt agast.

Vertėjas lyg ir turėjo tučtuojau išversti viską, kad ir kas būtų sakoma. Galbūt Kivrinos tartis buvo visai netikusi ir neaiški? Tokia neaiški, kad moteris, pamaniusi, jog ji šneka kažkokia svetima kalba, bando atsakyti jai, laužydama liežuvį prancūziškai arba vokiškai?

— Whatte place hast thou brotte me? — lėtai pakartojo Kivrina, kad vertėjas suskubtų išversti jos žodžius.

— Wick londebay yae comen lawdayke awtreen godelae deynorm andoar sic straunguwlondes. Spekefaw eek wae-noot awfthy taloorbrede.

— Lawyes sharess loostee? — atsiliepė kitas balsas.

Moteris atsisuko ir pažvelgė į duris — šių Kivrina nematė. Į kambarį įėjo kita moteris, gerokai vyresnė — veidas po gobtuvu raukšlėtas, o rankos — tos pačios, kurias Kivrina prisiminė iš kliedesio reginių — sugrubusios, senos. Ji segėjo sidabrinę grandinėlę, nešėsi nedidelę odinę dėžutę, labai panašią į skrynelę, kurią atsigabeno Kivrina, tik mažesnę ir kaustytą ne žalvariu, o geležimi. Senoji padėjo dėžutę ant krėslo po langu.

— Auf specheryit darmayt?

Kivrina prisiminė ir balsą — kimų ir šiurkštų, skambantį kone piktai, kalbantį su moterimi, budinčia prie ligonės patalo, taip, tarsi ji būtų tarnaitė. Ką gi, galbūt kaip tik taip ir buvo, galbūt namų šeimininkė — ši vyresnioji moteris, nors sučiuręs jos gobtuvas nebuvo nėmaž baltesnis, o apdaras — iš tokios pat grubiai nuaustos medžiagos. Tačiau jai prie juosmens nekabojo raktai, ir Kivrina staiga prisiminė, kad namų raktus paprastai nešiodavosi ne ekonomė, o pati šeimininkė.

Dvarininkė nebalintos drobės gobtuvu ir suknele iš prastai nudažyto maišinio audeklo… Tai reiškė, kad Kivrinos suknelė — anaiptol ne tokia, kokia turėtų būti — kaip neteisinga ir pono Latimero įkalta jai į galvą tartis, kaip neteisingi ir daktarės Arens tikinimai, esą jai negresia užsikrėsti jokiomis Viduramžių ligomis.

— Mane juk paskiepijo nuo visko, kas įmanoma, — sukuždėjo Kivrina, ir abi moteris grįžtelėjusios sužiuro į ją.

— Ellavih swot wardesdoor feenden iss? — aštriai paklausė vyresnioji. Kažin, kas ji? Jaunesniosios motina? Anyta? Auklė? To Kivrina net nenutuokė. Jai taip ir nepavyko išskirti nė vieno iš pasakytų žodžių, nieko, kas primintų vardą ar kokį nors kreipinį.

— Maetinkerr woun dahest wexw hoordoumbe, — pasakė jaunesnioji.

Vyresnioji atsakė:

— No r nayte bawcows derouthe.

Kivrina vis dar ničnieko nesuprato. Trumpesni sakiniai lyg ir turėjo būti lengviau išverčiami, bet ji net nesusigaudė, ar moteris ištarė vieną žodį, ar kelis.

Jaunesnioji moteris, kurios galvą veržė glotniai apgulęs gobtuvas, piktai kilstelėjo smakrą.

— Certessan, shreevadwomm wolde nadae seyvous, — aštriai tarstelėjo ji.

Juk gali būti ir taip, dingtelėjo Kivrinai, kad jos ginčijasi, niekaip nenutardamos, kaip pasielgti su manim. Silpnomis rankomis ji stumtelėjo nuo savęs apklotą, tarsi šitaip galėtų atsistumti toliau nuo abiejų moterų; jaunesnioji tuojau padėjo kubiliuką bei šaukštą ir atskubėjo prie lovos.

— Spaegurt yovor tongawn glais? — ištarė; nesupaisysi, galbūt tai reiškė „Labas rytas”, o gal „Ar jau geriau jautiesi?”, o gal netgi „Auštant sudeginsime tave ant laužo”. Galimas dalykas, vertėjas bus užstrigęs dėl ligos. Galbūt tada, kai karštis atslūgs, Kivrina jau galės suprasti viską ką kalba vietiniai žmonės.

Senoji atsiklaupė greta lovos, suspaudė tarp delnų mažytę sidabrinę dėžutę, kabančią ant grandinėlės po kaklu, ir ėmė melstis. Jaunesnioji pasilenkė prie Kivrinos, apžiūrėjo šios kaktą, paskui apgrabaliojo pakaušį ir padarė dar kažką, peštelėdama plaukus; Kivrina susizgribo, kad jai tikriausiai aptvarstyta galva. Kilstelėjusi rankas ji palietė tvarstį, paskui pačiupinėjo kaklą tikėdamasi užčiuopti susivėlusias garbanas, tačiau šių nebebuvo. Nelygi plaukų linija siekė tik šiek tiek žemiau ausų.

— Vae motten tiyez thynt, — sunerimusi pasakė jaunoji moteris. — Far thotyiwort wount sorr.

Atrodė, ji bando kažką Kivrinai paaiškinti, ir ši, nors ir nesuprato žodžių, vis dėlto suvokė, kas jai sakoma: ji smarkiai sirgo, taip smarkiai, kad net manė, jog užsidegė jos plaukai. Ji pati prisiminė kaip kažkas — galbūt senoji moteris? — bandė sugriebti jos rankas, o ji iš paskutiniųjų daužėsi ir plakė delnais, stengdamasi užslopinti liepsnas. Taigi, šioms moterims teko nukirpti jai plaukus — nebuvo kitos išeities.

Tiesa, Kivrina ir negalėjo pakęsti to nepaklusnaus plaukų kaltūno, kuriam iššukuoti sugaišdavo ištisą amžinybę, be to, ji gerokai nerimavo dėl to, kad nežinojo, kaip Viduramžiais moterys nešiodavo plaukus: pindavo ar ne; ir dar ji net nenutuokė, kaip reikės ištisas dvi savaites ištverti netrinkta galva. Taigi, tarsi reikėtų tik džiaugtis, kad jai nukirpo plaukus, tačiau įkyriai lindo mintis tiktai apie Žaną d’Ark, kuri nešiojo trumpą šukuoseną — ir kurią sudegino ant laužo.

Jaunoji moteris atitraukė rankas nuo tvarsčio ir dabar žvelgė į Kivriną gerokai nusigandusi. Kivrina išspaudė šiokią tokią virpančią šypsenėlę, ir moteris tuojau pat atsakė jai šypsena. Dešiniojoje jos burnos pusėje žiojėjo tarpas — trūko poros dantų, o dantis greta plyšio buvo pajuodęs, tačiau, kai veidą nušvietė šypsena, moteris atrodė ne vyresnė nei pirmakursė studentė.

Ji pabaigė nurišti tvarstį Kivrinai nuo galvos ir padėjo ant apkloto. Tai buvo tokios pat nebalintos drobės atraiža, iš kokios pasiūtas ir galvos apdangalas, tik suplėšyta į apspurusias juosteles, išterliotas rudomis sudžiūvusio kraujo dėmėmis. Šių buvo gausiau, nei manė Kivrina. Matyt, vėl pradėjo kraujuoti pono Gilkraisto jai įtaisyta žaizda.

Moteris nervingai palietė Kivrinos skruostą, tarsi neapsispręsdama, ką dabar daryti.

— Vexeyaw hongroot? — paklausė ir, pakišusi ranką Kivrinai po kaklu, padėjo šiai kilstelėti galvą.

Galva pasirodė neįtikėtinai lengva. Tikriausiai dėl to, kad nebesveria plaukai, dingtelėjo Kivrinai.

Vyresnioji moteris padavė jaunajai medinį dubenėlį, kurį ši prikišo Kivrinai prie lūpų. Kivrina atsargiai gurkštelėjo — jai pasidingojo, kad čia tasai pats kubiliukas su vašku. Tačiau pajuto anaiptol ne vaško skonį — ir net ne to karstelėjusio gėrimo, kuriuo buvo girdoma kiek anksčiau. Dabar ją girdė skysta avižine putra, ne tokia karčia kaip praėjusios nakties gėralas, bet su kažkokiu riebiu prieskoniu.

— Thasholde nayive gros vitaille towayte, — tarstelėjo senesnioji moteris nekantriu, nepasitenkinimo kupinu balsu.

Kaip kažin ką, jos vyro motina, dingtelėjo Kivrinai.

— Shimote lese hoor fource, — nekeldama balso atsiliepė jaunesnioji.

Skystos avižinės košės skonis buvo visai pusėtinas. Kivrina bandė išgerti visą, bet vos po kelių gurkšnių ją vėl apleido jėgos.

Jaunoji moteris padavė dubenį senesniajai, kuri prisiartino prie lovos iš kitos pusės, ir nuleido Kivrinos galvą atgal ant pagalvės. Paskui paėmė kruviną tvarstį, vėl palietė Kivrinos smilkinį, tarsi svarstydama, ar reikėtų iš naujo aprišti, bet paskui atidavė audinio skivytus senesniajai, kuri padėjo juos ir dubenį ant skrynios, matyt, stovinčios lovos kojūgalyje.

— Lo, liggethsteallouw, — ištarė jaunesnioji, nusišypsodama Kivrinai ištrupėjusią šypsena; nors Kivrina žodžių ir vėl nesuprato, jų reikšmę atskleidė pati intonacija. Moteris liepėjai miegoti. Kivrina užsimerkė.

— Durmidde shoalausbrekkeynoyv, — pasakė vyresnioji ir abi išėjo iš kambario, paskui save užtrenkiamos sunkias duris.

Kivrina pati sau lėtai pakartojo, ką išgirdusi, stengdamasi išskirti bent kokį nors pažįstamą žodį. Vertėjas lyg ir turėjo ne vien kaupti Viduramžių anglų kalbos žodyną, bet dar ir sustiprinti jos gebėjimus girdėti atskiras fonemas ir atpažinti sintaksinius derinius, tačiau dabar lygiai taip pat sėkmingai ji galėjo klausytis kad ir, tarkime, serbų-kroatų kalbos.

O gal taip ir yra? — dingtelėjo jai. Ką žinosi, kur jie mane atgabeno? Juk nuo karščio man buvo visiškai aptemęs protas. Galbūt galvažudys įmetė mane į laivę ir perplukdė įkitąLamašo pusę? Vis dėlto Kivrina žinojo, kad šito negalėjo būti. Ji prisiminė didžiąją naktinės kelionės dalį, nesvarbu, kad tarsi per sapną, atskiromis susivėlusiomis nuotrupomis. Aš nukritau nuo arklio, galvojo ji, o paskui rudaplaukis mane pakėlė. Ir dar — tikrai ėjome pro bažnyčią.

Ji suraukė antakius, iš paskutiniųjų stengdamasi geriau prisiminti kelionės kryptį. Jie pasuko gilyn į girią, į priešingą pusę nuo tankumyno, per kurį ji brovėsi anksčiau, o paskui išniro į kelią, kelias netrukus išsišakojo. Kaip tik toje vietoje ji ir nusivertė nuo arklio. Jeigu pavyktų rasti kelio išsišakojimą, tikriausiai iš ten ji surastų ir plyšio vietą. Išsišakojimą nuo dvaro tikrai skyrė tik galiukas kelio.

Tačiau jeigu plyšys iš tikrųjų taip arti, tuomet jos atsidurta Skendgeite, o jeigu jos atsidurta Skendgeite, vadinasi, vietinės moterys kalbasi Viduramžių anglų kalba, o jeigu jos kalba senąja anglų kalba — kodėl tuomet ji nesupranta nė žodžio?

Galbūt krisdama nuo arklio aš susitrenkiau galvą ir tai kažkaip sugadino vertėją, pagalvojo ji. Tačiau galvos juk tikrai nesusitrenkė. Tiesiog paleido karčius ir nuslydusi žemėn klestelėjo ant kelio. Tikriausiai kalta bus temperatūra, nutarė ji. Tai ji kažkaip trukdo vertėjui atpažinti žodžius.

Tačiau lotynų kalbą vertėjas atpažino kuo puikiausiai, staiga dingtelėjo Kivrinai; ji pajuto krūtinėje mezgantis baimės gniutulą. Vertėjas atpažino lotynų kalbą, o ji pati niekaip negalėjo susirgti. Ją paskiepijo nuo visko, kas įmanoma. Staiga ji prisiminė, kaip niežėjo priešvirusinis skiepas, o ant rankos iššoko nemenkas gumbas. Vis dėlto, prieš išleisdama ją į kelionę, daktarė Arens skiepą patikrino. Daktarė Arens pati sakė, kad viskas gerai. Tiesa, nė vienas kitas skiepas nė neniežėjo — išskyrus skiepą nuo maro. Maru susirgti aš niekaip negalėjau, pagalvojo Kivrina. Visiškai ne tokie ligos simptomai.

Maru susirgusiems ligoniams pažastyse bei vidinėje šlaunų pusėje susiformuodavo didžiuliai guzai. Maro aukos vemdavo krauju, kraujagyslės po oda sproginėdavo, kūnas pajuosdavo. Vadinasi, ją pakirto ne maras, bet tuomet — kas? Ir kaip ji sugebėjo susigriebti ligą? Juk buvo paskiepyta nuo visų 1320-aisiais siautusių ligų, maža to, nė nebuvo susidūrusi su jokiu ligoniu. Karštinės simptomai pradėjo reikštis vos atvykus, anksčiau, nei ji pamatė bent vieną žmogų. Juk visiškai neįmanoma, kad vietinės bakterijos būtų susitelkusios ties plyšio vieta ir tykojusios ko nors atkeliaujant. Bakterijos turėjo kokiu nors būdu sklisti: pavyzdžiui, čiaudant, arba jas pemešdavo blusos. Štai, tarkime, marą kaip tik blusos ir paskleidė.

Ne, tai tikrai ne maras, tvirtai tarė sau Kivrina. Tasai, kurį paguldo maras, nebeturi kada svarstyti: maru ar kuo kitu susirgęs. Toks ligonis būna pernelyg užsiėmęs merdėjimu.

Vadinasi, ne maras. Marą pernešančios blusos gyvena žiurkių kailyje bei ant žmogaus kūno, bet ne vidur miško, be to, Juodoji Mirtis Angliją pasiekė tik 1348-aisiais. Vadinasi, veikiausiai jai bus prikibusi kažkokia Viduramžių liga, apie kurią daktarė Arens net nenutuokė. Juk Viduramžiais siautėjo aibė visokiausių keistų ligų, tarkime, karalių pragaištis, šv. Vito šokis, įvairios bevardės karštinės. Tikriausiai viena jų bus pakirtusi ir ją, o sustiprinta jos imuninė sistema šiek tiek užtruko, kol susigaudę, kas nutiko, ir ėmėsi kovoti. Tačiau galų gale ji ėmė veikti, temperatūra nukrito, vadinasi, atsigaus ir vertėjas. Dabar jai tereikia kaip reikiant pailsėti ir palaukti, kol pasijus geriau. Šitaip pasiguodusi, Kivrina vėl užsimerkė ir užmigo.

Kažkas ją lietė. Kivrina atsimerkė. Prie lovos sėdėjo senesnioji, anyta. Ji apžiūrinėjo Kivrinos rankas, vartaliojo jas delnuose, suskirdusiu pirštu braukė plaštakų viršų, tyrinėjo nagus. Pastebėjusi, kad Kivrina atsimerkė, paleido šios rankas tarsi pasibjaurėjusi, ir pasakė:

— Sheavost ahvheigh parage attelest, baht hoore der wik-konasshae haswfolletwe?

Ir vėl — ničnieko. Kivrina vylėsi, kad, kol miegos, vertėjo įranga išrūšiuos ir iššifruos viską, ką ji iki šiol girdėjo, ir, jai prabudus, vertėjas jau veiks kaip pridera. Tačiau žodžiai taip ir liko absoliučiai nesuprantami. Kalba skambėjo šiek tiek panašiai į prancūzų — apie tai bylojo pabrėžiamos žodžių galūnės ir šiek tiek kylančios balso moduliacijos; tačiau Kivrina juk mokėjo prancūzų kalbos normanų dialektą — ponas Danvortis privertė išmokti — ir vis vien nesuprato nė žodelio.

— Hastow naydepesse? — pasakė senoji.

Nuskambėjo lyg ir panašiai į klausimą; kita vertus, visi prancūzų kalbos sakiniai skamba kaip klausimai.

Viena sugrubusia ranka senoji įsitvėrė Kivrinos rankos, o kita apglėbė per pečius, tartum padėdama atsikelti. Aš dar per silpna keltis, dingtelėjo Kivrinai. O ir kodėl ji nori mane pakelti? Kad iškvostų? Kad nuvestų ant laužo sudeginti?

Į kambarį įėjo jaunesnioji moteris, nešina dubeniu su kojelėmis. Padėjo jį ant krėslo prie lango ir prisiartinusi įsikibo antrosios Kivrinos rankos.

— Hastontee natour yowresse? — paklausė, šypsodamasi Kivrinai savo bedantę šypsena. O gal jos nori nuvesti mane į tualetą? — dingtelėjo Kivrinai; ji pati pamėgino atsisėsti, nuleido kojas per lovos kraštą.

Tą pat akimirksnį jai apsvaigo galva. Ji sėdėjo, nusvėrusi nuogas kojas nuo lovos, ir laukė, kol praeis kvaitulys. Pastebėjo vilkinti tik drobinius apatinius marškinius, nieko daugiau. Kažin, pagalvojo ji, o kur mano drabužiai? Dar gerai, kad jai nenuvilko ir tų paskutinių marškinių. Viduramžiais žmonės, eidami gulti, paprastai nusivilkdavo viską.

Be to, Viduramžiais niekas nė girdėt nebuvo girdėjęs apie vidaus vandentiekį; Kivrinai liko tik viltis, kad neteks dabar pat traukti į lauko išvietę. Tiesa, pilyse kartais tam reikalui būdavo įrengiami uždari kambariukai arba atitvertos kertės su tualetu virš gilios duobės, kurios dugną protarpiais reikėdavo iškuopti, tačiau jos atsidurta tikrai ne pilyje.

Jaunesnioji moteris plona perlenkta antklode tarsi šaliku apgaubė Kivrinai pečius; tada abi padėjo jai išsiropšti iš lovos. Medinių grindų lentelės buvo ledinės. Kivrina žingtelėjo kelis žingsnius, ir jai vėl apsisuko galva. Į lauką aš niekaip nepajėgsiu išeiti, dingtelėjo jai.

— Wotan shay wootes nawdaor youse der Jordane? — aštriai tarstelėjo senoji, ir Kivrinai pasirodė, kad ji atpažino žodį jardin — prancūziškai tai reiškia sodą, bet ką jos dabar galėtų kalbėtis apie sodus?

— Thanway maunhollp anhour, — pasakė jaunesnioji, viena ranka apglėbdama Kivriną ir užsimesdama vieną šios ranką sau ant pečių. Senoji abiem rankomis suspaudė antrąją Kivrinos ranką. Ūgiu ji vos siekė Kivrinai iki peties, o jaunoji iš pažiūros negalėjo sverti daugiau devyniasdešimties svarų, tačiau bendromis pastangomis jos šiaip taip nuvedė Kivriną iki lovos kojūgalio.

Sulig kiekvienu žingsniu galva Kivrinai svaigo vis labiau ir labiau. Aš tikrai neįstengsiu išeiti į lauką, vėl pagalvojo ji, tačiau eiti teko tik iki lovos kojūgalio. Ten stovėjo skrynia — žema medinė dėžė su dangtyje grubiai išpjaustytu paukščiu, o gal angelu. Ant jos stovėjo medinė rėčka, pilna vandens, kruvinas tvarstis, nurištas nuo Kivrinos galvos, ir mažesnis, tuščias dubuo. Visą dėmesį sutelkusi į tai, kad nepargriūtų, Kivrina iš karto nė nesusigaudė, kam tas dubuo reikalingas, bet vyresnioji moteris kilstelėjo sunkius savo sijonus, pavaizdavo sėdanti ant jo ir pasakė:

— Swoune nayvmaydar oupondre yorresette.

Kambarinis naktipuodis, pagaliau suprato Kivrina ir lengviau atsiduso. Pone Danvorti, 1320-aisiais kaimo dvaruose jau buvo naudojami naktipuodžiai. Ji linktelėjo rodydama, kad suprato, ir leidosi moterų nuleidžiama ant naktipuodžio, nors galva svaigo taip, kad, baimindamasi nugriūti, ji įsitvėrė lovos užuolaidos, o kai bandė vėl atsistoti, krūtinę pervėrė toks skausmas, kad ji susirietė dvilinka.

— Maisry! — riktelėjo senoji durų link. — Maisry, com undtvae holpoon! — Iš intonacijos buvo visiškai aišku, kad ji šaukia kažką — Mardžorę? Merę? — pagalbon, tačiau niekas taip ir nepasirodė, taigi, galbūt Kivrina ir dabar suklydo.

Ji pabandė atsitiesti, tikrindama, ar nepervers naujas skausmo dūris, paskui mėgino ir atsistoti; skausmas krūtinėje šiek tiek atslūgo, tačiau moterims vis vien teko kone nešte nunešti ją atgal į lovą, o atsidūrusi po antklode ji pasijuto visiškai išsekusi. Ir užsimerkė.

— Slaeponpon donų paw daton, — pasakė jaunesnioji moteris; reikia manyti, ji sakė „Ilsėkis” arba „Miegok”, tačiau iššifruoti žodžių kivrinai taip ir nepavyko. Vertėjas tikrai sugedęs, dingtelėjo jai, ir krūtinėje vėl ėmė graužtis panikos gumulas, nustelbiantis net varstantį skausmą.

Na ne, vertėjas niekaip negalėjo sugesti, ėmėsi tikinti ji save. Juk tai — ne koks nors mechanizmas. Tai cheminiu pagrindu veikiantis sintaksės bei atminties stiprintuvas. Vis dėlto jis galėjo operuoti tik jo atmintyje esančiais žodžiais; ką gi, panašu, kad pono Latimero Viduramžių anglų kalba — visiškai bevertė. „ Whan that Aprille with his shoures sote.” Tikriausiai ponas Latimeras savo tartimi prašovė pro šikšnelę taip smarkiai, kad vertėjas tiesiog neįstengė atpažinti dabar girdįs tuos pačius žodžius, bet tai dar anaiptol nereiškia, kad jis sulūžo. Reikia manyti, tai reiškia tik tiek, kad jam dabar tenka rinkti naujus duomenis, o tų kelių iki šiol jos girdėtų sakinių kol kas nepakanka — tiesiog per mažai medžiagos.

Tačiau lotynų kalbą jis atpažino kuo puikiausiai, pagalvojo Kivrina ir vėl pajuto panikos dūrį, tačiau stengėsi nepasiduoti baimei. Vertėjas atpažino lotynų kalbą tik dėl to, kad, atliekant paskutinio patepimo apeigas, kalbamos atitinkamos maldos, kurių formuluotė niekad nesikeičia. Kivrina iš anksto žinojo, kokie žodžiai turi būti tariami. Kita vertus, moterys kalbėjo anaiptol ne įprastais, nekintančiais frazių blokais, tačiau iššifruoti įmanoma ir jų sakomus žodžius. Tikriniai daiktavardžiai, kreipiniai, daiktavardžiai ir veiksmažodžiai, prielinksniniai žodeliai be paliovos kartosis tose pačiose pozicijose. Greitai visi jie išsiskirstys, o tada vertėjas pasinaudos jais, kurdamas likusiojo kodo raktą. Taigi, dabar jai tereikia prisirinkti kuo daugiau medžiagos, klausytis to, kas kalbama, net nemėginant suprasti, — o vertėjas tegul sau darbuojasi.

— Thinkeowre hoonvoun desmoortale? — paklausė jaunesnioji moteris.

— Got tallon wottes, — atsakė vyresnioji.

Kažkur toli ėmė gausti varpas. Kivrina atsimerkė. Abi moterys atsigręžusios sužiuro į langą, nors per jį dengiančią drobę nieko negalėjo matyti.

— Bere wichebay gansanon, — pasakė jaunoji moteris.

Senoji neatsiliepė. Akis įsmeigusi dėbsojo į langą, tarytum kažką įžiūrėdama pro išvaškuotą drobę, rankas suglaustais delnais sudėjusi priešais save tarsi melsdamasi.

— Aydreddit ister fayve riblaun, — pasakė jaunesnioji moteris; nepaisydama ankstesnio sprendimo, Kivrina ėmėsi dėlioti žodžius, stengdamasi išlukštenti kažką panašaus į „Jau laikas eiti mišparų” arba „Varpas kviečia mišparų”, tačiau varpas skambino anaiptol ne mišparams. Jis vis nesiliovė gaudęs, tačiau kiti apylinkės varpai taip ir neprisijungė. Kivrina susimąstė, ar tik tai nebūsiąs tas pats varpas, kurio vienišą skambesį j i ilgai girdėjo vėlyvą popietę.

Senoji moteris staigiai atsigręžė nuo lango.

— Nay, Elwiss, itbahn diwolffin. — Ji nukėlė nuo skrynios naktipuodį. — Gavvynha thesspyd…

Staiga už durų pasigirdo bruzdesys, laiptais aukštyn bėgančių kojų tapsėjimas ir vaiko balselis, rėkiantis visa gerkle:

— Modder! Eysmertemay!

Į kambarį įsiveržė mažučiukė mergaitė, išsiplaiksčiusiomis gelsvomis kasomis, maskatuojančiais kepurėlės raišteliais; ji vos neįsirėžė į senąją, laikančią rankose naktipuodį. Vaiko veidelis buvo įraudęs, šlapias nuo ašarų.

— Wolyadothoos forshame ahnyous! — užbaubė senoji, kilstelėdama aukštyn puodą su teliūskuojančiu skysčiu. — Yowe maurt naroonso inhus.

Mergytė nekreipė į ją jokio dėmesio. Tekina pasileido prie jaunosios moters kūkčiodama:

— Rawzamun hattmay smerte, Modder!

Kivrina sukluso. Modder. Juk tai, reikia, manyti, „mother” — motina.

Mažoji iškėlė rankas, ir motina — taip, iš tikrųjų motina — sučiupo ją į glėbį. Mergytė abiem rankomis apsivijo jos kaklą ir prapliupo verkti.

— Shh, ahnyous, shh, — ramino motina. O juk tai gomurinė „G”, dingtelėjo Kivrinai. Gargždi, vokiška „G”. Ššš, Agnese.

Nepaleisdama mergytės iš glėbio, motina atsisėdo į krėslą po langu. Galvos apdangalo kraštu nušluostė mažajai ašaras.

— Spekenaw dothass bifel, Agnės.

Taip, tikrai Agnesė. O speken reiškia „sakyk”. Sakyk, kas atsitiko.

— Shayoss mayswerte! — sušuko Agnesė, durdama pirštu į kitą mergaitę, tik ką įėjusią pro duris. Ši buvo gerokai vyresnė, mažų mažiausiai devynerių ar dešimties metų. Jos plaukai buvo ilgi, tamsrudžiai, perrišti sodriai mėlyna skepeta.

— Itgan naso, ahnyous, — prašneko ji. — Tha pighte rennin gawn derstayres. — Jos balse buvo aiškiai justi meilė, sumišusi su panieka. Nors vyresnioji nėmaž nebuvo panaši į šviesiaplaukę mažylę, Kivrina galėjo galvą guldyti, kad mergaitės — seserys.

— Shay pighte renninge ahndist eyres, Modder.

Ir vėl Modder — motina; shay, reikia manyti, reiškia „ji”, pighte, tikriausiai — „griuvo”. Kalba skambėjo panašiai į prancūzų, tačiau konstrukcijos buvo vokiškos. Vokiškas buvo tarimas, vokiški žodžių deriniai. Kivrina beveik girdėjo, kaip trakšteli spynoje pasisukantis suvokimo raktas.

— Na comfitte horr thusselwys, — įsiterpė senoji moteris. — She hatnau woundes. Hoor teres been fornaufgt mais gain thy pitye.

— Hoor nay ganful bloody, — atsakė jaunesnioji, tačiau jos Kivrina jau nebegirdėjo. Vietoj moters balso jos ausyse jau skambėjo vertimas — tiesa, vis dar gremėzdiškas, vis dar atsiliekantis kur kas daugiau nei per žingsnį, bet — vertimas:

— Nepopink jos šitaip, Elivysa. Ji nesusižeidė. Lieja ašaras, tik trokšdama susilaukti tavo dėmesio.

O motina, vardu Elivysa, atsakė:

— Jos kelis kruvinas.

— Rossmunt, brangund oonvarsted frommecofre, — pridūrė ji, rodydama į lovos kojūgalį, ir vertėjas suskato tarškėti, šiek tiek atsilikdamas: — Rozemunda, paduok man tą šluostę nuo skrynios.

Dešimtmetė mergaitė nedelsdama nuėjo prie skrynios, stovinčios lovos kojūgalyje.

Vadinasi, vyresnioji mergaitė vardu Rozemunda, o mažoji — Agnesė; neįtikėtinai jaunos, gobtuvą su kepuraite dėvinčios jų motinos vardas — Elivysa.

Rozemunda ištiesė motinai nubrizgusį skudurėlį — neabejotinai tą patį, kurį Elivysa nurišo nuo Kivrinos kaktos.

— Neliesk! Neliesk! — sukliegė Agnesė — Kivrinai nebūtų prireikę nė vertimo. Vertėjas vis dar gerokai vėlavo.

— Aš tik aprišiu žaizdą, kad nebėgtų kraujas, — paaiškino Elivysa, imdama skarmalą iš Rozemundos. Agnesė pabandė nustumti jį šalin. — Tvarstis tau ne… — trumputė pauzė, tarsi vertėjas būtų praleidęs jam nesuprantamą žodį; paskui pridūrė: — Agnese.

Reikia manyti, praleistasis žodis buvo „negrauš”, „nepakenks” ar koks nors panašus. Kivrina susimąstė, ar vertėjo atmintyje tikrai tokio žodžio nebuvo it kodėl jis nepateikė bent apytikslės reikšmės pagal kontekstą.

— …kaip tik penaunce! — suklykė Agnesė, ir vertėjas ataidėjo: kaip tik… — ir vėl — pauzė. Reikia manyti, ji skirta tam, kad Kivrina galėtų išgirsti, kaip tasai žodis tariamas iš tikrųjų, ir pati susigaudyti, kokia galėtų būti jo reikšmė. Sumanymas gal ir neblogas, tačiau vertėjas vertė taip atsilikdamas, kad Kivrina taip ir neišgirdo to žodžio, kurį turėjo išgirsti. Jeigu vertėjas šitaip elgsis kiekvieną kartą, kai pasitaikys jam neatpažįstama frazė, ji gali įklimpti į rimtą bėdą.

— Kaip tik penaunce, — sriūbavo Agnesė, stumdama motinos ranką šalin nuo keliuko. — Kaip tik skausmuos, — sukuždėjo vertėjas, ir Kivrina lengviau atsiduso: vertėjas sugebėjo rasti bent šiokį tokį atitikmenį, nors tokia veiksmažodžio forma vargu ar įmanoma.

— Kaip čia buvo, kad pargriuvai? — paklausė Elivysa, norėdama nukreipti Agnesės dėmesį.

— Ji bėgo laiptais aukštyn, — paaiškino Rozemunda. — Ji bėgo pranešti tau žinios, kad atvyko…

Vertėjas ir vėl nutylėjo, bet Kivrina šį kartą suskubo išgirsti žodį, kuris buvo ištartas. Gavynas — tikriausiai tai vardas; matyt, vertėjo nuomonė irgi buvo tokia pat, mat, kai Agnesė suklykė: „Tai aš turėjau pasakyti mamai, kad atvyko Gavynas!” — šis žodis jau buvo įterptas į vertimą.

— Tai aš turėjau pasakyti, — aimanavo Agnesė, dabar jau rimtai įsiverkusi, veidu įsiraususi motinai į krūtinę; ši tučtuojau pasinaudojo proga ir aprišo skudurėliu mergaitei kelį.

— Gali pasakyti man dabar, — tarstelėjo ji.

Agnesė, vis dar įsikniaubusi į motiną, tik papurtė galvą.

— Pernelyg laisvai užrišai tvarstį, marčia, — pareiškė senoji. — Tuojau atsipalaiduos ir nukris.

Kivrinai tvarstis pasirodė užveržtas pakankamai, maža to, bet kokios pastangos aprišti kelį tvirčiau būtų pasibaigusios naujais klyksmais. Senoji abiem rankomis tebelaikė naktipuodį. Kažin, dingtelėjo Kivrinai, kodėl ji neina jo išpilti?

— Cit, cit, — maldė mergaitę Elivysa, švelniai ją čiūčiuodama ir tapšnodama nugarą. — Aš mielai paklausysiu, ką pasakysi.

— Aukštai šokęs žemai pulsi, — pareiškė senoji, matyt, tvirtai pasiryžusi vėl pravirkdyti Agnesę. — Tu pati kalta dėl to, kad pargriuvai. Laiptais negalima bėgioti.

— Ar Gavynas jojo balta kumele? — paklausė Elivysa.

Balta kumelė. Kivrina susimąstė: ar tik Gavynas nebus tas pats žmogus, kuris užkėlė ją ant savo arklio ir pargabeno į dvarą?

— Ne, — atsakė Agnesė tokiu balsu, kuris bylojo, kad motinos žodžiai — kažkoks joms vienoms suprantamas pokštas. — Jis atjojo savo juoduoju ristūnu, Gringoletu. Prijojo prie manęs ir pasakė: „Garbioji ledi Agnese, norėčiau pasikalbėti su tavo mama”.

— Rozemunda, tavo sesuo susižeidė per tavo nerūpestingumą, — neatlyžo senoji. Nuliūdinti Agnesės jai nepavyko, tad ji nutarė griebtis kitos aukos. — Kodėl jos neprižiūrėjai?

— Aš siuvinėjau, — atsakė Rozemunda, žvilgsniu prašydama motinos užtarimo. — Ją prižiūrėti turėjo Maisrė.

— Maisrė išėjo pasitikti Gavyno, — pareiškė Agnesė, susirangydama motinai ant kelių.

— Ir pasiniurkyti su arklininku, — burbtelėjo senoji. Paskui priėjo prie durų ir užriko: — Maisre!

Maisrė. Tuo pačiu vardu senoji kažką šaukė ir anksčiau — dabar jau vertėjas nebedarė pauzių ir tada, kai pasitaikydavo koks vardažodis. Kivrina nežinojo, kas galėtų būti toji Maisrė, galbūt tarnaitė, tačiau, jei apie įvykių eigą galima spręsti iš pažiūros, Maisrė įklimpo į rimtą bėdą. Senoji buvo akivaizdžiai pasiryžusi rasti auką, o Maisrė pražuvėlė tam reikalui idealiai tiko.

— Maisre! — dar kartą užriko senoji; jos riksmą atkartojo aidas.

Rozemunda pasinaudojo proga prieiti arčiau prie motinos.

— Gavynas liepė mums pasakyti tau, kad prašo leidimo ateiti čionai ir pasikalbėti su tavim.

— Ar jis laukia apačįpje? — paklausė Elivysa.

— Ne. Pirmiausia jis nuėjo į bažnyčią pasikalbėti apie ponią su tėvu Roku.

Aukštai šokęs, žemai pulsi. Atrodo, vertėjas ėmė pernelyg smarkiai pasitikėti savimi. Galbūt turėtas omeny tėvas Rolfas, o gal netgi tėvas Petras, juk kaip tik Petras lygintas su uola, bet tik jau ne tėvas Uola, kitaip tariant — Rokas.

Kivrina per gluminantį vertėjo kuždesį pabandė išgirsti, kaip tas žodis skamba iš tikrųjų. Rošas. Prancūziškas žodis, reiškiantis „uolą”. Tėvas Rošas.

— Galbūt jam pavyko ką nors išsiaiškinti apie ponią, — pasakė Elivysa, dirstelėdama į Kivriną. Tai buvo išvis pirmas ženklas, jog bent kas nors iš esančiųjų kambaryje ją prisimena. Kivrina paskubomis užsimerkė ir apsimetė mieganti — tegul moterys nepaliauja kalbėtis apie ją.

— Gavynas šįryt buvo išjojęs ieškoti plėšikų, — kalbėjo toliau Elivysa. Kivrina prasimerkė, vos per plyšelį, tačiau Elivysa į ją nebežiūrėjo. — Galbūt jam pavyko juos pričiupti. — Ji pasilenkė ir užrišo kadaruojančius Agnesės kepurėlės raištelius. — Agnese, nueik kartu su Rozemunda į bažnyčią ir pasakyk Gavynui, kad mes pasikalbėsime su juo menėje. Ponia miega. Nevalia jos trikdyti.

Agnesė kaipmat stryktelėjo prie durų šaukdama:

— Tai aš jam pasakysiu, Rozemunda!

— Rozemunda, leisk pasakyti sesei, — joms pavymui šūktelėjo Elivysa. — Agnese, nebėk.

Mergaitės išnyko už durų ir nudundėjo žemyn iš kambario nematomais laiptais, akivaizdu — kiek kojos nešė.

— Rozemunda jau beveik suaugusi, — prašneko senoji. — Jai visiškai nedera lakstyti paskui tavojo vyro žmones. Nieko gero, kai dukterys auga be priežiūros. Pasielgtum išmintingai, jei pasiųstum ką nors į Oksenfordą pargabenti auklės.

— Ne, — atrėžė Elivysa taip tvirtai, ko Kivrina iš jos niekaip nebūtų tikėjusis. — Prižiūrėti mergaites gali ir Maisrė.

— Maisrė netikėlė, nesugebėtų prižiūrėti net avių. Mums tikrai nevertėjo šitaip strimgalviais išvykti iš Bato. Be jokios abejonės, galėjome luktelėti, kol… — kažkas nesuprantamo.

Vertėjas vėl padarė pauzę, o pati Kivrina ištartos frazės nesuprato, tačiau jai jau atsiskleidė bent keletas svarbių faktų. Moterys atvyko čionai iš Bato. Dabar jie — kažkur nelabai toli nuo Oksfordo.

— Gavynui būtinai reikėtų parsigabenti auklę. Ir dar gydytoją poniai slaugyti.

— Mes niekur jo nesiųsime ir nieko nesikviesime čionai.

— Tegul jis nujoja į… — Dar vienas vietovardis, su kuriuo vertėjas neįstengė susidoroti. — Ledi Yvolda garsėja gebėjimu gydyti žaizdas. Ji tikrai sutiktų atsivežti ir vieną savo kambarinių — turėtume slaugytoją.

— Ne, — atsakė Elivysa. — Išslaugysime ją pačios. Tėvas Rošas…

— Tėvas Rošas, — su panieka drėbė senoji, — ničnieko nenutuokia apie mediciną.

Tačiau aš supratau viską, ką jis sakė, pagalvojo Kivrina. Ji prisiminė tykų jo balsą, kalbantį paskutinio patepimo maldas, prisiminė, kaip jis švelniai palytėjo jos smilkinius, delnus, kulnus. Jis liepėjai nebijoti ir paklausė, kuo ji vardu. Jis laikė ją už rankos.

— Jei ši ponia — tikrai aukštos kilmės, — laikėsi savo senoji, — būtų labai jau negražu, jei pasklistų žinia, kad, tavo valia, ją gydė neišmanėlis kaimo kunigas. Ledi Yvolda…

— Mes niekur nieko nesiųsime ir nieko nekviesime, — atkirto Elivysa; Kivrina tik dabar suvokė, kad ji kažko bijo. — Mano vyras griežčiausiai prisakė mums būti čia ir su niekuo nebendrauti, kol atvyks jis pats.

— Jam derėtų kur kas greičiau grįžti pas mus.

— Pati žinai, kad jis negali, — atsakė Elivysa. — Kai tik galės, iš karto ir atvyks. O dabar privalau pasikalbėti su Gavynu, — pridūrė ji, eidama pro senąją prie durų. — Gavynas sakė man apieškosiąs tą vietą, kur aptiko ponią, bene suras kokį nors užpuolikų pėdsaką. O gal jam pavyko aptikti ką nors, kas padės mums įspėti, kas ji tokia.

Tą vietą, kur aptiko ponią. Vadinasi, Gavynas ir yra tas žmogus, kuris ją surado — jaunas rudaplaukis vyrukas maloniu veidu, tas pats, kuris užsikėlė ją ant arklio ir atgabeno čionai. Taigi, bent jau šitai jai neprisisapnavo, nors baltasis arklys — tikriausiai vis tik karštinės pasekmė. Gavynas atgabeno ją čionai, ir jis žino, kur yra plyšys.

— Palaukite, — ištarė Kivrina. Ji pabandė pasikelti, alkūnėmis remdamasi į pagalves. — Palaukite. Prašau. Man irgi reikia pasikalbėti su Gavynu.

Moterys sustojo. Elivysa grįžo prie lovos, atrodė sunerimusi.

— Noriu pasikalbėti su žmogumi, vardu Gavynas, — kruopščiai tardama,kiekvieną žodį pakartojo Kivrina, vis luktelėdama, kol vertėjas pateiks jai kiekvieną frazę. Ilgainiui šis procesas turėtų vykti automatiškai, bet kol kas ji ištardavo žodį mintyse, palaukdavo vertimo ir tik tada sakydavo jį balsu. — Man būtinai reikia rasti tą vietą, kur jis mane surado.

Elivysa uždėjo delną Kivrinai ant kaktos, bet ši nekantriai nustūmė jos ranką šalin.

— Man reikia pasikalbėti su Gavynu, — pakartojo dar sykį.

— Ji jau nebekarščiuoja, Imeina, — pasakė Elivysa senajai, — bet vis vien bando kalbėti, nors ir žino, kad mes jos nesuprantame.

— Ji šneka kažkokia užsienio kalba, — pareiškė Imeina taip, tarsi tai būtų koks nusikaltimas. — Galbūt ji — prancūzų šnipė.

— Aš kalbu ne prancūziškai, — pasakė Kivrina. — Aš kalbu Viduramžių anglų kalba.

— O gal lotyniškai? — bandė spėti Elivysa. — Tėvas Rošas sakė, ji kalbėjo lotyniškai, kai jis klausė jos išpažinties ir davė išrišimą.

— Tėvas Rošas pats nė „Tėve mūsų” nesugeba sukalbėti kaip reikiant, — susiraukė ledi Imeina. — Privalome pasiųsti žmogų į…

— Ir vėl kažkoks nesuprantamas vietovardis. Kersis? Koursis?

— Man reikia pasikalbėti su Gavynu, — pasakė Kivrina lotyniškai.

— Ne, — paprieštaravo Elivysa. — Lauksime, kol atvyks mano vyras.

Senoji piktai apsisuko, ištėkšdama puodo turinį sau ant rankos. Nusišluostė ranką į sijoną, išspūdino pro duris ir užtrenkė jas paskui save. Elivysa jau buvo bežengianti jai iš paskos.

Kivrina stvėrė ją už abiejų rankų.

— Kodėl nesupranti, ką sakau? — prapliupo ji. — Juk aš suprantu jus kuo puikiausiai. Man būtinai reikia pasikalbėti su Gavynu. Tik jis gali pasakyti man, kur yra plyšys.

Elivysa ištraukė rankas iš Kivrinos gniaužtų.

— Na jau, nereikia verkti, — pasakė nuoširdžiai. — Pamėgink užmigti. Privalai pailsėti, kad po to galėtum keliauti namo.

„DOMESDAY BOOK”, IŠŠIFRUOTA STENOGRAMA

(000915 — 001284)

Pone Danvorti, pakliuvau į rimtą bėdą. Net nenumanau, kur atsidūriau, su vietiniais nesusikalbu. Matyt, bus išklibęs vertėjas. Suprantu beveik viską, apie ką žmonės kalbasi, tačiau jie manęs išvis nesupranta. Ir tai dar ne visų blogiausia.

Susigavau kažkokią ligą. Kokią — net nenutuokiu. Tiesa, tai tikrai ne maras, man nepasireiškė jokie maro simptomai, be to, jau sveikstu. Ir dar, aš juk paskiepyta nuo maro. Aš paskiepyta nuo visko, kas įmanoma, sustiprintas mano imunitetas, padaryta viskas, kas tik galima, siekiant apsaugoti mane nuo ligų, tačiau atrodo, kad kažkuris skiepas nesuveikė, o gal man prikibo kažkokia Viduramžių infekcija, nuo kurios mūsiškiai net neturėjo skiepų.

Ligos simptomai štai kokie: galvos skausmas, aukšta temperatūra ir svaigulys, be to, vos bandau pasijudinti, krūtinę perveria skausmas. Kurį laiką karščiuodama klejojau, štai kodėl net nežinau, kur atsidūriau. Vyriškis, vardu Gavynas, atgabeno mane čionai užsisodinęs ant arklio, tačiau iš tos kelionės aš ne kažin ką teprisimenu — tik tiek, kad buvo visiškai tamsu, o man atrodė, kad kelyje sugaišome ištisas valandas. Lieka tik viltis, jog suklydau: galbūt dėl karštinės man tik pasirodė, kad kelionė trunka šitaip ilgai, galbūt dabar vis dėlto esu tame ponios Montojos nurodytame kaime.

Tai visai gali būti Skendgeitas. Prisimenu, mačiau bažnyčią, o dabar esu dvare — man taip atrodo. Guliu miegamajame, o gal palėpėje, bet tai — ne paprasčiausia stoginė, kadangi įrengti laiptai, o tai reiškia, kad čia — mažų mažiausiai kokio nors smulkaus barono būstas. Yra ir langas; kai tik man paliaus taip smarkiai svaigusi galva, užsiropšiu ant to krėslo po langu ir pamėginsiu pažvelgti pro plyšelį — galbūt pamatysiu bažnyčią. Joje tikrai yra varpinė — ką tik girdėjau varpus, skambinančius mišparams. Tuo tarpu bažnyčia ponios Montojos kaime bokšto neturėjo, ir dėl to man neramu, kad vis dėlto būsiu atsidūrusi ne ten, kur reikia. Vis dėlto žinau, kad Oksfordas netoli — viena iš vietinių moterų kalbėjo, kad reikėtų iš ten parsivežti gydytoją. Be to, kažkur netoliese esama kaimelio — Keršio, o gal Koursio — kokio tame ponios Montojos žemėlapyje, kurį iškaliau atmintinai, nebuvo; kita vertus, tai gali būti ir kokio nors dvarininko pavardė.

Dėl to, kad galva buvo visai išėjusi iš rikiuotės, nesu visiškai tikra ir dėl savo buvimo vietos laike. Labai stengiausi prisiminti, taigi, man atrodo, kad ligos patale pragulėjau dvi dienas, tačiau gali būti ir daugiau. Negaliu paklausti vietinių, kokia šiandien diena, kadangi jie manęs nesupranta, negaliu išlipti iš lovos, nes nepastoviu ant kojų, jie nukirpo man plaukus, ir aš visiškai nebežinau, ką man daryti. Kas atsitiko? Kodėl neveikia vertėjas? Kodėl sustiprintas imunitetas neapsaugojo manęs nuo ligos?

(Pauzė)

Po mano lova įsitaisė žiurkė. Girdžiu ją krebždant tamsoje.

11

Moterys niekaip negalėjo jos suprasti. Kivrina iš paskutiniųjų stengėsi pasikalbėti su Elivysa, priversi ją suprasti, bet ši tik maloniai šypsojosi ir liepė Kivrinai ilsėtis.

— Prašau, — meldė Kivrina durų link einančiai Elivysai pavymui, — prašau, neišeik. Tai labai svarbu. Gavynas vienintelis žino, kur yra plyšys.

— Miegok, — teatsakė jai Elivysa. — Aš netrukus grįšiu.

— Privalai leisti man su juo pasikalbėti! — nevilties apimta sušuko Kivrina, bet Elivysa buvo jau prie durų. — Aš nežinau, kur yra plyšys!

Laiptuose sudundėjo žingsniai. Elivysa atidarė duris ir prašneko:

— Agnese, juk liepiau tau eiti ir pasakyti…

Ji užsikirto per pusę žodžio ir žingtelėjo atatupsta. Neatrodė nei išsigandusi, nei netgi nusiminusi, tik jos ranka ant durų sąramos vos vos sutrūkčiojo, tarsi Elivysa būtų užslopinusi impulsą čia pat jas užtrenkti. Kivrinai širdis nusirito į kulnus. Na štai, dingtelėjo jai. Atėjo manęs — išsives sudeginti ant laužo.

— Labas rytas, mano ponia, — prašneko vyro balsas. — Jūsų duktė Rozemunda pranešė man, kad rasiu jus menėje, bet ten jūsų neradau.

Jis įėjo į kambarį. Jo veido Kivrina nematė. Vyriškis stovėjo lovos kojūgalyje, jį užstojo drapiruotės klostės. Kivrina bandė kilstelėti galvą, kad pamatytų įėjusiojo veidą, bet galva apsvaigo netgi nuo tokio menko krustelėjimo. Kivrina vėl susmuko ant pagalvės.

— Taip ir maniau, kad rasiu jus prie sužeistosios ponios patalo, — kalbėjo vyriškis. Jis vilkėjo odinę striukę su pamušalu, mūvėjo glaudžiai kojas aptempusias odines kelnes. Ir dar — segėjo kardą. Kivrina išgirdo žvangtelint, kai vyriškis žengė žingsnį pirmyn. — Kaip ji laikosi?

— Šiandien jai jau geriau, — atsakė Elivysa. — Mano vyro motina išėjo paruošti gyduolių nuoviro jos žaizdoms gydyti.

Ji buvo jau atitraukusi ranką nuo durų sąramos, o vyriškio frazė „jūsų duktė Rozemunda”, be jokios abejonės, reiškė, kad jis ir yra Gavynas — tas pats, kuris buvo pasiųstas ieškoti Kivriną užpuolusių plėšikų. Tačiau Elivysa, jam kalbant, žingtelėjo dar porą žingsnių atatupsta, sprendžiant iš veido išraiškos, ji buvo įsitempusi, atsargi. Kivrinai vėl šmėkštelėjo mintis apie pavojų; galbūt, staiga dingtelėjo jai, tasai pono Danvorčio galvažudys man anaiptol neprisisapnavo, jei vis dėlto paaiškės, jog vyriškis žiauriu veidu ir yra Gavynas.

— Galbūt radai ką nors, kas padėtų mums įspėti, kas yra ši ponia? — atsargiai paklausė Elivysa.

— Ne, — atsakė jis. — Visi jos daiktai išgrobstyti, pavogti ir arkliai. Vyliausi, kad pati ponia galės ką nors papasakoti mums apie tuos, kurie ją užpuolė — kiek jų buvo, iš kurios pusės ją užgriuvo.

— Bijau, kad ji išvis nieko negalės papasakoti, — pasakė Elivysa.

— Kodėl? Ar ji nebylė? — paklausė jis ir pagaliau prisiartino tiek, kad Kivrina pamatytų jo veidą.

Vyriškis nebuvo toks aukštas, kokį, palinkusį prie jos, ji prisiminė, jo plaukai dienos šviesoje atrodė ne tiek rusvi, kiek gelsvi, tačiau veidas tebebuvo toks pat malonus kaip ir tada, kai jis kėlė ją ant arklio. Ant savo juodojo ristūno Gringoleto.

Jis ir surado ją miško laukymėje. Nebuvo jokio galvažudžio, galvažudys jai prisisapnavo, jį sutvėrė karštinės sukeltas kliedesys ir įkyrios pono Danvorčio baimės, sutvėrė drauge su baltu arkliu ir kalėdiniais varpeliais. Reikia manyti, ir Elivysos reakcijas į jį išsiaiškino neteisingai — panašiai kaip ir tada, kai anaiptol ne iš karto suvokė, kad moterys kelia ją iš lovos vien tam, kad ji pasinaudotų naktipuodžiu.

— Ne, ji nėra nebylė, bet kalba kažkokia nežinoma kalba, kurios aš nesuprantu, — atsakė Elivysa. — Baiminuosi, kad sužalojimai bus sujaukę jai protą. — Ji prisiartino prie lovos, Gavynas sekė jai iš paskos. — Mieloji ponia. Štai, atvedžiau savo vyro patikėtinį, Gavyną.

— Laba diena, mano ponia, — pasisveikino Gavynas; kalbėjo jis lėtai ir pabrėžtinai aiškiai, tarsi manytų, kad Kivrina kurčia.

— Tai jis surado jus girioje, — pridūrė Elivysa.

Girioje — bet kurioje vietoje? — nevilties apimta pagalvojo Kivrina.

— Malonu girdėti, kad jūsų žaizdos gyja, — kalbėjo Gavynas, pabrėždamas kiekvieną žodį. — Ar galite papasakoti man apie tuos vyrus, kurie jus užpuolė?

Aš išvis nežinau, ar sugebėsiu ką nors tau pasakyti, pagalvojo Kivrina baimindamasi, kad Gavynas irgi jos nesupras. Jis privalo suprasti. Juk jis žino, kur yra plyšys.

— Kiek jų buvo? — paklausė Gavynas. — Ar užpuolikai atjojo raiti?

Kur tu mane radai? — suformulavo ji klausimą mintyse, pabrėždama kiekvieną žodį taip pat, kaip Gavynas — kalbėdamas su ja. Po to palaukė, kol vertėjas išvers visą sakinį, įdėmiai klausydamasi intonacijų, lygindama tai, ką girdėjo, su pono Danvorčio kalbos pamokomis.

Gavynas ir Elivysa laukė, akis įsmeigę į ją. Kivrina giliai įkvėpė.

— Kur tu mane radai?

Tuodu persimetė skubriais žvilgsniais: jis — nustebusiu, o ji, bylote bylojančiu: „Na, ar nesakiau?„

— Šitaip ji kalbėjo ir aną naktį, — pasakė Gavynas. — Maniau, jai veliasi liežuvis dėl sužalojimų.

— Taip pat manau ir aš, — atsiliepė Elivysa. — O mano vyro motina tvirtina, esąji — iš Prancūzijos.

Gavynas papurtė galvą.

— Ne, ji kalba ne prancūziškai. — Jis vėl atsigręžė į Kivriną. — Geroji ponia, — kone užriko, — ar jūs atvykote iš kitos šalies?

Taip, pagalvojo Kivrina, aš atvykau iš kitos šalies, ir vienintelis būdas man grįžti namo — vėl persikelti per plyšį, o tu — vienintelis, žinantis, kur tas plyšys yra.

— Kur tu mane radai? — pamėgino ji dar kartą.

— Visi jos daiktai išgrobstyti, — pasakė Gavynas, — tačiau šitokiu vežimu galėjo važiuoti tik turtinga ponia, be to, ir dėžių turėjo daugybę.

Elivysa linktelėjo:

— Ko geroji — aukštos kilmės, ir dabar artimieji jos ieško.

— Kurioje girios vietoje tu mane suradai? — jau kone sucypė Kivrina.

— Mes ją trikdome, žiūrėk, kaip ji susikrimto, — pasakė Elivysa. Ji pasilenkė prie Kivrinos ir patapšnojo šiai ranką. — Ššš. Ilsėkis.

— Ji atsitraukė nuo lovos, Gavynas nusekė paskui ją.

— Gąl norite, kad tuojau pat jočiau į Batą pranešti lordui Gijomui? — paklausė Gavynas; Kivrina jo nebematė — jį vėl užstojo lovos drapiruotė.

Elivysa vėl žingtelėjo atatupsta, lygiai taip pat, kaip tada, kai Gavynas įėjo į kambarį — tarytum jo baimintųsi. Tačiau juodu juk stovėjo prie lovos visai greta kits kito, jų rankos beveik lietėsi. Juodu kalbėjosi taip, lyg būtų seni draugai. Matyt, šitokio Elivysos atsargumo priežastis slypi kažkur kitur.

— Ar norėsite, kad keliaučiau pakviesti jūsų vyro? — paklausė Gavynas.

— Ne, — atsakė Elivysa, įsmeigusi žvilgsnį sau į rankas. — Mano ponas dabar ir šiaip turi pakankamai rūpesčių, jis niekur negali išvykti, kol nesibaigs teismas. Be to, jis prisakė tau likti su mumis ir mus sergėti.

— Tuomet, jeigu leisite, grįšiu atgal į tą vietą, kur ponia pakliuvo į pasalą ir dar ko nors paieškosiu.

— Gerai, — atsakė Elivysa. — Skubėdami jie galėjo ką nors numesti, galbūt tau pavyks rasti kokį ženklą, kuris pasakys mums ką nors apie ją.

Tą vietą, kur ponia pakliuvo į pasalą, beveik be garso pakartojo Kivrina, stengdamasi per vertėjo kuždesį išgirsti Gavyno tariamus žodžius ir juos įsiminti. Parodyk man vietą, kur aš pakliuvau į pasalą.

— Prašau jūsų leidimo tuojau pat ir išvykti, — pasakė Gavynas.

Elivysa kilstelėjo akis ir pažvelgė į jį.

— Dabar? — nustebo. — Juk jau temsta.

— Parodyk man vietą, kur aš pakliuvau į pasalą, — paprašė Kivrina.

— Aš nebijau tamsos, ledi Elivysa, — pasakė Gavynas ir, skimbčiodamas kardu, nužirgliojo prie durų.

— Pasiimk kartu ir mane, — bandė prašyti Kivrina, tačiau bergždžiai. Tuodu jau išėjo pro duris, o vertėjas neveikė. Ji tik apsigaudinėjo manydama, kad jis pasitaisė. Tikriausiai suprato vietinių kalbą tik pono Danvorčio kalbos pamokų, o ne vertėjo, dėka, kita vertus, galbūt jai tik atrodė, kad suprato, apie ką jie kalbasi.

Galbūt jie šnekėjosi anaiptol ne apie tai, kas ji galėtų būti, o apie ką nors visiškai kita, pavyzdžiui, būtinybę rasti dingusią avį arba apie tai, kad ją reikėtų atiduoti teismui.

Išeidama ponia Elivysa užtrenkė duris, tad dabar Kivrina išvis nieko nebegirdėjo. Nutilo netgi gaudęs varpas, o šviesa, įspįstanti vidun pro išvaškuotą drobę, buvo blausiai mėlyna. Jau temsta.

Gavynas sakė josiąs atgal prie plyšio. Jeigu langas išeina į kiemą, galbūt jai pavyktų pamatyti, bent kokia kryptimi jis nujos. Gavynas užsiminė, kad ta vieta netoli. Tad jeigu jai pavyktų pamatyti, kur link jis išjos, galbūt surastų plyšį ir pati.

Kivrina pasikėlė lovoje, bet ir to užteko, kad krūtinę pervertų skausmas. Ji nuleido kojas nuo lovos krašto, tačiau nuo tokio judesio visai apsvaigo galva. Kivrina vėl susmuko ant pagalvės ir užsimerkė.

Svaigulys, aukšta temperatūra, krūtinę varstantis skausmas. Kokiai ligai galima priskirti šiuos simptomus? Susirgus raupais pakyla aukšta temperatūra, krečia šaltis, o rauplių šašai pradeda formuotis tik antrąją ar trečiąją dieną. Kivrina kilstelėjusi apžiūrėjo ranką — ar neišryškėjo pirmosios dėmės? Ji nežinojo, kelinta diena serga, tačiau raupai jos niekaip negalėjo sugriebti, kadangi ligos inkubacinis periodas trunka nuo dešimties iki dvidešimt vienos dienos. O prieš dešimt dienų ji gulėjo ligoninėje Oksforde — tais laikais, kai raupų virusas galutinai išnaikintas jau prieš beveik visą šimtmetį.

Ji gulėjo ligoninėje, kur ją paskiepijo nuo visų tų bjaurių ligų: raupų, vidurių šiltinės, choleros, maro. Tad kaip ji galėjo užsikrėsti kuria nors iš jų? O jei prisimetė ne viena šių ligų, tuomet — kas? Galbūt šventojo Vito šokis? Jau anksčiau ji galvojo apie tai, mat vakcinos nuo šios ligos taip ir negavo, tačiau sustiprinta jos imuninė sistema turėjo atsispirti bet kokiai infekcijai.

Laiptuose sudundėjo žingsniai.

— Modder! — suriko balsas — Kivrina jau atpažino Agnesę. — Rozemunda nepalaukė!

Ji neįsigriovė į kambarį su dundesiu tik todėl, kad sunkios durys buvo užtrenktos, ir mergytei teko jas pastumti, bet vos pravėrusi jas per plyšelį, ji įsmuko vidun ir aimanuodama puolė prie krėslo po langu.

— Modder! Juk tai aš turėjau pasakyti Gavynui… — sukūkčiojo ji, bet tuoj pat užsikirto — pastebėjo, kad motinos kambaryje nėra. Tą pat akimirksnį, pastebėjo Kivrina, išdžiūvo ir ašaros.

Agnesė kokią minutę pastovėjo prie lango, tarsi svarstydama, ar vertėtų mėginti pakartoti šią sceną vėliau, o paskui vėl nukumėjo prie durų. Bet pusiaukelėje pastebėjo Kivriną ir vėl sustojo lyg įbesta.

— O aš žinau, kas tu tokia, — pareiškė ji apsisukusi, pėdindama prie lovos. Mergytei vos pakako augumo pažvelgti per lovos kraštą. Jos kepuraitės raišteliai vėl maskatavo atsirišę. — Tu — toji pati ponia, kurią Gavynas surado miške.

Kivrina pabūgo, kad vertėjo sudarkytas jos atsakas gali išgąsdinti mažylę. Tad ji, remdamasi alkūnėmis, kiek pasikėlė lovoje ir tik linktelėjo.

— Kas nutiko tavo plaukams? — paklausė Agnesė. — Ar ir juos pagrobė plėšikai?

Kivrina papurtė galvą ir šyptelėjo, nustebinta tokios netikėtos minties.

— Maisrė sako, kad plėšikai pagrobė tavo liežuvį, — kalbėjo Agnesė. Paskui dūrė pirštuku į Kivrinos kaktą. — Tau sužeidė galvą?

Kivrina linktelėjo.

— O aš susižeidžiau kelį, — pareiškė Agnesė ir pabandė abiem rankomis pakelti koją,i kad Kivrina pamatytų murziną tvarstį. Pasirodo, senoji sakė tiesą. Tvarstis buvo užrištas per laisvai, jau dabar baigė nuslysti. Kivrina puikiausiai matė žaizdą po juo. Ji manė, kad mergytė paprasčiausiai nusibrozdino kelį, bet dabar žaizda jai pasirodė gana gili.

Agnesė susverdėjo, paleido koją ir vėl atsirėmė į lovos kraštą.

— Ar tu mirsi?

Aš nežinau, pagalvojo Kivrina — jai neišėjo iš galvos varstantys skausmai krūtinėje. Susirgusiųjų raupais mirtingumas keturioliktame amžiuje siekė septyniasdešimt penkis procentus, o sustiprina jos imuninė sistema kažkodėl nėmaž nepadėjo išvengti ligos.

— Brolis Hubardas numirė, — išmintingu tonu pareiškė Agnesė.

— Taip pat ir Džilbertas. Nudribo nuo arklio. Aš jį mačiau. Jo galva buvo visa raudona. Rozemunda sako, kad brolis Hubardas mirė nuo mėlynosios ligos.

Kažin, kas galėtų būti ta mėlynoji liga? — susimąstė Kivrina. Galbūt tasai nelaimėlis užspringo ar jį ištiko apopleksija? Kažin, ar tik brolis Hubardas nebuvo tas pats kapelionas, kuriam pamainos taip atkakliai reikalavo Elivysos anyta? Kilmingųjų šeimynoms būdavo įprasta į kelionę drauge pasiimti ir savą nuodėmklausį. O tėvas Rošas, matyt, buvo vietinis kaimo kunigas, tikriausiai neišsilavinęs, galbūt netgi neraštingas. Tačiau, kai jis kalbėjo lotyniškai, Kivrina suprato jį kuo puikiausiai. Ir dar, jis buvojai geras. Jis laikė ją už rankos, kalbėjo, esą baimintis neverta. Viduramžiais gyveno ir tikrai gražių žmonių, pone Danvorti, pagalvojo Kivrina. Pavyzdžiui, tėvas Rošas ir Elivysa, ir Agnesė.

— Tėtis pažadėjo grįždamas iš Bato atvežti man šarką, — tratėjo Agnesė. — O Adeliza turi sakalą. Kartais leidžia man jį palaikyti. — Ji ištiesė ir kiek kilstelėjo per alkūnę sulenktą ranką sugniaužtu kumštuku, tarsi ant įsivaizduojamos šarvinės pirštinės tupėtų sakalas. — Užtat aš turiu šunį, skaliką.

— Kuo vardu tavo šuo? — paklausė Kivrina.

— Aš jį vadinu Juočkiu, — atsakė Agnesė, nors Kivrinai nekilo abejonių, kad vardą „Juočkis” — Blackie — jai pateikė vertėjas. Kur kas labiau tikėtina, kad mergaitė pasakė „Blakamonas” arba „Blakinas”. — Jis visas juodas. O tu ar turi šunį?

Kivrina buvo pernelyg apstulbusi, kad išsyk sumestų, ką atsakyti. Ji pasakė kelis žodžius — ir ją suprato! Iš Agnesės elgesio netgi visiškai neatrodė, kad Kivrinos tartis būtų mergytę kuo nors nustebinusi. Kivrinai klausimas tiesiog išsprūdo, ji nė nesusimąstė apie vertėją, nelaukė jo vertimo — galbūt kaip tik čia ir slypėjo sėkmės priežastis.

— Ne, aš šuns neturiu, — galiausiai pasakė ji, stengdamasi pakartoti pavykusį procesą.

— Aš išmokysiu savo šarką kalbėti. Išmokysiu ją pasakyti „Labas rytas, Agnese”.

— O kur dabar tavo šuo? — Kivrina pamėgino dar kartą. Žodžiai skambėjo kažkaip kitaip nei anksčiau, kiek švelniau, su melodinga prancūziška intonacija, kokiąji girdėjo ir moterų šnekoje.

— Nori pamatyti Juočkį? Jis arklidėje, — pasakė Agnesė. Visai panašu į tiesioginį atsakymą, bet abejonių liko: pleputė Agnesė galėjo ir pati sugalvoti pranešti, kur yra jos šuo. Norint įsitikinti, kad ją tikrai supranta, Kivrinai teks pakeisti temą ir užduoti tokį klausimą, į kurį galimas tik vienas atsakymas.

Agnesė delniuku glostė minkštą patalo kailį ir kažką patyliukais niūniavo po nosimi.

— Kuo tu vardu? — paklausė Kivrina, stengdamasi leisti žodžius kontroliuoti vertėjui. Šiuolaikine kalba ištartą sakinį jis išvertė maždaug šitaip: „How are youe cleped?„ Kivrina toli gražu nebuvo tikra, kad pasakė teisingai, tačiau mergytė nė akimirkos nedvejojo.

— Agnesė, — tuoj pat atsakė ji. — Tėtis sako, kad ir aš galėsiu laikyti sakalą kai būsiu didesnė ir jodinėsiu kumele. Kol kas aš turiu ponį. — Mergytė liovėsi glosčiusi kailį, pasirėmė alkūnėmis į lovos kraštą smakrą pasidėjo į delniukus. — O aš žinau, kuo tu vardu, — pareiškė ji, labai patenkinta savimi. — Tu — Katerina.

— Ką? — net žioptelėjo Kivrina. Katerina. Iš kur galėjo išlįsti Katerina? Juk ji turėjo pasivadinti Izabele. Nejaugi priglaudę ją žmonės mano kažkaip ją atpažinę?

— Rozemunda sakė, kad niekas nežino, kuo tu vardu, — vis dar tokia pat patenkinta savimi tęsė Agnesė. — Bet aš girdėjau, kaip tėvas Rošas sakė Gavynui, kad tavo vardas — Katerina. Rozemunda sakė, kad tu negali kalbėti, bet juk tu kalbi.

Kivrinai staiga šmėkštelėjo vaizdas: prie jos pasilenkęs kunigas, jo veidą užstoja liepsnos liežuviai, rodos, be paliovos plazdantys jai prieš akis. Kunigas klausia jos lotyniškai:

— Pasakyk, kuo tu vardu, kad galėčiau duoti tau išrišimą.

O ji iš paskutiniųjų, stengėsi išspausti savo vardą nors gerklė buvo tokia perdžiūvusi, kad, regis, išjos neišsprūstų nė garsęlis, ji bandė pasisakyti, kas esanti, baimindamasi, kad tuojau numirs, ir visi, likusieji tolimoje ateityje, niekada nesužinos, kas ją ištiko.

— Ar tu — tikrai Katerina? — primygtinai paklausė Agnesė. Vertėjo kuždesio fone Kivrina pakankamai aiškiai girdėjo mergytės balsą. Jos tariamas vardas skambėjo visai kaip Kivrina.

— Taip, — atsakė ji jusdama, kad tuojau pravirks.

— O Juočkis turi… — pareiškė Agnesė. Paskutiniojo žodžio vertėjas taip ir neperprato. Karette? Chavette? — Raudoną. Nori pamatyti?

Kivrinai nė nespėjus jos sulaikyti, mergytė nukurnėjo per kambarį ir išsmuko pro vis dar praviras duris.

Kivrina laukė vildamasi, kad mergytė sugrįš ir dar, kad karette, kad ir kas tai būtų, — ne gyvas padaras. Ji jau gailėjosi, kad nespėjo išklausinėti, kur pakliuvusi ir kiek laiko pragulėjusi čia, nors Agnesė galbūt dar per maža, kad tai žinotų. Iš pažiūros jai niekaip neduotum daugiau trejų metų, tačiau, be abejoji gerokai smulkesnė už dvidešimt pirmojo amžiaus trimečius vaikus. Vadinasi Jai gal kokie penkeri ar šešeri. Reikėjo paklausti jos, kiek jai metų, pagalvojo Kivrina, bet paskui jai dingtelėjo, kad šito mergytė irgi gali nežinoti. Juk netgi Žana d‘Ark nežinojo savo amžiaus, kai teisme jos šito klausė inkvizitoriai.

Vis dėlto bent jau klausinėti galiu, galvojo Kivrina. Vis dėlto vertėjas nesugedęs. Buvo užsikirtęs tik laikinai, tikriausiai iš karto nesusidorodamas su keista vietinių tartimi, o gal jį kažkaip paveikė jos karštinė. Bet dabar jis jau veikia, o Gavynas žino, kur yra plyšys, ir galės jai parodyti.

Ramstydamasi į pagalves Kivrina atsisėdo. Tuojau pat skausmas persmelkė krūtinę, apsvaigo ir ėmė mausti galva. Sunerimusi ji apsičiupinėjo kaktą, paskui — ir skruostus. Jie buvo šilti, bet galbūt taip tik atrodė, palietus ledinėmis rankomis. Kambaryje tvyrojo stingdanti žvarba, o per žygį iki naktipuodžio Kivrina nepastebėjo nieko panašaus į žarijų indą ar šildymo plokštę.

Nejaugi šildymo plokštės dar išvis neišrastos? Neąali būti. Kaip kitaip žmonės būtų išgyvenę mažąjį Ledo Amžių? Salta buvo pasiutusiai.

Kivriną ėmė krėsti drebulys. Tikriausiai vėl kyla temperatūra. Ar gali būti, kad karštinė sugriebia iš naujo? Medicinos istorijoje jai teko skaityti apie atvejus, kai temperatūra staiga krinta, o ligonis po to būna visiškai silpnas, tačiau kartą kritusi temperatūra juk nebeturėtų iš naujo smarkiai pakilti. Ką ten, žinoma, kartais ji vėl pakyla. O kaip maliarija? Drebulys, galvos skausmas, gausus prakaitavimas, pasikartojanti aukšta temperatūra. Savaime aišku, temperatūra gali vėl pakilti.

Ką gi, kad ir kaip būtų, maliarija jos niekaip negalėjo sugriebti. Maliarija jokiais laikais nebuvo paplitusi Anglijoje, uodai Oksfordo apylinkėse niekad nesiveisdavo viduržiemį, o ir simptomai — anaiptol ne maliarijos. Kivrinos nepylė prakaitas, o dėl drebulio reikėjo kaltinti tik aukštą temperatūrą.

Susirgus šiltine, ligonį vargina galvos skausmas ir aukšta temperatūra, o užkratą perneša kūno utėlės bei žiurkių blusos, kurių Viduramžiais Anglijoje knibždėte knibždėjo, galimas dalykas, jų knibždėte knibždėjo ir jos lovoje, tačiau šiltinės inkubacinis periodas — pernelyg ilgas, beveik dvi savaitės.

Tuo tarpu vidurių šiltinės inkubacinis periodas — vos kelios dienos, ši liga sukelia galvos skausmą, maudulį galūnėse, taip pat pakyla aukšta temperatūra. Kivrina neprisiminė, kad vidurių šiltinę lydėtų periodiškai pasikartojantis karščiavimas, bet tuoj pat jau dingtelėjo, kad aukšta temperatūra labiausiai vargina naktį, o tai reiškia, kad dieną karštis atslūgsta, o vakare vėl pakyla.

Kažin, kiek dabar galėtų būti valandų? — susimąstė Kivrina. Jau temsta, pasakė Elivysa, o ir melsva šviesa, besismelkianti vidun pro lango drobę, vis labiau blausėsi, tačiau dienos gruodžio mėnesį trumpos. Gali būti, kad dabar — dar net ne vėlyva popietė. Kivriną marino miegas, bet ir tai nieko nereiškė. Mieguista ji jautėsi ištisą dieną.

O mieguistumas — vienas iš vidurių šiltinės simptomų. Kivrina bandė prisiminti ir kitus iš to „trumpo Viduramžių medicinos kurso”, kurį jai išdėstė daktarė Arens. Kraujavimas iš nosies, aptrauktas liežuvis, bėrimas ryškiai rožinėmis dėmėmis. Tiesa, spuogais ligonį išberia tik septintąją ar aštuntąją ligos dieną, bet Kivrina dėl viso pikto pasikėlė marškinius ir apžiūrėjo savo pilvą bei krūtinę. Jokio bėrimo — vadinasi, ne vidurių šiltinė. O susirgus raupais, rauplės pradeda ryškėti antrąją ar trečiąją dieną.

Kivrina susimąstė, kur galėjo prašapti Agnesė. Galbūt kas nors, kad ir pavėluotai, susizgribo, kad vaiko nevalia leisti į ligonio kambarį, o gal ją vis dėlto pristvėrė nepatikimoji Maisrė. O gal, kas dar labiau įtikėtina, mergytė užsuko į arklidę aplankyti savojo skaliko ir jai visiškai išrūko iš galvos, kad ketino parodyti Kivrinai kažkokį chavotte.

Maras irgi prasidėdavo galvos skausmais bei aukšta temperatūra. Bet aš negalėjau susirgti maru, galvojo Kivrina. Man nepasireiškia jokie maro simptomai. Nesiformuoja bubonai, kitąsyk išaugdavę iki apelsino dydžio, netinsta ir liežuvis, sergantiems maru išpampstantis tiek, kad nebetelpa burnoje, netrūkinėja ir poodinės kraujagyslės, nuo ko pajuosta visas kūnas. Vadinasi, tikrai ne maras.

Belieka manyti, kad ji bus susigavusi kokios nors rūšies gripą. Ši vienintelė liga užklumpa staigiai, o daktarė Arens gerokai susikrimto sužinojusi, kad ponas Gilkraistas paankstino išvykimo datą, mat priešvirusiniai skiepai visiškai efektyvūs turėjo tapti tik penkioliktąją dieną, taigi, imunitetas kol kas saugojo Kivriną tik iš dalies. Liko vienintelis galimas variantas: matyt, ją bus pakirtęs kažkokios rūšies gripas. O kaip gydytis susirgus gripu? Vartoti priešvirusinius preparatus, ilsėtis, gerti daug skysčių.

Ką gi, pasakė sau Kivrina, tuomet ir ilsėkis. Ir užsimerkė.

Ji neprisiminė, kad būtų užmigusi, bet tikriausiai kaip tik taip ir buvo: kambaryje vėl kalbėjosi abi moterys, o Kivrina nė nepastebėjo jų įeinant.

— Ką pasakė Gavynas? — teiravosi senoji. Ji kažką darė su dubeniu ir šaukštu, trindama šaukštą į dubens kraštą. Greta jos stovėjo atidaryta geležimi kaustyta dėžutė, senoji panaršė joje, ištraukė mažytį medžiaginį maišelį, subėrė jo turinį į dubenį, vėl išmaišė.

— Tarp daiktų jis nerado nieko, iš ko galėtume spėti, kas yra toji ponia. Visi jos daiktai išgrobstyti, skrynios atplėštos, nebelikę nė menkiausio daiktelio, kuris padėtų mums ją atpažinti. Tačiau jis sakė, kad jos vežimas — puikaus darbo, kokius dirbdinasi tik turtingieji. Nekelia abejonių, kad ji — iš geros šeimos.

— Ir dar visiškai aišku, kad šeima jos ieško, — pareiškė senoji. Ji padėjo dubenį ir garsiai drykstelėjusi perplėšė audeklo skiautę.

— Būtinai turime pasiųsti žmogų į Oksenfordą, kad praneštų jiems, jog ji — pas mus, saugi.

— Ne, — paprieštaravo Elivysa, iš intonacijos buvo visiškai aišku, kad ji nė už ką nenusileis. — Mes nieko nesiųsime į Oksenfordą.

— Ar tu ką nors girdėjai?

— Nieko aš negirdėjau, — atsakė Elivysa. — Tačiau mano žmogus prisakė mums nė kojos nekelti iš čia. Jeigu viskas susiklostys gerai, dar šią savaitę jis pats atvyks pas mus.

— Jei viskas klostytųsi gerai, jis jau dabar būtų čia.

— Teismas dar tik prasidėjo. O gal jis jau dabar pakeliui čionai.

— O gal… — ir vėl kažkoks neišverčiamas vardas, bene Torkilas? Torkilo? — …laukia kartuvės, o drauge su juo bus pakartas ir mano sūnus. Jam jokiu būdu nereikėjo veltis į tokius dalykus.

— Juk jis — tik draugas, ir niekuo nekaltinamas.

— Jis — kvailys per visą pilvą, o mano sūnus — dar didesnis kvailys, kad sutiko liudyti jo naudai. Tikras draugas būtų pataręs jam tučtuojau išvykti iš Bato. — Ji vėl ėmė trinti šaukštu į dubens kraštą. — Reikėtų pridėti garstyčių, — tarstelėjo ji ir žengė prie durų. — Maisre! — suriko ir nuplėšė dar vieną audeklo atraižą. — Ar Gavynas surado ką nors iš ponios palydovų?

Elivysa atsisėdo į krėslą prie lango.

— Ne. Nerado nei jų, nei arklių.

Į kambarį įėjo mergaitė raupuotu veidu, apdribusiu nutriušusiais riebaluotais plaukais. Nejaugi tai Maisrė — ta pati Maisrė, kuri, užuot žiūrėjusi skirtų pareigų, duodasi su arklidės bernais? Mergina nevikriai tūptelėjo ar veikiau kluptelėjo, tarytum būtų už kažko užkliuvusi, ir prašneko:

— Wotwardstu, Lawttymayeen?

O čia dabar kas? — pagalvojo Kivrina. Kas vėl nutiko vertėjui?

— Atnešk man iš virtuvės indelį garstyčių, tik negaišuok, — paliepė senoji, ir mergina tuoj pat pasuko prie durų. — O kur Agnesė ir Rozemunda? Kodėl jos ne su tavim?

— Shiyrouthamacy, — paniurusi burbtelėjo mergina.

Elivysa atsistojo.

— Sakyk! — paliepė aštriai.

— Jos (kažką) nuo manęs slepia.

Vadinasi, kaltas vis dėlto ne vertėjas. Tiesiog normanų anglų kalba, kuria kalbėjo kilmingieji, gerokai skyrėsi nuo valstietiškojo, vis dar saksiškąja tartimi gerokai atmiešto dialekto; beje, nei vienas, nei kitas nėmaž nepriminė tos Viduramžių anglų kalbos, kurios Kivriną taip džiaugsmingai mokė ponas Latimeras. Stebuklas, kad vertėjas išvis sugebėjo šį tą suprantamai jai išversti.

— Aš kaip tik ieškojau jų, geroji ponia, kai mane pašaukė ledi Imeina, — pasakė Maisrė, ir vertėjas susidorojo su užduotimi, nors ir atsilikdamas kęliomis sekundėmis. Dėl to atrodė, kad Maisrė kalba lėtai, tarsi būtų riboto proto — toks įspūdis galėjo būti ir teisingas, ir ne.

— O kur tu jų ieškojai? Bene arklidėje? — rėžė Elivysa ir staiga abiem delnais smarkiai pliaukštelėjo Maisrei per galvą, tarsi sudauždama porą cimbolų. Maisrė sustūgo ir purvina ranka stvėrėsi už kairiosios ausies. Išsigandusi Kivrina sudribo ant pagalvių.

— Eik ir atnešk ledi Imeinai garstyčių. Ir tučtuojau surask Agnesę.

Maisrė linktelėjo — neatrodė pernelyg išsigandusi, bet ausį vis dar dangstėsi. Ji dar kartą kluptelėjo — tai turėjo reikšti tūpsnį — ir pasišalino: nėmaž ne sparčiau nei buvo įėjusi. Atrodė, kad toks staigus smurto proveržis suglumino ją kur kas mažiau nei Kivriną — ši smarkiai suabejojo, ar ledi Imeinai artimiausiu metu lemta sulaukti garstyčių.

Kivriną labiausiai pribloškė tai, kad Elivysa rėžė tarnaitei pėr ausį šitaip staigiai ir šitaip ramiai. Ji netgi neatrodė labai įpykusi. Vos Maisrė išėjo, Elivysa grįžo prie krėslo po langu, atsisėdo ir prašneko lyg niekur nieko:

— Ponios niekur negalima vežti, net jei ir atsirastų jos šeima. Ji gali pabūti pas mus bent jau tol, kol sugrįš mano vyras. O Kalėdoms jis būtinai atvyks.

Laiptuose sudundėjo žingsniai. Matyt, suklydau, dingtelėjo Kivrinai. Ko gero, tas antausis bus šiek tiek pažvalinęs tarnaitę. Bet tai buvo ne Maisrė — į kambarį įpuolė Agnesė, spausdama kažką prie krūtinės.

— Agnese! — šūktelėjo Elivysa. — O tu ką čia veiki?

— Aš atnešiau savo… — vertėjas vis dar nesurado žodžio atitikmens. Charettel — …parodyti poniai.

— Tu negera mergaitė: slapstaisi nuo Maisrės ir dar landžioji čionai, drumsti poniai ramybę, — pareiškė Imeina. — Žinok, kad ją labai kamuoja žaizdos.

— Bet ji pati man sakė, kad norėtų jį pamatyti! — Agnesė iškėlė tai, ką atsinešė. Tai buvo žaislinis dviratis vežimaitis, išdažytas raudonais ir auksiniais dažais.

— Dievas baudžia amžina kančia tuos, kurie liudija melagingai, — grubiai stverdama mergytę prapliupo ledi Imeina. — Ponia negali kalbėti. Ir tu puikiai tai žinai.

— Su manim ji kalbėjo, — nesutrikusi atšovė Agnesė.

Labai patogu, pagalvojo Kivrina. Amžinos kančios. Tai bent baisybės, kuriomis galima bauginti vaikus. Bet tokie jau tie Viduramžiai — kunigai be paliovos šnekėdavo apie pasaulio pabaigą, paskutiniojo teismo dienas ir pragaro kankynes.

— Ji sakė man, kad norėtų pamatyti mano vežimaitį, — neatlyžo Agnesė. — Ir dar pasakė, kad neturi medžioklinio šuns.

— Išsigalvoji, — nutraukė ją Elivysa. — Ponia juk negali kalbėti.

Privalau tučtuojau ko nors imtis, pagalvojo Elivysa. Kitaip, žiūrėk, dar ir Agnesei nuraus ausis.

Ji pasikėlė, remdamasi alkūnėmis. Ir to pakako, kad uždustų.

— Aš kalbėjausi su Agnese, — pasakė ji, patyliukais melsdama, kad vertėjas deramai susidorotų su užduotimi. Jeigu kaip tik dabar jis sumanys vėl užsiožiuoti, o Agnesė dėl to gaus į kailį, tai bus jau paskutinis lašas. — Aš prašiau jos atnešti parodyti man vežimaitį.

Abi moterys atsigręžė ir sužiuro į ją. Elivysos akys išsiplėtė.

Senoji, atrodė, apstulbo, o paskui supyko, tarsi manytų, jog Kivrina jas apgaudinėjo.

— Na, ką sakiau? — patenkinta pareiškė Agnesė ir, nešina vežimaičiu, nudrožė prie lovos.

Kivrina išsekusi vėl sudribo ant pagalvių.

— Kokia čia vieta? — paklausė ji.

Elivysai prireikė geros minutės, kad atitoktų.

— Jūs saugiai ilsitės mano pono ir vyro… namuose. — Ties vardu vertėjas vėl užkliuvo. Dvaro šeimininko vardąjis ištarė maždaug Gijomas d‘Ivery, o gal — Devero.

Elivysa nuogąstaudama žvelgė į Kivriną.

— Mano vyro patikėtinis aptiko jus miške ir atgabeno čionai. Jūs pakliuvote į plėšikų pasalą, jie sunkiai jus sužalojo. Kas jus užpuolė?

— Aš nežinau, — atsakė Kivrina.

— Mano vardas — Elivysa, o čia — mano vyro motina, ledi Imeina. O jūs kuo vardu?

Štai ir atėjo metas iškloti kruopščiai suregztą istoriją. Tiesa, kunigui ji pasisakė vardą Katerina, bet ledi Imeina jau nedviprasmiškai leido suprasti nė trupinėlio netikinti niekuo, kad ir ką jis sakytų. Ji netgi netikėjo, kad dvasiškasis tėvelis moka lotyniškai. Tad Kivrina ramiausiai galėjo pasakyti, kad jis suklydo, o jos vardas — Izabelė de Bovrijė. Galėjo pasakyti, kad karščiuodama vardu šaukėsi motinos arba sesers. Galėjo netgi pasakyti, kad meldėsi, prašydama šventosios Kotrynos užtarimo.

— Iš kokios jūs šeimos? — paklausė ledi Imeina.

Jos pramanytoji istorija buvo išties puiki ir visiškai įtikėtina. Moterims taptų aišku, kas ji tokia ir kokia jos padėtis visuomenėje, be to, šitaip Kivrina užsitikrintų, kad niekas nemėgins skubiai ieškoti jos artimųjų. Jorko grafystė pernelyg toli, o ir šiauriniai keliai šiuo metų laiku — nepravažiuojami.

— Kur jūs keliavote? — paklausė Elivysa.

„Medievalis” buvo kuo kruopščiausiai išstudijavęs oro sąlygas bei kelių būklę. Gruodžio mėnesį čia lijo kiekvieną mielą dieną ištisas dvi savaites, o paskui užėjo šalčiai, gruodas sukaustė įmirkusius kelius ir laikėsi iki pat sausio pabaigos. Tačiau Kivrina savo akimis matė kelią, vedantį į Oksfordą. Ir jis nėmaž nebuvo pažliugęs. Be to, juk „Medievalis” tik po kruopščių tyrinėjimų parinko jos suknelės spalvą… po kruopščių tyrinėjimų nustatė, kad aristokratija langus jau stiklindavo tikru stiklu… Ir to meto anglų kalbą ištyrinėjo taip pat kruopščiai…

— Aš neprisimenu, — pasakė Kivrina.

— Nieko? — perklausė Elivysa ir atsigręžė į ledi Imeiną. — Ji nieko neprisimena.

Juk Elivysa suklydo, staiga susizgribo Kivrina. Ji pasakė „I remember not”, aš neprisimenu, tačiau ši frazė nei tarimu, nei intonacija nėmaž nesiskyrė nuo „I remember naught” — aš nieko neprisimenu.

— Tai dėl žaizdos, — kalbėjo Elivysa. — Sužalodami galvą, jai sukrėtė ir atmintį.

— Ne… ne… — bandė prieštarauti Kivrina. Juk ji visiškai neketino suvaidinti amnezijos. Ji turėjo prisistatyti esanti Izabelė de Bovrijė iš Rytų Redingo. Ta aplinkybė, kad keliai pakankamai sausi čia, dar nereiškė, kad jie nėra beviltiškai pažliugę kiek šiauriau, be to, Elivysa juk nesutiko išleisti Gavyno į Oksfordą sužinoti naujienų ar į Batą — iškviesti jos vyro. Tad, be jokios abejonės, ji tikrai nelieptų jam joti į Rytų Redingą.

— Nejaugi neprisimeni net savo pačios vardo? — nekantriai paklausė ledi Imeina, pasilenkdama taip arti Kivrinos, kad ši net užuodė jos alsavimą. Iš senosios burnos klaikiai trenkė puvėsiais. Matyt, jos dantys irgi buvo išgedę.

— Kuo tu vardu?

Ponas Latimeras tvirtino, kad Izabelė — keturioliktame amžiuje užvis labiausiai paplitęs moters vardas. Kažin, ar Katerina — irgi dažnas vardas? „Medievalis” juk netgi nežinojo Bovrijė šeimos dukterų vardų. O kas, jei Jorko grafystė nepakankamai toli ir ledi Imeina tą šeimą pažįsta? Jei taip, tuomet tik dar labiau sustiprės jos įsitikinimas, kad Kivrina — šnipė. Vis dėlto geriausia bus pasilaikyti dažnai pasitaikantį vardą ir pasisakyti, kad ji — Izabelė de Bovrijė.

Senoji netvertų savo kailyje džiaugsmu sužinojusi, kad kunigas nesugebėjo teisingai išgirsti net nepažįstamosios ponios vardo. Tai būtų tik dar vienas jo neišmanymo, jo nesugebėjimo eiti savo pareigas įrodymas — ir dar vienas, pakankamai svarus argumentas siųsti pasiuntinį į Batą kviesti naujo kapeliono. Tačiau jis juk laikė Kivriną už rankos, jis sakė jai nebijoti…

— Mano vardas — Katerina, — ištarė ji.

„DOMESDAY BOOK”, IŠŠIFRUOTA STENOGRAMA

(001300 — 002018)

Aš — ne vienintelė, pakliuvusi į bėdą, pone Danvorti. Atrodo, vietiniai žmonės, kurie mane priglaudė, patys įklimpę į bėdą iki ausų.

Dvaro šeimininko, lordo Gijomo, šiuo metu čia nėra. Jis Bate — liko liudyti draugo teisme, kas, atrodo, irgi gana pavojinga. Jo motina, ledi Imeina, išvadino jį kvailiu dėl to, kad įsivėlė į tai, o ledi Elivysa, jo žmona, visąlaik susirūpinusi ir nervinga.

Jos atkeliavo čionai paskubomis, be jokių tarnų. Keturioliktame amžiuje kiekviena kilminga šeimos moteris turėdavo mažų mažiausiai po vieną kambarinę, tačiau dabar be kambarinės tenka verstis ir Elivysai, ir Imeinai, be to, jos neatsivežė ir vaikų auklės — su jomis čionai atkeliavo ir dvi mažos Gijomo dukrelės. Ledi Imeina vis bamba, kad reikėtų parsikviesti auklę ir naują kapelioną, bet ledi Elivysa kategoriškai draudžia.

Aš manau, lordas Gijomas numatė kokį nors pavojų ir išsiuntė savo šeimos moteris, kad šios įsikurtų atokiau, kur joms negrėstų pavojus. Gali būti ir taip, kad neganda jau ištiko — Agnesė, mažesnioji iš dviejų mergaičių, papasakojo man apie kapeliono mirtį ir dar apie kažkokį Džilbertą, kurio „galva buvo visa raudona”, taigi, galimas dalykas, kraujo praliejimo jau būta, ir moterys pasislėpė čia, kad jo išvengtų. Drauge su jomis čia įsikūrė ir vienas lordo Gijomo patikėtinių, jis ginkluotas iki dantų.

Oksfordo grafystėje 1320-aisiais nebūta jokių žymesnių sukilimų prieš Eduardą II, tačiau niekas per daug nemėgo nei paties karaliaus, nei jo favorito Hugo Despenserio; tai šen, tai ten vis buvo rezgami sąmokslai, įsiplieksdavo vietinės reikšmės susidūrimai. Tais — tai yra šiais — metais du baronai, Lankasteris ir Mortimeras, iš Despenserių šeimos atėmė šešiasdešimt tris dvarus. Visai galėjo atsitikti ir taip, kad lordas Gijomas — arba jo draugas — įsivėlė į kokį nors panašų sąmokslą.

Savaime aišku, priežastis gali būti ir kokia nors visai kita, pavyzdžiui, ginčas dėl žemės ar dar kas nors. Keturioliktame amžiuje žmonės teismuose praleisdavo ne mažiau laiko nei dvidešimtojo amžiaus antroje pusėje. Tačiau aš kita priežastimi nelabai tikiu. Ledi Elivysa pašoka nuo menkiausio garselio, be to, griežtai uždraudė ledi Imeinai pranešti kaimynams, kad jos čia.

Manau, bent jau vienu atžvilgiu man tokia situacija netgi palanki. Jeigu jos neketina niekam skelbtis, kad apsistojo čia, vadinasi, niekam nepraneš ir apie mane, nemėgins siųsti pasiuntinio aiškintis, kas aš tokia. Kita vertus, negaliu būti tikra, kad bet kurią akimirką pro duris neįsilauš būrys ginkluotų vyrų. Arba kad Gavynas — vienintelis, žinantis, kur yra plyšys — nežus, gindamas dvarą.

(Pauzė)

1320 gruodžio penkioliktoji (pagal senąjį kalendorių). Vertėjas jau veikia visai pakenčiamai, vietiniai žmonės, atrodo, supranta, ką aš sakau. O aš suprantu juos, nors jų Viduramžių anglų kalba nėmaž neprimena tos, kurios mane mokė ponas Latimeras. Ponas Latimeras čia net neatpažintų savo mėgstamojo „Whan that Aprille with his shoures sote”.

Versdamas vietinių žmonių kalbą, vertėjas išsaugo sintaksę ir kai kuriuos šio meto žodžius. Iš pradžių ir aš bandžiau formuluoti tai, ką sakau, tuo pačiu principu: sakydavau „Aye” ir „Nay” vietoj „taip” ir „ne”, arba, norėdama pasakyti, kad neprisimenu, iš kur atvykusi, mėginau laužyti liežuvį „I remember naught of vvhence I came”, bet mąstyti šitokiomis frazėmis — beviltiškas reikalas: vertėjas užtrunka visą amžinybę, kol surezga vertimą, o man kliuvinėja liežuvis ir tartis išeina siaubinga. Tad galiausiai numojau ranka: tiesiog kalbu šiuolaikine anglų kalba ir viliuosi, jog tai, kas išsprūsta iš mano lūpų, skamba daugmaž teisingai, lieka tikėtis, kad vertėjas pernelyg smarkiai nesuniokoja idiomų bei intonacijų. Dievai žino, kaip pasiklausius skamba mano kalba. Galbūt kaip pačios tikriausios prancūzų šnipės.

Kalba — toli gražu ne vienintelis dalykas, su kuriuo smarkiai prašovėme pro šikšnelę. Mano suknelė irgi visai ne tokia, kokia turėtų būti: audinys gerokai per smulkus, o mėlyna spalva — pernelyg ryški, nesvarbu, kad dažyta augaliniais mėlžolės dažais. Čia aš išvis nemačiau jokių ryškių spalvų. Be to, aš ganėtinai aukšta, pernelyg geri mano dantys, o rankos — labai jau baltos, kas, kad stropiai rausiausi kasinėjimuose. Jos turėtų būti ne tik gerokai purvinesnės, bet ir nusėtos nuožvarbomis. Čia visų, netgi vaikų, rankos suskirdusios ir kraujuojančios. Šiaip ar taip, juk gruodis.

Gruodžio penkioliktoji. Nuklausiau dalį ledi Imeinos ir ledi Elivysos ginčo dėl būtinybės parsikviesti naują kapelioną. Imeina sakė: „Laiko turime daugiau nei pakankamai pasiųsti ką nors jo pakviesti. Juk iki kalėdinių mišių liko dar dešimt dienų.” Taigi, galite pasakyti ponui Gilkraistui, kad bent jau savo buvimo vietą laike išsiaiškinau. Tačiau nežinau, ar toli atsidūriau nuo plyšio. Bandžiau nuosekliai prisiminti, kaip Gavynas atgabeno mane čionai, tačiau visi tos nakties prisiminimai beviltiškai susiraizgę, be to, dalies to, ką lyg ir prisimenu, iš tikrųjų nė būt nebuvo. Rodos, menu baltą arklį, kurio kamanos buvo apkabinėtos varpeliais, tilindžiuojančiais kalėdines giesmes visai kaip Karfakso bokšto varpai.

Gruodžio penkioliktoji čia reiškia, kad jūsuose šiandien — Kūčių vakaras; jūs visi rinksitės į pobūvį ir gersite šerį, o paskui eisite į šventosios Mergelės Marijos bažnyčią, į visuotines tarpbažnytines pamaldas. Nelengva suvokti, kad nuo jūsų mane skiria septyni šimtai metų. Negaliu išmesti iš galvos minties, kad, jei išsiropščiau iš lovos (ko padaryti negaliu — pernelyg svaigsta galva, man rodos, bus vėl pakilusi temperatūra) ir atidaryčiau kambario duris, išvysčiau ne Viduramžių menę, o Brasenozės laboratoriją ir ten — jus visus, laukiančius manęs: Badrį ir daktarę Arens, ir jus, pone Danvorti, jūs, kaip visuomet, valytumėte akinius ir bambėtumėte: na, ar nesakiau? Gaila, kad iš tikrųjų yra visai ne taip.

12

Ledi Imeina nė trupinėlio nepatikėjo Kivrinos amnezija. Kai Agnesė atnešė parodyti Kivrinai savo skaliką, paaiškėjo, kad tai mažytis šuniukas didelėmis šleivomis letenomis. Suspaudusi per storąjjilvelį, mergytė ištiesė šuniuką Kivrinai.

— Štai mano medžioklinis šuo, ledi Kivrina. Jeigu nori, gali jį paglostyti. Ar prisimeni kaip?

— Taip, — atsakė Kivrina. Ji paėmė šunytį iš pernelyg stipriai jį sugniaužusios Agnesės ir paglostė minkštutėlį juodą kailiuką. — Argi šiuo metu tu neturėtum siuvinėti?

Agnesė atsiėmė iš jos šunytį ir vėl suspaudė glėbyje.

— Senelė nuėjo išbarti prievaizdo, o Maisrė nulindo į arklidę. — Ji apsuko glėbyje šuniuką ir pakštelėjo jam į nosį. — Tai aš ir atėjau pasikalbėti su tavim. Senelė labai smarkiai širsta. Kai mes atkeliavome čionai, prievaizdas su visa šeima buvo įsikūrę mūsų menėje. — Ji dar kartą pakštelėjo šuniuką. — Senelė sako, kad tai prievaizdo žmona traukia jį į nuodėmę.

Senelė. Savaime suprantama, Agnesė nesakė nieko panašaus. Toks žodis bus sugalvotas tik aštuonioliktame amžiuje, bet vertėjas jau įsibėgėjo didžiuliais, kitąsyk gerokai trikdančiais šuoliais, tačiau jis netaisė neteisingai Agnesės tariamo Katerinos vardo, be to, protarpiais darydavo pauzes tose vietose, kur žodžio prasmė turėjo būti aiški iš konteksto. Kivrinai liko tik viltis, kad jos pasąmonė žino, ką daro.

— Ar tu — tikrai daltrisė, ledi Kivrina? — paklausė Agnesė.

Matyt, pasąmonė vis dėlto nežinojo, ką daro.

— Kas? — paklausė Kivrina.

— Daltrisė, — pakartojo Agnesė. Šunytis rangėsi kaip išmanydamas, stengdamasis išsivaduoti iš Agnesės glėbio. — Senelė sako, kad tokia tu ir esi. Sako, kad žmona, bėganti pas savo meilužį, turi labai rimtų priežasčių nieko neprisiminti.

Ak štai kaip. Adultress — tai yra svetimautoja. Na, vis geriau nei prancūzų šnipė. Tiesa, ledi Imeinai galbūt atrodo, kad viena kitam netrukdo.

Agnesė dar kartą pabučiavo šunytį.

— Senelė sako, kad ponioms nėra jokio reikalo žiemą bastytis po miškus.

Ir nė truputėlio neklysta, pagalvojo Kivima. Ledi Imeina teisi, kaip teisus buvo ir ponas Danvortis. Jai vis dar nepavyko išsiaiškinti, kur yra plyšys, nors rytą, kai ledi Elivysa atėjo patepti gyduolėmis jos smilkinio, ir prašė leidimo pasikalbėti su Gavynu.

— Jis išjojo ieškoti tų nedorėlių, kurie tave apiplėšė, — atsakė Elivysa, tepdama Kivrinos smilkinį kažkokia bjaurastimi, kuri trenkė česnakais ir siaubingai dilgino. — O gal ką nors prisimeni, kaip jie atrodė?

Kivrina tik papurtė galvą vildamasi, kad dėl jos suvaidintos amnezijos galų gale nebus pakartas koks nors niekuo dėtas bėdžius valstietis. Juk ji, jei neva nieko neprisimena, tikrai negalės pasakyti: „Ne, tai ne jis”.

Galbūt nereikėjo jai sakyti, kad išvis nieko nebeprisimenanti. Tikimybė, kad jie pažįsta de Bovrijė šeimą, labai jau menka, o dėl tos priežasties, kad ji ničnieko nepaaiškino, Imeina tik dar labiau ją įtarinėja.

Agnesė bandė užmaukšlinti šunyčiui savo kepuraitę.

— Miške yra vilkų, — pranešė ji. — Gavynas vieną nudobė kirviu.

— Agnese, ar Gavynas sakė tau, kur mane surado? — paklausė Kivrina.

— Aha. Juočkiui patinka nešioti mano kepuraitę, — pareiškė ji, sumaizgydama raištelius į palaidą mazgą.

— Iš jo elgesio taip neatrodo, — paprieštaravo Kivrina. — Tai kur Gavynas mane surado?

— Miške, — atsakė Agnesė. Šunytis išsirangė iš kepurės ir vos nedribtelėjo nuo lovos. Agnesė perkėlė jį toliau nuo krašto ir kilstelėjo už priekinių letenėlių. — Juočkis moka šokti.

— Nagi, duokš jį man palaikyti, — paprašė Kivrina, norėdama išgelbėti gyvulėlį nuo tolesnių kančių. Ji paėmė šuniuką ant rankų. — O kurioje miško vietoje Gavynas mane surado?

Agnesė pasistiebė, norėdama pamatyti šuniuką.

— Juočkis užmigo, — sukuždėjo ji.

Šunytis iš tiesų sniiduriavo, išvargintas Agnesės dėmesio. Kivrina pasiguldė jį greta savęs, ant kailinio apkloto.

— Ar jis rado mane toli nuo čia?

— Toli, — atsakė Agnesė, bet Kivrinai plika akimi buvo matyti, kad Agnesė net nenutuokia kur.

Nėra prasmės toliau kamantinėti. Akivaizdu, kad Agnesė nieko nežino. Jai būtinai reikės pasikalbėti su pačiu Gavynu.

— Ar Gavynas jau grįžo?

— Taip, — atsakė Agnesė, glostydama miegantį šunytį. — Ar tu nori su juo pasikalbėti?

— Taip, — atsakė Kivrina.

— Ar tu — tikrai daltrisė?

Agnesė taip mikliai šokinėjo nuo vienos temos prie kitos, kad kitąsyk nelengva buvo sekti jos minčių giją.

— Ne, — atsakė Kivrina, bet čia pat jai dingtelėjo, kad ji neva nieko neprisimena. — Aš visiškai neprisimenu, kas aš tokia.

Agnesė patapšnojo Juočkį.

— Senelė sako, kad tik daltrisė gali šitaip įžūliai reikalauti pasikalbėti su Gavynu.

Virstelėjo durys, į kambarį įėjo Rozemunda.

— O tavęs ieško po visus kampus, kvaišele tu! — pareiškė ji, abiem rankomis įsisprendusi į klubus.

— Aš kalbėjausi su ledi Kivrina, — paaiškino Agnesė, neramiai dirstelėdama į apklotą, kur gulėjo Juočkis, beveik neįžiūrimas ant juodo kailio. Matyt, šunims buvo griežtai draudžiama landžioti į gyvenamąjį namą. Kivrina atsargiai užtraukė apklotą ant šunyčio, kad Rozemunda jo nepastebėtų.

— Mama sakė, poniai reikia ilsėtis, kad greičiau gytų jos žaizdos, — griežtai pareiškė Rozemunda. — Eime. Turiu pasakyti senelei, kad tave radau. — Ji išsivedė sesutę iš kambario.

Kivrina žvelgė joms pavymui karštai vildamasi, kad Agnesė neišplepės ledi imeinai, jog Kivrina vėl prašiusi pasikalbėti su Gavynu. Kivrina manė turinti pakankamai svarią priežastį prašyti pasikalbėti su Gavynu, tikėjosi, jog visi supras, kad ji nekantrauja ką nors sužinoti apie savo daiktus ir apie užpuolikus. Tačiau keturioliktame amžiuje netekėjusiai kilmingai moteriai buvo labai „nepadoru” „taip įžūliai” veržtis pasišnekėti sujaunu vyriškiu.

Elivysa galėjo kalbėtis su juo, kadangi buvo namų šeimininkė, kurios vyras išvykęs, taigi, — ir jo paties šeimininkė, o ledi Imeina — jo pono motina, tačiau Kivrinai derėjo palaukti, kol Gavynas užkalbins ją pats, ir tik tada atsakyti „kukliai, kaip ir tinka mergelei”. Bet aš vis vien būtinai turiu su juo pasikalbėti, pagalvojo Kivrina. Juk jis vienintelis žino, kur yra plyšys.

Į kambarį tekina įsiveržė Agnesė ir stvėrė miegantį šunytį.

— Senelė labai pyko. Manė, kad aš įkritau į šulinį, — tarstelėjo mergytė ir vėl iškurnėjo pro duris.

Be jokios abejonės, už tai „senelė„ dar ir gerokai apskaldė Maisrei ausis, pagalvojo Kivrina. Šiandien Maisrė kartąjau buvo pakliuvusi į bėdą dėl to, kad nenužiūrėjo Agnesės — mergytė atbėgo parodyti Kivrinai ledi Imeinos sidabrinės grandinėlės, kurią pavadino „rillieclary„ — šio žodžio vertėjas vėl neįveikė. Mažytėje, ant grandinėlės pakabintoje dėžutėje, paaiškino Agnesė Kivrinai, laikoma šventojo Stepono įkapių skiautelė. Ledi Imeina skambiai pliaukštelėjo Maisrei per raupuotą žandą už tai, kad ši leido Agnesei paimti relikvijorių bei nesaugojo jos — bet ne už tai, kad leido mergytei lankytis pas ligonę.

Atrodė, kad niekas čia pernelyg nesirūpina dėl to, kad mergaitės sukiojasi apie Kivriną, niekam ir į galvą neatėjo, kad jos gali užsikrėsti ta pačia liga. Nei Elivysa, nei Imeina, ją slaugydamos, niekaip nesistengė saugotis ir pačios.

Keturioliktojo amžiaus žmonės, savaime aišku, nesuprato, kaip pernešamas užkratas — manė, kad ligas savo nuodėmėmis žmonės užsitraukią patys, o epidemijos — tik rūsti Dievo bausmė. Vis dėlto užkrečiamos ligos nebuvo visai negirdėtas dalykas. Juodosios Mirties laikotarpiu paplito šūkis „Išvyk kuo greičiau, keliauk kuo toliau, užtruk svečioj šaly kuo ilgiau”. O atvejų, kai būdavo skelbiamas karantinas, pasitaikydavo ir dar anksčiau.

Bet čia niekas net neketina manęs privengti, galvojo Kivrina. O kas, jei manoji liga pakirs ir mergaites? Arba tėvą Rošą?

Visą tą laiką, kol ji klejojo karščiuodama, kunigas buvo šalia jos, jis ją lietė, klausė vardo. Kivrina net suraukė antakius, stengdamasi kuo tiksliau prisiminti tos nakties įvykius. Ji nukrito nuo arklio, o paskui ją apsiautė laužo liepsnos. Ne, laužas jos karščiuojančioms smegenims tik pasivaideno. Taip pat ir baltas arklys. Juk Gavyno ristūnas — juodas.

Jie jojo per mišką, paskui — kalvos šlaitu žemyn, pro bažnyčią, ir tada galvažudys… ne, nieko nebus. Visa naktis susivėlė į išdrikusį, išskydusi vaizdinį, kupiną bauginančių veidų, varpų ir liepsnų. Net laukymę, į kurią atsivėrė plyšys, ji prisiminė nebeaiškiai, tarytum apgaubtą ūkanos. Taip, ten stūksojo ąžuolas, ten vešėjo tankus karklynas, o ji sėdėjo atsišliejusi į vežimo ratą, nes galva taip svaigo, o galvažudys… Ne, galvažudys jai tik pasivaideno. Taip pat ir baltasis arklys. Gali būti, kad prisisapnavo ir bažnyčia.

Jai būtinai reikės paklausti Gavyno, kur yra plyšys — bet tik taip, kad negirdėtų ledi Imeina, laikanti ją daltrisė. Būtina kuo greičiausiai pasveikti, sukaupti tiek jėgų, kad pakaktų išsiropšti iš lovos, nulipti į menę, nueiti iki arklidžių, susirasti Gavyną ir pasikalbėti su juo akis į akį. Reikia pasistengti kuo greičiau pasveikti.

Ji jau šiek tiek sustiprėjo, nors vis dar buvo per silpna, kad niekieno nepadedama nueitų bent iki naktipuodžio. Svaigulys praėjo, temperatūra krito, bet ji pristigdavo kvapo, vos žengusi žingsnį. Vietiniai, matyt, irgi manė, kad ji sveiksta — beveik visą rytą paliko ją vieną, o atėjusi Elivysa užgaišo tik tiek, kol patepė jai smilkinį klaikiai dvokiančiu gyduolių tepalu. Ir netyčia privertė mane žengti klaidingą žingsnį, stengiantis susitikti su Gavynu, dingtelėjo Kivrinai.

Kivrina labai stengėsi pernelyg nenuogąstauti dėl to, ką sakė Agnesė, nesukti galvos, kodėl nesuveikė skiepai ir ar toli galėjo likti plyšys, verčiau jau sutelkti dėmesį į tai, kaip kuo sparčiau atgauti jėgas. Niekas neaplankė jos ir pavakary, tad Kivrina ryžosi pasitreniruoti sėstis ir nuleisti kojas nuo lovos krašto. Kai nešina žvake su dagtimi iš vikšrio šerdies atėjo Maisrė padėti jai pasiekti naktipuodį, nusigauti atgal iki lovos ji sugebėjo pati.

Naktį smarkiai atšalo; rytą atėjusi jos aplankyti Agnesė vilkėjo labai storos vilnos raudoną apsiaustuką su gobtuvu ir baltas vilnones kumštines pirštines.

— Ar norėtum pamatyti mano sidabrinę sagtelę? Ją man padovanojo seras Bloetas. Atnešiu parodyti rytoj iš ryto. Šiandien ateiti negalėsiu, mes iškeliaujame išsipjauti Kūčių pliauskos.

— Kūčių pliauskos? — sunerimo Kivrina. Parsinešti ritualinės, Kūčių vakarą deginamos pliauskos tradiciškai būdavo einama gruodžio dvidešimt ketvirtąją, o jos apskaičiavimais šiandien turėjo būti dar tik septynioliktoji. Nejaugi ji kažkaip ne taip suprato ledi Imeinos žodžius?

— Taip, — patvirtino Agnesė. — Namuose išsipjauti pliauskos paprastai einame tik Kūčių vakarą, tačiau dabar, atrodo, artėja pūgos, taigi senelė nori parsinešti pliauską iš anksto, kol dar laikosi gražūs orai.

Artėja pūgos… — pagalvojo Kivrina. O kaip jai reikės atpažinti plyšio vietą, jeigu užsnigs? Tiesa, ten vis dar mėtosi jos vežimas ir dėžės, tačiau jei sniego privers bent per kelis colius, ji niekada nebesuras kelio tenai.

— Ar visi ir iškeliaujate išsipjauti Kūčių pliauskos? — paklausė Kivrina.

— Ne. Tėvas Rošas išsikvietė mamą slaugyti susirgusio kumečio.

Tai štai kodėl Imeina šitaip įsisiautėjo: dabar galėjo niekieno netrukdoma pešioti Maisrę, rietis su prievaizdu ir kaltinti Kivriną svetimavimu.

— Ar senelė keliaus drauge su jumis?

— Taip, — atsakė Agnesė. — Aš josiu savo poniu.

— Rozemunda irgi išeina su jumis?

— Taip.

— Ir prievaizdas?

— Na taip, — nekantriai atsakė mergytė. — Eina visas kaimas.

— Ir Gavynas?

— Gavynas — ne, — atsakė Agnesė taip, tarytum tai būtų savaime suprantama. — O dabar man dar reikia nueiti į arklidę atsisveikinti su Juočkiu. — Tai tarusi, ji iškurnėjo iš kambario.

Vadinasi, ledi Imeina išeina, taip pat ir prievaizdas, o ledi Elivysa jau išėjusi — kažkur, slaugyti susirgusio valstiečio. Savo ruožtu Gavynas dėl kažkokių Agnesei, bet ne Kivrinai savaime suprantamų priežasčių nevyksta drauge su visais į mišką pjauti ritualinės pliauskos. Galbūt jis išėjo drauge su Elivysa, bet jeigu ne, jeigu jis lieka čia saugoti dvaro, tuomet Kivrinai gal ir pavyktų nutaikyti progą pasikalbėti su juo vienudu.

Maisrė irgi keliauja su visais — tai aišku, mat, atnešusi Kivrinai pusryčius, ji jau vilkėjo nubrizgusį purvinai rudą apsiaustą, o kojas buvo apsivyniojusi skylėtais skarmalais. Ji padėjo Kivrinai nueiti iki naktipuodžio, išnešė šį išpilti, paskui atnešė indą, kaupiną žioruojančių anglių — judėjo kur kas vikriau ir energingiau, nei Kivrina kada buvo mačiusi.

Kai Maisrė pasišalino, Kivrina palaukė dar valandą, kol įsitikino, kad visi jau išsiskirstė, tada išsiropštė iš lovos, priėjo prie lango ir atitraukė šį dengiančią drobės atraižą. Tačiau neišvydo nieko, tik nuogas medžių šakas tamspilkio dangaus fone; iš lauko siūbtelėjęs gūsis buvo dar šaltesnis nei oras kambaryje. Kivrina užsiropštė ant stovinčio po langu krėslo.

Dabar jai atsivėrė dvaro kiemas. Jame nieko nebuvo, dideli mediniai vartai stovėjo atkelti. Kiemo grindinio akmenys ir jį supantys šiaudiniai stogai atrodė šlapi. Pabūgusi, kad jau pradėjo snigti, Kivrina iškišo ranką laukan, bet taip ir nepajuto jokios drėgmės. Įsikibusi į šaltą it ledas akmenį, ji nulipo ant grindų ir susigūžė prie žarijų indo.

Tačiau šilumos šis beveik neskleidė. Kivrina apglėbė save abiem rankomis, mėgindama bent kiek sušilti; vilkėdama vien plonus apatinius marškinius, ji jau ėmė drebėti nuo šalčio. Kažin, kur jie nukišo mano drabužius? — susimąstė ji. Viduramžiais drabužiai paprastai būdavo kabinami ant specialių karčių prie lovos, tačiau šiame kambaryje nesimatė nei kokių nors karčių, nei kablių.

Drabužius ji surado skrynioje lovos kojūgalyje — tvarkingai sulankstytus ir sudėtus į krūvelę. Viską išsiėmė, apsidžiaugė, aptikusi ir batus. Paskui užvožė skrynią ir ilgokai ilsėjosi, atsisėdusi ant dangčio, stengdamasi atgauti kvapą.

Privalau šį pat rytą pasikalbėti su Gavynu, tikino save Kivrina; liko tik viltis, kad kūnas nepristigs jėgų. Juk tokia proga, kai nieko nėra namuose, daugiau gali nebepasitaikyti. Be to, netrukus pradės snigti.

Stengdamasi kuo daugiau sėdėti, ji šiaip ne taip apsirengė, atsirėmusi į baldakimo karkasą, užsitempė glaudžiai kojas aptempiančias kelnes ir batus. Paskui vėl krito į lovą. Tik valandėlę pailsėsiu, galvojo, tik tiek, kad spėčiau sušilti. Ir akimoju užmigo.

Kivriną pažadino varpas — gausmas sklido iš pietvakarių, matyt, skambėjo tas pats varpas, kurį ji išgirdo vos persikėlusi čionai. Jis ilgai skambėjo ir vakar, paskui nutilo, o Elivysa priėjo prie lango ir gerą valandėlę stoviniavo ten, tarsi mėgindama įžiūrėti, kas nutiko. Iš lauko sklindanti šviesa buvo priblėsusi, bet tik todėl, kad susitelkė dar storesnį, dar žemesni debesys. Kivrina užsimetė apsiaustą ir atidarė duris. Išvydo laiptus — stačius, iškirstus tiesiog akmeninėje sienoje, be jokių turėklų. Agnesei dar smarkiai pasisekė, kad atsipirko nubrozdintu keliuku. Juk galėjo stačia galva nugarmėti žemyn. Kivrina lipo lėtai, ranka prisilaikydama akmeninės sienos, dairydamasi po menę; įveikusi pusę laiptų, stabtelėjo pailsėti.

Aš iš tikrųjų čia, pagalvojo ji. Iš tikrųjų 1320-uosiuose. Ugniavietėje kambario viduryje blausiai švytėjo pelenais aptrauktos žarijos; iš įtaisytos virš jo skylės dūmams išeiti ir pro aukštus, siaurus langus sklido šiek tiek šviesos, tačiau menės pakraščiuose telkėsi tiršti šešėliai.

Kivrina stabtelėjo ant laiptų, žvilgsniu skvarbydama dūmų prisisunkusią prietemą: ar tikrai namuose nieko nėra? Prie galinės sienos stovėjo aukštas krėslas, drožinėta atkalte bei ranktūriais, greta jo — dar vienas, ledi Elivysos — šiek tiek mažesnis, šiek tiek kukliau išpuoštas. Ant sienos už krėslų kabojo gobelenai, o tolimajame kambario gale į sieną rėmėsi kopėčios, vedančios, matyt, į palėpę. Palei kitas sienas stūksojo sunkūs mediniai stalai su ilgais, plačiais suolais, o dar vienas, siauresnis suoliukas rėmėsi į sieną po pat laiptais. Elgetų suolas. Siena, į kurią jis rėmėsi, iš tikrųjų buvo tik širma.

Kivrina nulipo likusį laiptų galą ir ant pirštų galiukų nutykino prie širmos, po kojomis šiugždėjo ant grindų paskleisti džiovinti vikšriai. Prisiartinusi prie širmos Kivrina įsitikino, jog tai — iš tiesų pertvara, vidinė siena, sauganti nuo skersvėjų, traukiančių nuo durų. Kartais tokiomis širmomis būdavo suformuojamas atskiras kambarys su atitvertomis lovomis abiejuose galuose, bet čia buvo atskirtas tik siauras koridoriukas, jame ant sienų Kivrina išvydo ir kablius, skirtus apsiaustams pakabinti. Tačiau dabar ant jų nekabojo nė vienas apsiaustas. Gerai, pagalvojo Kivrina. Vadinasi, visi tikrai išėję.

Durys buvo atlapos. Ant grindų greta jų kėpsojo pora numintų batų, medinis kibiras ir Agnesės vežimaitis. Kivrina stabtelėjo prieangyje, grumdamasi su dusuliu; gaila, bet atsisėsti čia nebuvo kur. Paskui ji atsargiai dirstelėjo pro duris ir iškiūtino laukan.

Uždarame kieme nebuvo matyti nė gyvos dvasios. Kiemas buvo grįstas nugludintais gelsvais akmenimis, bet pačiame viduryje, kur įrengtas medinis vandens nutekėjimo latakas, liulėjo nemenkas dumblynas, marguojantis gausybe ir pėdų, ir kanopų įspaudų, telkšojo ir kelios drumzlinos balutės. Iš vieno tokių klanelių vandenį gėrė keletas liesų, nusususių viščiokų. Tais laikais vištos buvo auginamos vien dėl kiaušinių. Keturioliktojo amžiaus žmonės paukštienos valgydavo nedaug, nebent balandžių mėsą.

Prie pat vartų buvo ir balandinė, o pastatas šiaudų stogu greta jos — reikia manyti, virtuvė, dar vienas šalia prisiglaudęs mažesnis namelis — tikriausiai podėlis. Aklidė su plačiomis durimis dunksojo kitapus kiemo, o užjos, siauro praėjimo atskirtas — didelis akmeninis svirnas.

Pirmiausia Kivrina kyštelėjo nosį į arklidę. Jos pasitikti išpuolė Agnesės šunytis, džiaugsmingai viaukčiodamas ir juokingai krypuodamas ant nevikrių letenų. Kivrina paskubomis įvijo jį atgal vidun ir užtrenkė sunkias medines arklidės duris. Akivaizdu: Gavyno čia nėra. Nebuvo jo nei svirne, nei virtuvėje, nei bet kuriame kitame pastate, iš kurių didžiausias pasirodė besąs alaus varykla. Agnesė pasakė, kad Gavynas drauge su visais neis į mišką išsipjauti Kūčių pliauskos — pasakė taip, tarytum tai būtų savaime suprantama, dėl to Kivrina ir pamanė, kad jis lieka saugoti dvaro, bet dabar jai šovė mintis, ar tik jis nebus iškeliavęs drauge su Elivysa aplankyti susirgusio kumečio.

O jeigu taip ir yra, nutarė ji, vadinasi, plyšio vietą teks susirasti pačiai. Ji vėl patraukė arklidės link, bet pusiaukelėje sustojo. Būdama tokia nusilpusi, ji be pagalbos net neįstengs užsiropšti ant arklio, o net jei kaip nors ir užsėstų, niekaip neišsilaikytų jam ant nugaros — pernelyg smarkiai svaigo galva. Tiesą sakant, svaigulys vargino taip, kad ir eiti ieškoti plyšio ji nieku gyvu negalėjo. Bet aš privalau eiti, tikino ji save. Namuose nieko nėra, artėja sniegas.

Ji dirstelėjo vartų pusėn, o paskui — į siaurą praėjimą, skiriantį arklidę nuo svirno, neapsispręsdama, kurion pusėn traukti. Atvykdami čionai, jie leidosi kalvos šlaitu žemyn, pakeliui ji matė bažnyčią… Kivrina prisiminė girdėjusi skambinant varpą. Atmintyje neišliko nei vartai, nei kiemas, bet užvis labiausiai tikėtina, kad ją atgabeno kaip tik šiuo keliu.

Ji nužingsniavo kiemo grindiniu, išsigandę viščiokai, pašėlusiai kudakuodami, nėrė slėptis už vandens lovio. Kivrina priėjo prie vartų ir nužvelgė kelią. Siauru rąstų tilteliu jis vedė į kitą upokšnio pusę, o paskui suko į pietus, į medžių tankmę. Tačiau nesimatė jokios kalvos, jokios bažnyčios, jokio kaimo — nė menkiausio ženklo, kad, eidama ton pusėn, ji galėtų surasti plyšį.

Bažnyčia kažkur tikrai turėjo būti. Juk ir gulėdama lovoje ji girdėjo kažkur visai čia pat skambant varpą. Kivrina patraukė atgal, vėl perėjo kiemą ir nužingsniavo pažliugusiu takučiu palei svirną. Takelis vedė pro apskritą žiogrių aptvarą, kuriame kriuksėjo pora murzinų paršelių, paskui — pro išvietę: būdelės paskirtį iš tolo išdavė kvapas. Kivrina jau pabūgo, kad tik į lauko išvietę takutis ir veda, bet šis apsuko ją ir nuvingiavo į atvirą lanką.

Čia ji išvydo ir kaimą. Buvo ir bažnyčia — dunksojo kitame pievos pakraštyje, kaip tik ten, kur Kivrina ir prisiminė ją esant, o už bažnyčios aukštyn kilo ir kalvos šlaitas, kuriuo jie atkako čionai.

Iš pažiūros pieva nelabai tepriminė pievą. Prieš akis driekėsi nušiurusi, dyka atvira erdvė, kurios vienoje pusėje spietėsi lūšnelės, o kitoje gurgėjo gluosniais apaugęs upokšnis, tačiau nurudusioje lankoje vis dar ganėsi karvė, pašiodama žolės likučius, o prie lapus nubarsčiusio didžiulio ąžuolo buvo pririšta ožka. Trobesiai gūžėsi išsirikiavę eile tarp šieno kupetų ir mėšlo krūvų, kuo toliau nuo dvaro pastato — tuo menkesni, tuo labiau sukiužę, bet netgi pats artimiausias, kuriame, reikia manyti, gyveno prievaizdas su šeima, tebuvo vargana lūšnelė. Visa kas atrodė gerokai menkiau, labiau apgliaumiję purvu, labiau susmukę, nei Kivrinai teko matyti istorinių aprašų iliustracijose. Vien tik bažnyčia ir atrodė taip, kaip turėtų atrodyti.

Varpinės bokštas stypsojo atskirai nuo bažnyčios, tarp šventoriaus ir pievos. Varpinė buvo akivaizdžiai naujesnė už pačią bažnyčią su normaniškais, užapvalintais arkiniais langais, suręstą iš pilkšvo akmens. Savo ruožtu varpinės bokštas buvo aukštas ir apvalainas, iš gelsvo, kone auksinio atspalvio akmens.

Pro bažnyčią vingiavo keliukas, ne platesnis už tą, į kurį Kivrina išniro netoli plyšio; apsukęs varpinę, jis vedė kalvos šlaitu aukštyn, į mišką.

Šituo keliu mane ir atgabeno čionai, pagalvojo Kivrina ir patraukė per plyną pievą, bet, vos išlindo iš už svirno užuovėjos, jai tarsi kumščiu smogė vėjas. Apsiaustąjis perkošė taip, tarsi drabužis būtų popierinis, gūsis lyg durklas pervėrė krūtinę. Kivrina kaip įmanydama susisupo į skvernus, delnu prispaudė atlapus prie krūtinės ir pajudėjo pirmyn.

Pietvakarių pusėje vėl ėmė gausti varpas. Kažin, kam jis skambina dabar? — susimąstė Kivrina. Elivysa ir Imeina kažką kalbėjosi apie varpų skambėjimą, bet tuo metu Kivrina dar nesuprato jų kalbos, o kai vakar varpas ėmė gausti vėl, Elivysai tai buvo nė motais, tarsi nė nebūtų jo išgirdusi. Tikriausiai šitas varpų gaudimas bus kažkaip susijęs su Adventu, pagalvojo Kivrina. Ji žinojo, kad varpais skambinama Kūčių vakarą, temstant, o paskui — valandą prieš vidurnaktį. Gali būti, kad Advento metu varpais skambinama ir kokiomis nors kitomis progomis.

Kelias buvo pažliugęs, dumblinas, išduobijęs. Kivrinai pradėjo mausti krūtinę. Smarkiau prispaudusi delną, ji iš paskutiniųjų stengėsi žengti kuo sparčiau. Tolumoje, už dirbamų laukų, ji įžiūrėjo kažkokį judėjimą. Reikia manyti, tai valstiečiai — grįžta išsipjovę Kūčių pliauską ar traukia parsivaryti gyvulių. Tačiau aiškiai ji nieko nebeįžiūrėjo. Jai dingojosi, kad ties horizontu jau sūkuriuoja snaigės. Reikia paskubėti…

Vėjyje plakėsi jos apsiausto skvernai, iš paskos sūkuriuodami vijosi sudžiūvusių lapų verpetai. Nuleidusi galvą karvė iš lėto sliūkino iš pievos, ieškodama užuovėjos tarp trobelių. Tiktai jokios užuovėjos ten negalėjo būti. Trobelės, iš pažiūros — ne aukštesnės už Kivriną, atrodė tarsi surišti ir susmaigstyti į žemę žabų ryšeliai, nuo vėjo jos nėmaž neapsaugojo.

Varpas vis dar skambėjo, vėjas nešė sunkius, lėtus jo dūžius, ir Kivrina netrukus susizgribo sulėtinusi žingsnį, einanti varpo dūžių ritmu. Ne, šitaip nevalia. Jai reikia paskubėti. Bet kurią akimirką gali pradėti snigti. Tačiau vos paspartinus žingsnį, krūtinę pervėrė toks aštrus skausmas, kad ji užsikosėjo. Teko sustoti; kosėdama Kivrina net susirietė dvilinka.

Ne, jai nepavyks, neužteks jėgų. Neištižk, griežtai įsakė ji sau, tu privalai surasti plyšį. Bet aš sergu. Reikia grįžti atgal. Nueik bent iki bažnyčios, galėsi užeiti vidun ir valandžiukę atsipūsti.

Ji vėl žengė pirmyn, valios pastangomis stengdamasi užslopinti kosulį, tačiau bergždžiai. Atrodė, nebegali net įkvėpti. Staiga suprato neįveiksianti netgi tų kelių žingsnių iki bažnyčios, o apie plyšį nėra ko nė kalbėti. Bet tu privalai ten nueiti! — užriko ji pati sau, mėgindama nustelbti varstantį skausmą. Privalai prisiversti nueiti iki galo!

Ji vėl sustojo ir susilenkė, nebeištverdama skausmo. Dar visai neseniai būgštavo, kad jos nepamatytų koks atsitiktinai iš lūšnelės išlindęs valstietis, bet dabar jau troško, kad kas nors pasirodytų, kad padėtų jai nueiti atgal iki dvaro pastato. Tačiau niekas nesirodė. Niekas nesėdi namuose — visi kažkur ten, tame kiaurai košiančiame vėjyje, išėję parsinešti Kūčių pliauskos, parsivaryti gyvulių. Kivrina vėl apžvelgė laukus. Kažkur tolumoje dūlavusios figūrėlės dabar buvo suvisai išnykusios.

Ji kaip tik atsidūrė ties paskutiniąja trobele. Už šios pabirusios kėpsojo tik kelios pašiūrės, kuriose, ji vylėsi, niekas negyveno — niekas ten ir negalėjo gyventi. Tikriausiai tai kažkokie ūkiniai pastatai — tvartai, o gal klėtys, o už jų, žinoma, ne taipjau ir toli, netgi visai čia pat — ir bažnyčia. Jei eisiu lėtai, žingsnelis po žingsnelio, gal man ir pavyks, tarė sau Kivrina ir koja už kojos pajudėjo bažnyčios link. Sulig kiekvienu žingsniu skausmas draskė krūtinę. Kivrina sustojo ir susverdėjo. Ir pagalvojo: nieku gyvu nevalia apalpti. Juk niekas nežino, kur aš.

Ji atsigręžė ir pažvelgė į dvarą. Ne, jai nebepavyks parsigauti net iki menės. Reikia atsisėsti, galvojo ji, tačiau patežusioje keliūtėje nebuvo kur sėsti. Ledi Elivysa slaugo susirgusį kumetį. Ledi Imeina su mergaitėmis, kaip ir visas kaimas, išėję į mišką parsinešti Kūčių pliauskos. Nė viena gyva dvasia nežino, kur aš.

Vėjas vis labiau stiprėjo, šniokšdamas jau nebe paskirais pūkšniais, o vienu stipriu, ryžtingu, laukus šluojančiu srautu. Privalau bent pamėginti sugrįžti atgal į namą, tikino save Kivrina, tačiau nebepajėgė ir to. Net paprasčiausiai stovėti reikėjo pernelyg daug pastangų. Jeigu tik būtų kur atsisėsti, ji tuoj pat ir sėstų pailsėti, tačiau tarp trobelių iki pat tvorų žliugėjo tižus dumblynas. Nėra kas darą — teks užeiti į lūšną.

Trobelę supo išsiklaipiusių pinučių tvora, sukurpta iš žiogrių ir tarp jų supintų žalių šakelių. Aukščio tvorelė buvo gal iki kelių — nebūtų sulaikiusi net katės, jau nekalbant apie karves ar avis, nuo kurių saugoti namus ir buvo skirta. Tiktai vartelių statramsčiai siekė juosmenį, ir Kivrina su dėkingumu į vieną jų atsirėmė.

— Eei! — sušuko ji į vėją. — Ar čia kas nors yra?

Bakūžės duris nuo vartelių skyrė vos pora žingsnių, o sienos jokiu būdu negalėjo slopinti garso. Vėjas, ir tas košė kiaurai. Kivrina matė nemenką skylę sienoje — ten, kur molio su smulkintais šiaudais glaistas sutrupėjo ir nubyrėjo nuo supintų šakų karkaso. Taigi, jei viduje ko nors esama, ją būtinai turėjo išgirsti. Kivrina nukabino vartelius prilaikančią odinę kilpą, įėjo vidun ir pabeldė į žemutes, pliauskomis sutvirtintas duris.

Niekas jai neatsakė, Kivrina ir nelaukė jokio atsako. Ji dar kartą šūktelėjo: „Ar čia kas nors yra?” — jau net nebesivargindama klausytis, kaip vertėjas tai išvertė, ir pabandė atkelti skersai durų įtaisytą medinį užšovą. Tačiau šis buvo pernelyg sunkus. Tada ji pabandė išstumti jį iš prorėžų, išpjautų išsikišusiose sąramose, bet nepajėgė ir to. Lūšnelė buvo tokia sukiužusi, kad, atrodė, gali subyrėti bet kurią akimirką, tačiau Kivrina nevaliojo net atidaryti durų! Teks pasakyti ponui Danvorčiui, kad Viduramžių būstai — ne tokie jau netvirti, kaip atrodo iš pirmo žvilgsnio. Kivrina atsirėmė į duris ir susigriebė už krūtinės.

Už nugaros kažkas sušnarėjo; Kivrina atsigręžė, jau žiodamasi sakyti „Atleiskite, kad įsibroviau į jūsų sodą”. Tai buvo karvė — nerūpestingai ištiesusi kaklą per tvorą, ji naršė nurudusius lapus: beveik nė nereikėjo stengtis, kad juos pasiektų.

Niekur nesidėsi, teks traukti atgal į dvarą. Kivrina atsirėmė į vartelius, kruopščiai vėl juos užsklendė, užkabino kilpą atgal ant baslio, paskui prisilaikė kaulėtos karvės nugaros. Gyvulys kelis žingsnius sekė paskui ją, lyg manytų, kad Kivrina vedasi ją melžti, o paskui nusliūkino atgal į sodelį.

Staiga virstelėjo vienos pašiūrių, kuriose, regis, tikrai niekas negalėtų gyventi, durys, laukan išniro basakojis vaikiščias. Ir staiga sustojo išsigandęs.

Kivrina pasistengė išsitiesti.

— Prašau, — sugergždė ji, tarp žodž’ų sunkiai traukdama į plaučius orą, — ar galėčiau valandėlę pailsėti tavo namuose?

Berniukas dėbsojo į ją buku žvilgsniu, apatinis jo žandikaulis atkrago. Vaikiščias buvo kraupiai liesas, rankos ir kojos — ne storesnės už tvoros žabus.

— Prašau, nubėk ko nors pakviesti. Pasakyk, kad aš sergu.

Vos tai ištarusi, ji susizgribo: juk bėgioti jis gali neką labiau nei ji pati. Berniuko pėdos buvo pamėlynijusios nuo šalčio. Jo burna atrodė išopėjusi, skruostai ir viršutinė lūpa apgargėję sukepusiu krauju, kuris, matyt, buvo pasipylęs iš nosies. Jį kamuoja skorbutas, ne kitaip, dingtelėjo Kivrinai, ir jo būklė dar prastesnė nei mano. Vis dėlto ji pakartojo:

— Nubėk į dvarą, pakviesk ką nors.

Berniukas staiga persižegnojo kaulėta suskirdusia ranka.

— Bighaull emeurdroud ooghattund enblastbardey, — išstenėjo, atatupstas slinkdamas atgal į trobelę.

O Dievulėliau… Kivrina puolė į neviltį. Jis manęs nesupranta, o aš nebeturiu jėgų net mėginti dar ką nors jam aiškinti.

— Prašau, padėk man, — ištarė ji; jai pasirodė, kad šitai berniukas kone suprato. Jis žingtelėjo žingsnį jos link, bet paskui staiga šoko į šalį ir nukumėjo bažnyčios pusėn.

— Palauk! — šūktelėjo Kivrina.

Tačiau vaikiščias pranėrė pro karvę, apibėgo tvorelę ir išnyko už lūšnelės. Kivrina apžvelgė pašiūrę. Netgi šitaip vadinti tą laužą buvo pernelyg skambu. Irštva veikiau priminė šieno kupetą, suramstytą iš pagalių, žole bei šieno gniūžtėmis užkaišytais plyšiais. Duris, iš pažiūros nupučiamas vienu kvėptelėjimu, atstojo savotiškas demblys, sudėtas iš pagaikščių ir suraišiotas pajuodusia virve — berniukas paliko jas atdaras. Kivrina peržengė aukštą slenkstį ir įėjo vidun.

Lūšnelėje buvo tamsu ir taip prirūkę dūmų, kad Kivrina išvis nieko nematė. Dvokas tvyrojo klaikus. Kaip tvarte. Ne, dar baisesnis. Paukščių diendaržio smarvė maišėsi su dūmų, pelėsių, gaižiu žiurkių tvaiku. Kivrina turėjo susiriesti kone dvilinka, kad tilptų įlįsti pro duris. Viduje ji išsitiesė ir galva užkliudė pagalius, atstojančius pašiūrės sijas.

Trobelėje — jei tik tai tikrai buvo trobelė — atsisėsti nebuvo kur. Visa patalpa buvo prigrūsta maišų ir kažkokių padargų, tarsi tai vis dėlto būtų pašiūrė įrankiams susidėti, baldų nesimatė išvis jokių, išskyrus klibantį stalą su nelygiomis, iš vidurio į visas puses išsiskėtusiomis kojomis. Tačiau ant stalo stovėjo medinis dubuo, gulėjo duonos žiauberė, o lūšnos centre, vieninteliame neapkrautame plotelyje, negiliame įdubime virpčiojo ugnelė.

Matyt, nuo to menko lauželio viduje ir buvo prirūkę šitiek dūmų, nors lubose virš ugniavietės ir buvo palikta anga jiems išeiti.

Laužas buvo visai mažytis, smilko vos keli pagaikščiai, tačiau skersvėjis, traukiantis pro prastai užkaišiotus plyšius sienose bei lubose, gainiojo dūmus po visas pakampes, užgrūstoje trobelėje sūkuriavo ir vėjas, regis, pučiantis iš visų pusių vienu metu. Kivrina sukosėjo, kas buvo nedovanotina klaida. Jai pasirodė, kad nuo kiekvieno spazmo visa kas krūtinėje trupa į šipulius.

Sukandusi dantis, iš paskutiniųjų tramdydama kosulį, Kivrina sudribo ant maišo su svogūnais, prisilaikydama į jį atremto kastuvo, o paskui — ir tokios iš pažiūros trapios sienos. Vos atsisėdusi, ji kaipmat pasijuto geriau, nors šaltis spaudė toks, kad ji matė iš burnos iškvepiamą garą. Kažin, kokie kvapai tvyro čia vasarą? — dingtelėjo mintis. Kivrina tvirčiau susisupo į apsiaustą, skvernais tarsi antklode užklodama kelius.

Kojas tvilkė pažemiu traukiantis žvarbus skersvėjis. Kivrina apsikamšė apsiaustu ir pėdas. Paskui pasiekė ilgakotes žirkles medžių šakoms genėti ir pažarstė jomis ugnelę. Liepsnos plykstelėjo kiek skaisčiau, blausiai nutvieksdamos trobelę — mirguliuojančioje prietemoje ši tik dar labiau priminė rakandų pašiūrę. Viename jos krašte buvo prilipdytas žemas priestatas — galbūt tvartui, nes nuo likusios lūšnos erdvės jį skyrė tvorelė, netgi dar žemesnė, nei juosiančioji visą gūžtą. Šviesos nepakako, kad Kivrina įžiūrėtų, kas yra priestato kertėje, tačiau iš ten sklido krebždėjimas.

Galbūt ten bruzdėjo kiaulė, nors tokiu metu valstiečiai kiaules lyg ir turėtų būti paskerdę. O gal melžiama ožka? Kivrina dar kartą pabaksnojo lauželį, kad šiek tiek daugiau šviesos kristų ir į atskirtąją kertę.

Krebždėjimas sklido iš šiapus varganos užtvaros — iš didelio, užapvalintu stogu narvo. Narvas šitame murkšliname kampe kažkaip graudžiai netiko — glotnūs, išlenkti metaliniai strypai, kruopščiai pagamintos durelės, prašmatni sklendė. O narve tupėjo žiurkė, jos akyse blykčiojo Kivrinos pakurstytos ugnies atšvaitai.

Gyvūnas tupėjo ant užpakalinių letenėlių ir žiūrėjo į Kivriną, o priekinėmis, stulbinančiai panašiomis į žmogaus rankas, laikė gabalėlį sūrio — šis ir įviliojo žiurkę į nelaisvę. Ant narvo grindų voliojosi ir daugiau sudžiūvusio, veikiausiai ir supelijusio sūrio trupinėlių. Čia maisto daugiau nei rastum visoje trobelėje, pagalvojo Kivrina; ji nekrustelėdama sėdėjo ant suzmekusio svogūnų maišo. Nė manyt nepamanytum, jog čia esama ko nors, ką vertėtų saugoti nuo žiurkių.

Savaime aišku, žiurkių Kivrinai jau teko matyti — sąmonės vystymosi istorijos paskaitose, o taip pat ir tada, kai pirmame kurse buvo tikrinama dėl fobijų. Bet ne tokių. Šitokių žiurkių, bent jau Anglijoje, niekas neregėjo jau penkiasdešimt metų. Reikia pripažinti, žiurkė buvo labai daili, žvilgančiu juodu kailiuku, ne ką didesnė už baltąsias laboratorines žiurkes — ir tolį gražu ne tokia stambi kaip ta riebi ruda žiurkė, pakišta Kivrinai per bandymus.

Ši atrodė netgi kur kas švaresnė už rudąją žiurkę. Anoji ir buvo tokia, kokią reikėtų įsivaizduoti kanalizacijos bei nutekamųjų vamzdžių gyventoją, iš kur neabejotinai ir buvo atkeliavusi — murzinu, sudulkėjusiu, pilkšvai rudu kailiu, ilga, šlykščiai plika uodega. Tik pradėjusi studijuoti Viduramžius, Kivrina niekaip nevaliojo suprasti, kaip to meto žmonės pakenčia tuos kokčius padarus savo svirnuose, jau nekalbant apie namus. Jai kėlė pasibjaurėjimą vien mintis apie tą padarą, bruzdantį sienoje prie pat jos lovos. Tačiau ši žiurkė narvelyje atrodė tikrai visai švari — švytinčiomis juodomis akutėmis, blizgančiu juodu kailiuku. Ji buvo neabejotinai švaresnė už Maisrę, galbūt ir protingesnė. Atrodė visiškai nekenksminga.

Tarsi pagrįsdama šią mintį, žiurkė krimstelėjo dar vieną mažulytį sūrio trupinėlį.

— Vis dėlto tu toli gražu nesi nekenksminga, — pasakė jai Kivrina. — Tu — tikra Viduramžių rykštė.

Žiurkė išmetė iš letenėlių sūrį ir krustelėjo per žingsnelį pirmyn, jos ūsai trūkčiojo. Rausvomis priekinėmis letenėlėmis ji įsikibo narvo virbų ir tarsi maldaudama sužiuro pro juos.

— Pati žinai, aš negaliu tavęs išleisti, — pasakė Kivrina; žiurkės ausys krustelėjo, tarsi gyvūnas būtų ją supratęs. — Tu ėdi brangius grūdus, tu užterši maistą, tu drauge su blusomis pemeši užkratą, o dar po dvidešimt aštuonerių metų, drauge su savo gentainiais, išnaikinsi pusę Europos gyventojų. Ledi Imeinai derėtų nuogąstauti dėl tavęs ir taviškių, o ne sukti galvą dėl prancūzų šnipų ar nemokytų kunigų. — Žiurkė žiūrėjo tiesiai į ją. — Žinai, mielai išleisčiau tave į laisvę, bet negaliu. Juodoji Mirtis ir šiaip jau buvo pakankamai šiurpi. Ji nušlavė pusę Europos. Ką gali žinoti, jeigu tave išleisčiau, galbūt dėl tavo palikuonių kaltės viskas būtų dar šiurpiau?

Žiurkė paleido grotų virbus ir ėmė blaškytis po narvą, vis atsitrenkdama į sienas, be paliovos beprasmiškai sukdama ratus.

— Jeigu tik galėčiau, tikrai tave išleisčiau, — kalbėjo Kivrina. Lauželis baigė visiškai užgesti. Kivrina dar kartą pamaišė ugniavietę, bet ten jau buvo likę vien pelenai. Vildamasi, kad berniukas bus ką nors pakvietęs, Kivrina paliko duris atviras, bet dabar šios pokštelėjusios užsitrenkė, panardindamos ją į visišką tamsą.

Jie juk net nenumanys, kur manęs ieškoti, pagalvojo Kivrina, nors ir žinojo, kad kol kas niekas jos ir neieško. Visi juk mano, kad ji ramiai miega savo lovoje viršutiniame kambaryje. Ledi Imeina net neužsuks patikrinti, kaip ji laikosi — ateis tik tada, kai bus vakarienės metas. Taigi, geriausiu atveju ieškoti jos pradės tik po mišparų, o tada jau bus sutemę.

Lūšnelėje įsiviešpatavo tyla. Vėjas tikriausiai nurimo. Ir žiurkės nebebuvo girdėti. Tik kartą lauželyje sušnypštė žalia šakelė, pažerdama ant aslos spiečių žiežirbų.

Niekas nežino, kur aš, pagalvojo Kivrina ir prispaudė delną prie krūtinės, tarsi kas būtų persmeigęs ją durklu. Niekas nežino, kur aš. Niekas, netgi ponas Danvortis.

Ne, tai, žinoma, netiesa. Ledi Elivysa gali būti jau grįžusi, galbūt užlipo pas ją su dar viena dvokiojo gyduolių tepalo porcija. O gal parsirado Maisrė — juk ledi Imeina galėjo parsiųsti ją namo. O gal vaikiščias vis dėlto nubėgo pakviesti žmonių iš laukų — jie gali prisistatyti bet kurią minutę, nesvarbu, kad durys uždarytos. Netgi tuo atveju, jei iki pat mišparų niekas nesusizgribs, kad ji pradingo, vietiniai juk turi deglų bei žibintų, o ir to ligoto berniuko tėvai grįš iš laukų gamintis vakarienės — ir, žinoma, aptiks ją, tada nubėgs pakviesti ko nors iš dvaro. Kad ir kas nutiktų, tikino save Kivrina, tu juk nelikai visiškai viena; tik tuo ir liko guostis.

Kadangi iš tikrųjų ji kaip tik ir liko visai viena. Dar bandė drąsintis įtikinėdama save, kad yra ne visai taip, kad kokie nors rodmenys tinklo valdymo ekranuose būtinai turėjo pakišti mintį Gilkraistui bei Montojai, jog kažkas nukreivojo į šoną nuo numatyto plano, kad ponas Danvortis privertė Badrį šimtus kartų viską patikrinti ir pertikrinti, kad jie visi drauge kažkaip sugebėjo išsiaiškinti, kas nutiko, ir dabar laiko tinklą atvirą. Tačiau šitaip, savaime aišku, nebuvo. Visi jie net nenutuokia, kur ji — lygiai taip pat, kaip ir Agnesė ar Elivysa. Jie neabejoja, kad ji sėkmingai įsikūrė Skendgeite, tiksliai žino, kur yra plyšys, ir dabar tyrinėja Viduramžius, o jos mažyčiame prietaisėlyje kaupiasi vis daugiau medžiagos apie keistus senovinius papročius bei javų sėjomainą. Kad jai kažkas nutiko, jie susigaudys tik tada, kai po dviejų savaičių atidarys tinklą.

— O tada jau bus sutemę, — ištarė Kivrina balsu.

Ji sėdėjo nejudėdama, nenuleisdama akių nuo lauželio. Šis jau beveik visiškai išblėso, o aplinkui nesimatė nė menkiausio pagaikščio, kuriuo būtų galima pakurstyti ugnį. Kivrina nejučia susimąstė: galbūt tasai berniukas buvo paliktas namuose parinkti žagarų? O kuo jie šiąnakt pasikūrens išvėsusį būstą?

Ji visiškai viena, laužas baigia užgesti, ir niekas nežino, kur ji, niekas, išskyrus žiurkę, kuriai lemta išgalabyti pusę Europos. Kivrina atsistojo, vėl trinktelėdama pakaušiu į lubas, pastūmė lūšnos duris ir išėjo laukan.

Laukuose ir dabar nebuvo matyti nė gyvos dvasios. Vėjas nutyko, Kivrina labai aiškiai girdėjo iš pietvakarių atsklindantį varpo gausmą. Palšas dangus jau žarstė pirmąsias retas sniegules. Kalvelė, ant kurios rymojo bažnyčia, buvojau visa užklota plonyte sniego drobule. Kivrina patraukė bažnyčios link.

Suskambo dar vienas varpas, šis — labiau į pietus ir gerokai arčiau; aukštesnis, labiau metalinis skambesys bylojo, kad šitas varpas — mažesnis. Kartą pradėjęs, jis vis gaudė ir gaudė, šiek tiek atsilikdamas nuo pirmojo, tad skambėjo tarsi jo aidas.

— Kivrina! Ledi Kivrina! — staiga suskardėjo Agnesės balselis.

— Kur tu buvai? — Ji tekina atskuodė prie Kivrinos, apskritas jos veidukas buvo įraudęs nuo bėgimo ar šalčio. O gal nuo jaudulio.

— Mes visur tavęs ieškojome! — Ji apsisuko ir puolė atgal, visa gerkle šaukdama: — Aš ją suradau! Aš ją suradau!

— Visai ne tu, — atsiliepė Rozemunda. — Mes visos ją pastebėjome.

Ji atskubėjo artyn, aplenkusi ledi Imeiną ir Maisrę, kuriai ant pečių plazdėjo nubrizgęs apsiaustas. Maisrės ausys žioravo sodriu raudoniu. Tarnaitė atrodė paniurusi — galbūt tai reiškė, kad ją apkaltino dėl Kivrinos dingimo, o gal ji laukė tokių kaltinimų, o gal jai paprasčiausiai buvo šalta. Ledi Imeina kunkuliavo įsiūčiu.

— O jūs nesupratote, kad tai tikrai Kivrina! — šūkavo Agnesė, vėl atkuduliuodama pas Kivriną. — Pačios sakėte, kad abejojate, ar tai tikrai Kivrina! Ją suradau aš!

Rozemunda nebekreipė į ją dėmesio. Ji įsikibo Kivrinai į parankę.

— Kas atsitiko? Kodėl išlipai iš lovos? — sunerimusi ėmė kamantinėti. — Gavynas nuėjo su tavim pasikalbėti ir pamatė, kad tu dingusi.

Gavynas atėjo pas mane pasikalbėti, kliuvinėdama praplaukė blausi mintis. Gavynas, galintis nurodyti tikslią vietą, kur yra plyšys, atėjo pasikalbėti, bet manęs nerado.

— Taip, jis buvo nuėjęs pas tave pasakyti, kad neaptiko jokio užpuolikų pėdsako ir kad…

Prisiartino ir ledi Imeina.

— Tai kurgi tave išnešė? — pasiteiravo ji — nuskambėjo kaip kaltinimas.

— Neberadau kelio atgal, — pratarė Kivrina, karštligiškai stengdamasi sugalvoti kokią nors priežastį paaiškinti, kodėl klajojo po kaimelį.

— Ėjai su kuo nors susitikti? — paklausė ledi Imeina, ir šįsyk tai jau tikrai buvo kaltinimas.

— Kaip ji galėjo eiti su kuo nors susitikti? — įsiterpė Rozemunda. — Juk ji nieko čia nepažįsta ir nieko neprisimena apie savo praeitį.

— Ėjau į tą vietą, kur mane surado, — pasakė Kivrina, labai stengdamasi visu svoriu neužgriūti ant Rozemundos. — Maniau, pamatysiu savo daiktus ir galbūt tai…

— …padės tau prisiminti, — už ją sakinį užbaigė Rozemunda. — Bet…

— Tam tau visiškai nereikėjo rizikuoti sveikata, — pareiškė ledi Imeina. — Gavynas šiandien pargabeno visus tavo daiktus.

— Viską? — net aiktelėjo Kivrina.

— Taip, — patvirtino Rozemunda. — Vežimą ir visas dėžes.

Antrasis varpas nutilo, bet vieniši pirmojo dūžiai vis dar aidėjo ore — ritmingi, lėti, neabejotinai bylojantys apie laidotuves. Varpas gaudė tarytum skelbdamas pačios vilties laidotuves. Gavynas visus daiktus pargabeno į dvarą.

— Nedera versti ledi Kateriną stovėti ir kalbėti šitokiame šaltyje, — pareiškė Rozemunda — kalbėjo visai kaip motina. — Ji visai neseniai sirgo. Reikia kuo skubiau parvesti ją vidun, juk gali persišaldyti.

Šalčio porciją aš jau gavau, pagalvojo Kivrina. Gavynas visus daiktus pargabeno į dvarą, nebeliko nieko, kas ženklintų plyšio vietą. Netgi vežimą.

— Tu dėl to kalta, Maisre, — pareiškė ledi Imeina, stumtelėdama šią, kad prilaikytų Kivriną iš kitos pusės. — Nevalia buvo palikti jos vienos.

Kivrina net atšlijo nuo murzinos Maisrės.

— Ar galėsi eiti? — paklausė Rozemunda, jau gerokai sulinkusi nuo Kivrinos svorio. — Gal reikėtų atsivesti kumelę?

— Ne, — atsakė Kivrina. Kažkodėl jai kėlė siaubą mintis apie tai, kad ją, kaip kokią belaisvę, parsigabentų atgal raitą ant varpeliais tilindžiuojančio arklio. — Ne, — pakartojo ji. — Aš galiu eiti.

Sverdėdama ji sunkiai rėmėsi į Rozemundos ranką, taip pat ir į nevalą Maisrę, ėjo lėtai, koja už kojos, bet kelią įveikė. Praėjo lūšneles, prievaizdo būstą, aptvarą su įvykiais susidomėjusiomis kiaulėmis ir pagaliau įžengė į kiemą. Priešais svirną ant grindinio akmenų voliojosi stambus uosio kelmas, snaigės tūpė ant gumburiuotų jo šaknų.

— Šitaip elgdamasi ji būtinai prisišauks mirtį, — bambtelėjo ledi Imeina ir mostelėjo Maisrei atidaryti sunkias medines duris. — Dabar jau tikrai reikia laukti atkryčio.

Snigo vis tirščiau. Maisrė atidarė duris. Jos buvo užsklendžiamos tokia pat sklende, kaip ir mažytės žiurkės narvo durelės. Reikėjo ją paleisti, pagalvojo Kivima, ir bala nematė, kad žiurkės — šių laikų rykštė. Tikrai reikėjo ją paleisti.

Ledi Imeina mostelėjo Maisrei, ir ši grįžusi vėl įsitvėrė Kivrinai į parankę.

— Ne, — tarstelėjo Kivrina, nusipurtydama ir Maisrės, ir Rozemundos rankas; tada viena, niekieno nepadedama, žengė pro duris į viduje susitelkusią tamsą.

„DOMESDAY BOOK”, IŠŠIFRUOTA STENOGRAMA

(005982 — 013198)

1320 gruodžio aštuonioliktoji (pagal senąjį kalendorių). Man regis, būsiu susigavusi plaučių uždegimą. Bandžiau eiti ieškoti plyšio, bet žygis buvo visiškai nesėkmingas; dar nebuvau galutinai pasveikusi, ir štai — atkrytis ar kurį galą. Kaskart, vos įkvėpus, kažkur po šonkauliais perveria skausmas, o kai kosėju — o kosėju be paliovos — jausmas toks, lyg mano kūne visa kas trupėtų į gabalėlius. Kiek ankstėliau pabandžiau atsisėsti, ir tą pat akimirką permirkau prakaitu, man rodos, vėl kyla ir temperatūra. Puikiai prisimenu, kaip daktarė Arens aiškino, jog visi šie simptomai byloja apie plaučių uždegimą.

Ledi Elivysa vis dar negrįžo. Ledi Imeina uždėjo man ant krūtinės klaikiai dvokiantį karštą kompresą, o paskui nusiuntė tarnaitę pakviesti prievaizdo žmonos. Maniau, norėjo šią „išbarti” už tai, kad savavališkai įsikūrė dvare, bet, kai prievaizdo žmona atėjo su šešių mėnesių kūdikiu glėbyje, Imeina pasakė jai: „Nuo tos žaizdos jai įsimetė karštinė į plaučius”. Prievaizdo žmona apžiūrėjo mano smilkinį ir išėjo, bet netrukus grįžo — jau be kūdikio, užtat su dubenėliu, kupinu kartėsiu trenkiančios arbatos. Tikriausiai tai buvo karklo žievės ar ko panašaus nuoviras, nes netrukus mano temperatūra krito, o ir po šonkauliais jau nebedaigsto taip smarkiai.

Prievaizdo žmona — nedidukė, smulkučiukė, aštrių bruožų veidu, pelenų pilkumo plaukais. Manau, ledi Imeina labai ir neklysta tvirtindama, kad toji moteriškė traukia prievaizdą „į nuodėmę”. Atėjo ji vilkėdama kailiu pamuštą suknelę su tokiomis ilgomis rankovėmis, kad šios beveik šlavė žemę, jos kūdikis suvystytas į dailiai nuaustą vilnonę antklodėlę, o kalba ji su keistu akcentu, veldama žodžius — mano manymu, pamėgdžiodama ledi Imeinos kalbėseną.

„Embriono stadijos viduriniosios klasės”, kaip pasakytų ponas Latimeras, atstovė — iš tų nouveau riche, laukiančių savo progos — ši pasitaikys po trisdešimties metų, kai smogusi Juodoji Mirtis nušluos gerą trečdalį aristokratijos.

— Ar tai toji ponia, kurią suradote girioje? — paklausė ji ledi Imeinos vos įžengusi vidun, jos elgsena net nedvelkė kokiu nors „apsimestiniu kuklumu”. Prievaizdo žmona nusišypsojo ledi Imeinai taip, tarsi jos būtų senos bičiulės, ir priėjo prie lovos.

— Taip, — atsakė ledi Imeina — kažkaip sugebėjo į tą vienskiemenį žodelį sudėti visą nekantrą, antipatiją ir pasibjaurėjimą.

Tačiau prievaizdo žmonai tai nė motais. Ji priėjo prie lovos ir tuoj pat žingtelėjo atatupsta — pirmasis asmuo čia, vienaip ar kitaip išsidavęs, jog mano, kad mano liga gali būti užkrečiama.

— Ar jai — …kažkokia?.. — karštinė?

Vertėjas nesusidorojo su tuo žodžiu, aš pati irgi dorai jo neišgirdau dėl keisto moters akcento. Fluroninė? Florencinė?

— Jai sužeistą galva, — aštriai atrėžė Imeina. — Nuo žaizdos ir įsimetė karštis į plaučius.

Prievaizdo žmona linktelėjo.

— Tėvas Rošas mums papasakojo, kaip juodu su Gavynu surado ją miške.

Imeina net suakmenėjo, išgirdusi šitaip familiariai minint Gavyno vardą; šįsyk prievaizdo žmona jau atkreipė dėmesį į jos reakciją ir išskubėjo virinti karklo žievės. Išeidama antrąjį kartą, ji net teikėsi tūptelėti.

Po to, kai išėjo Imeina, prie manęs budėti sėdo Rozemunda — ko gero, mergaitei liepta sergėti, kad aš vėl nepabėgčiau. Paklausiau jos, ar tikrai tėvas Rošas buvo drauge su Gavynu, kai šis mane surado.

— Ne, — atsakė ji. — Gabendamas tave čionai, Gavynas sutiko tėvą Rošą pakeliui ir paliko tave jam, o pats leidosi ieškoti užpuolikų, bet taip nieko ir nerado, paskui juodu su tėvu Rošu parnešė tave čionai. Dėl nieko nesijaudink. Gavynas partempė visus tavo daiktus į dvarą.

Aš visiškai neprisimenu, kad naktiniame žygyje būtų dalyvavęs ir tėvas Rošas, prisimenu tik kunigą prie ligonio patalo, bet jeigu viskas tikrai taip ir buvo, jeigu Gavynas sutiko jį netoli nuo plyšio, tuomet galbūt ir tėvas Rošas žino, kur ta vieta.

(Pauzė)

Vis galvoju apie ledi Imeinos žodžius. „Nuo žaizdos galvoje jai įsimetė karštis į plaučius”, — štai ką ji pasakė. Tikriausiai niekas čia nesupranta, kad aš sergu. Mažos mergaitės be jokių kliūčių gali šmirinėti po ligonės kambarį, ir niekam tai nė motais, niekas, išskyrus prievaizdo žmoną, neatrodo nėmaž išsigandęs, bet ir ši, kai tik ledi Imeina pasakė, kad man — „karštis plaučiuose nuo žaizdos”, be menkiausios dvejonės prisiartino prie lovos.

Vis dėlto nekelia abejonių, kad iš pat pradžių ji sunerimo, jog mano liga gali būti užkrečiama, o kai paklausiau Rozemundos, kodėl ji neišėjo su motina aplankyti pasiligojusio kumečio, ji atsakė taip, tarsi tai būtų savaime suprantama:

— Mama neleido man eiti. Kumetis juk serga.

Taigi, nemanau, kad jie nutuoktų, jog man įsimetė liga. Mano kūne neišryškėjo jokių akivaizdžių žymių, jokių rauplių ar bėrimo, tad vietiniai dėl mano karštinės ir kliedėjimo apkaltino sužalojimus. Į žaizdas patenkanti infekcija anaiptol nebuvo retas reiškinys, dažnai pasitaikydavo ir kraujo užkrėtimo atvejų. Taigi, nebuvo jokios priežasties neprileisti mergaičių prie sužalotosios.

Beje, niekas nuo manęs ir neužsikrėtė. Praėjo jau penkios dienos, o jeigu mano ligą sukėlė virusas, jo inkubacinis periodas turėtų būti nuo dvylikos iki keturiasdešimt aštuonių valandų, ne daugiau. Daktarė Arens sakė man, kad kaip tik tuo metu liga ir būna labiausiai užkrečiama — anksčiau, nei pačiam ligoniui pasireiškia pirmieji simptomai, vadinasi, tuo metu, kai mergaitės pradėjo lankytis prie mano patalo, aš jų galbūt nė nebegalėjau užkrėsti. Gali būti ir taip, kad šia infekcija vietiniai jau persirgę ir įgiję imunitetą. Prievaizdo žmona klausė, ar tik man ne… Flantinė? Florencinė?.. karštinė, o ponas Gilkraistas tvirtino, esą 1320-aisiais būta gripo protrūkio. Galbūt kaip tik tas gripas pakirto ir mane.

Dabar pavakarys. Rozemunda sėdi krėsle prie lango ir tamsiai raudonais vilnoniais siūlais siuvinėja drobės atraižą, greta manęs susirangęs miega Juočkis. O aš vis galvoju, kaip labai jūs buvote teisus, pone Danvorti. Atkeliavau čionai absoliučiai nepasiruošusi, viskas — absoliučiai ne taip, kaip įsivaizdavau būsiant. Tačiau sakydamas, kad niekas čia neprimena pasakos, jūs suklydote.

Kad ir kur mesčiau akį, visur žvilgsnis kliūva už reginių iš pasakų: Agnesės raudona kepuraitė ir gobtuvas, žiurkė narvelyje, dubenys su koše, kaimo lūšnelės, suręstos iš pagaikščių bei šiaudų — bet kuris vilkas išverstų tokią, vos mostelėjęs uodega.

Varpinės bokštas — visai toks pat, kokiame andai įkalinta Rapunzelė, o Rozemunda, palinkusi prie siuvinio — tamsiais plaukais ir įraudusiais skruostais, apsigobusi balta kepuraite — kaip iš akies traukta Snieguolė.

(Pauzė)

Tikriausiai man vėl kyla temperatūra. Užuodžiu kambaryje tvyrančius dūmus. Ledi Imeina meldžiasi atsiklaupusi prie lovos, jos rankose — Valandų Knyga. Rozemunda man sakė, kad jos vėl išsikvietė prievaizdo žmoną. Ledi Imeina siaubingai ją niekina. Matyt, aš rimtai sergu, jei jau ledi Imeina liepė ją pakviesti. Kažin, ar pakvies ir kunigą? Jei taip, būtinai reikės paklausti jo, ar jis žino, kur Gavynas mane surado. Čia taip karšta. Štai šitai jau visai neprimena pasakos. Kunigas čia paprastai kviečiamas tik mirštančiajam, o tikimybių teorija tvirtina, kad keturioliktame amžiuje mirtingumas nuo plaučių uždegimo siekė septyniasdešimt du procentus. Tikiuosi, kunigas greitai ateis, pasakys man, kur yra plyšys, ir palaikys už rankos.

13

Kol Merė kamantinėjo Koliną, kaip šiam pavyko prasmukti pro karantino perimetro apsaugą, į ligoninę buvo atgabenti dar du ūmios infekcijos pakirsti asmenys, abu — studentai.

— Buvo visiškai lengva, — pasipiktinęs pareiškė Kolinas. — Jie ten labiau tyko tų, kurie stengiasi išsiveržti lauk, negu bandančiųjų prasmukti į teritoriją. Jis kaip tik žiojosi pasakoti smulkmenų, kai atėjusi registratorė pranešė apie naujus ligonius.

Merė nusitempė Danvortį į nukentėjusių nuo nelaimingų atsitikimų skyrių, vildamasi, kad jam galbūt pavyks atpažinti susirgusius.

— O tu liksi čia, — paliepė ji Kolinui. — Vienai nakčiai jau privirei pakankamai košės.

Danvortis neatpažino nė vieno iš susirgusių studentų, bet tai ir neturėjo reikšmės. Abu turėjo sąmonę ir buvo pakankamai aiškaus proto, kad galėtų duoti parodymus, taigi, kai atėjo Danvortis su Mere, jie budinčiam gydytojui jau vardijo žmones, su kuriais buvo susidūrę. Danvortis įdėmiai pažvelgė į vieną, paskui

— į kitą ir papurtė galvą.

— Ką gali žinoti, galbūt jie buvo toje apsipirkinėtojų minioje Didžiojoje gatvėje, — pratarė.

— Ma jį bala, — atsakė Merė. — Manding, tu gali traukti namo.

— Verčiau palauksiu, kol ateis metas duoti kraujo tyrimams.

— Na jau, juk kraujo reikės duoti tik… — Ji pažvelgė į laikrodį ir užsikirto. — Dievulėliau! Jau po šešių.

— Užlipsiu viršun pažiūrėti, kaip laikosi Badris, — atsakė Danvortis. — Paskui pasėdėsiu laukiamajame.

Badris miegojo, ir slaugė perspėjo:

— Jumis dėta, aš jo nežadinčiau.

— Jokiu būdu, — užtikrino Danvortis ir patraukė atgal į laukiamąjį.

Kolinas sukryžiavęs kojas sėdėjo ant grindų vidur kambario ir įnirtingai rausėsi krepšyje.

— O kur tetulė Merė? — pasiteiravo. — Ji mažumėlę pašėlo dėl to, kad aš vis tik atsikrapščiau čionai, ar ne?

— Ji tikėjosi, kad su saugiai grįžai į Londoną, — paaiškino Danvortis. — Tavo mama jai pasakė, kad traukinį, kuriuo važiavai, sulaikė Bartone.

— Taip ir buvo. Visus išlaipino ir susodino į kitą traukinį, grįžtantį į Londoną.

— Ir tu pasimetei sumaištyje?

— Nieko panašaus. Išgirdau, kad žmonės kuždasi apie karantiną, tipo, užpuolė kažkokia baisi liga ir dabar visi išmirs, ir…

— Jis nutilo ir vėl kibo raustis krepšyje. Ėmė traukti laukan daiktus, o po to grūsti atgal: kaugė vaizdo kasečių, kišeninė kamera, pora numintų, purvinų sportbačių… Vaikigalio kraujo ryšys su Mere matėsi plika akimi. — O man visiškai nesinorėjo įklimpti su Eriku ir pražioplinti visą smagumą.

— Eriku?

— Tai mano mamos sugyventinis. — Jis išsitraukė didelį luistą raudonos kramtomosios gumos, nukrapštė kelis gabalėlius ir susigrūdo į burną. Skruoste kaipmat iššoko didžiulis guzas. — Jis — tikras kraupas, kito tokio nekrozės pasaulyje nerasi, — paaiškino Kolinas, gromuliuodamas burnoje gumą. — Jis turi butą Kente, o ten absoliučiai nėra ko nusitverti.

— Vadinasi, išlipai iš traukinio Bartone. O ką darei paskui? Pėdinai iki Oksfordo pėstute?

Kolinas išsitraukė gumą iš burnos. Ji buvojau nebe raudona, o dėmėta — nei melsva, nei žalsva. Kolinas atidžiai apžiūrėjo gumulą iš visų pusių ir susigrūdo atgal į bumą.

— Ką jūs, žinoma, ne. Nuo Bartono iki Oksfordo — geras kelio galas. Atvažiavau taksi.

— Taip, žinoma, — atsiduso Danvortis.

— Pritryniau taksistui, kad mokyklos laikraščiui ruošiu reportažą apie karantiną ir noriu nufilmuoti blokados postus. Suprantate, turėjau kamerą, tad neatrodė, kad visai pučiu miglą. — Iškėlęs jis parodė kamerą, paskui sugrūdo ją atgal į krepšį ir kibo raustis dar kažko.

— Ir jis tavimi patikėjo?

— Tai jau turbūt. Tiesa, paklausė, kokią mokyklą lankau, bet aš, didžiai įsižeidęs, atrėžiau: „Argi ne savaime aišku?”. Tada jis paminėjo Sent Edvardą, o aš atsakiau: „Na žinoma”. Taigi, reikia manyti, patikėjo. Šiaip ar taip, juk atvežė mane iki pat perimetro, ar ne?

O aš dar kraustausi iš galvos nerimaudamas, ką darys Kivrina, jeigu greitai nepasipainios koks nors draugiškai nusiteikęs pakeleivis, tarė sau Danvortis.

— O ką darei paskui? Bandei pakišti tą pačią istoriją ir policijai?

Kolinas išsitraukė žalios vilnos megztinį, susuko į gniutulą, užrioglino tiesiog ant atidalyto krepšio.

— Na ne. Pats supratau, kad istorija labai jau skylėta. Na, pagalvokite — o ką čia filmuoti? Juk ne gaisras ar kas panašaus. Taigi, ramiai nupėdinau prie apsauginio, tarsi ketindamas paklausti ko nors apie karantiną, o paskutinę akimirką pranėriau po barjeru ir pasipusčiau padus.

— Nejaugi jie tavęs nesivijo.

— O kaipgi, vijosi. Bet tik per porą kvartalų. Juk jie stengiasi nieko iš ten neišleisti — bet ne neįleisti. Tada galiuką pėdinau, kol aptikau pirmą telefono būdelę.

Reikia manyti, lietus visą tą laiką kliokė kaip iš trukusio vamzdžio, tačiau Kolinas nematė reikalo apie tai užsiminti. O sudedamo skėčio tarp visų daiktų, kuriuos jis išrausė iš krepšio, nebuvo.

— Užvis sunkiausia buvo surasti tetulę Merę, — pareiškė jis. Tada išsitiesė ant grindų, galvą pasidėjęs ant krepšio. — Nuėjau įjos butą, bet ten nieko neradau. Pamaniau, gal ji vis dar blaškosi po metro stotį, ieškodama manęs, bet stotis jau buvo uždaryta.

— Jis atsisėdo, pasitaisė po galva megztinį, vėl atsigulė. — Tada ir dingtelėjo: juk ji — gydytoja. Taigi, turėtų būti Universiteto ligoninėje.

Jis vėl atsisėdo, pamaigė krepšį, kad būtų patogiau galvai, vėl išsitiesė ir užsimerkė. Danvortis atsilošė nepatogiame krėsle ir čia pat susizgribo, kad pavydi jauniems. Kolinas tikriausiai jau snūduriavo, nėmaž neišsigandęs ir nesutrikęs po visų nuotykių. Vidury nakties jis sukorė visą kelią iki Oksfordo — pėsčias, o gal pasigavo kokį kitą taksi, o gal, kas jį žino, išsitraukė iš krepšio sudedamą dviratį — ir vienas pats atkako čionai, nepaisydamas žvarbaus žiemiško lietaus. Ir ką tu jam — vyrutis nėmaž nesuglumęs.

Kivrinai viskas tikrai klostosi kuo puikiausiai. Jei kaimo ir nebuvo ten, kur turėjo būti, ji žingsniavo tol, kol surado jį, o gal pasigavo taksi. O gal atsigulė kur nors nusnausti, pasidėjusi galvą ant sulankstyto apsiausto, ir ramiai užmigo kietu, netrikdomu jaunystės miegu.

Vidun įgriuvo Merė.

— Abu vakar vakare buvo šokiuose Hedingtone, — prapliupo ji, bet, išvydusi Koliną, tuoj pat pritildė balsą.

— Badris irgi ten buvo, — taip pat pakuždomis atsiliepė Danvortis.

— Žinau. Viena susirgusių studenčių netgi šoko su juo. Jie ten išbuvo nuo devynių iki antros nakties, vadinasi, praėjo dvidešimt penkios — trisdešimt valandų. Puikiausiai sutelpa į keturiasdešimt aštuonių valandų inkubacinį periodą — jei tarsime, kad juos tikrai užkrėtė Badris.

— O tu manai, kad vis dėlto galbūt ne jis?

— Manau, kur kas labiau tikėtina, kad juos visus tris užkrėtė koks nors kitas asmuo — galbūt kas nors, su kuo Badris buvo susitikęs pavakariais, o kiti — vėliau.

— Nešiotojas?

Merė papurtė galvą.

— Žmonės paprastai niekad nebūna miksoviruso ndliotojais, nesusirgdami ir patys, tačiau tasai jis arba ji, kuris paskleidė virusą, galėjo persirgti labai lengva forma arba išvis nekreipti dėmesio į ligos simptomus.

Danvortis prisiminė, kaip Badris susmuko ant valdymo pulto, ir smarkiai suabejojo, ar įmanoma nekreipti dėmesio į šitokius ligos simptomus.

— O jeigu, — tęsė Merė, — tasai asmuo prieš keturias dienas lankėsi Pietų Karolinoje…

— …štai tau ir tiesioginis ryšys su amerikietiškuoju virusu.

— O tu galėsi liautis nerimavęs dėl Kivrinos. Šokiuose Hedingtone ji tikrai nebuvo, — pareiškė Merė. — Žinoma, ryšys su užkrato šaltiniu per kelias jungiamąsias grandis — dar labiau tikėtinas.

Ji suraukė antakius, o Danvortis pagalvojo: kelios grandys — vadinasi, keli žmonės, kurie galbūt ne tik nepasirodė ligoninėje, bet ir išvis nesikreipė į gydytoją. Kelios grandys, tiesiog nekreipusios dėmesio į ligos simptomus…

Tikriausiai ir Merė galvojo apie tą patį.

— O tie tavo varpininkai… kada jie atvyko į Angliją?

— Nežinau. Bet Oksforde pasirodė tik šiandien po pietų, Badris tuo metu jau dirbo prie tinklo.

— Vis vien paklausinėk juos. Kada atskrido, kur lankėsi, ar nė vienas nepasijuto sirguliuojąs. Juk gali būti ir taip, kad kuris nors vienas jų turi Oksforde pažįstamų ir atvažiavo atskirai, anksčiau už kitus. O gal kas nors iš tavo baigiamojo kurso studentų — amerikietis?

— Ne. Montoja amerikietė.

— Apie ją aš net nepagalvojau, — prisipažino Merė. — Ar ji seniai čia?

— Visą semestrą. Bet juk galėjo susitikti su kuo nors, atvykusiu iš Amerikos.

— Būtinai paklausiu jos apie tai, kai tik ateis duoti kraujo tyrimams, — pareiškė Merė. — O tu norėčiau kad paklausinėtum Badrį — gal jis pažįsta kokių amerikiečių, o gal bendrauja su studentais, buvusiais Amerikoje pagal mainų programą.

— Dabar jis miega.

— Tą patį turėtum daryti ir tu, — pareiškė Merė. — Na, nenorėjau pasakyti, kad dabar pat. — Ji patapšnojo jam ranką. — Nėra jokios būtinybės laukti iki pat septynių. Pakviesiu ką nors, kas paims kraujo mėginį ir pamatuos tau kraujospūdį, kad galėtum ramiai traukti namo — tiesiai į lovą. — Ji sugniaužė Danvorčiui riešą ir pažvelgė į temperatūros monitorių. — Šaltis nekrečia?

— Ne.

— Galvos neskauda?

— Skauda.

— Tai todėl, kad tu visiškai nusivaręs. — Ji paleido jo riešą. — Tuojau pat ką nors pakviesiu.

Ji dirstelėjo į Koliną, išsitiesusį ant grindų.

— Teks atlikti tyrimus ir Kolinui — ir tikrinti bent jau tol, kol tvirtai įsitikinsime, kad infekcija perduodama lašeliniu būdu.

Kolinui miegant atkrago žandikaulis, bet kramtomoji guma tebebuvo kur buvusi, užkišta tarp dantų ir skruosto. Gal neužsprings? — dingtelėjo Danvorčiui.

— O ką darysime su tavo vaikaičiu? — paklausė jis. — Gal nori, kad, grįždamas į Baliolą, parsivesčiau ir jį?

Merė apdovanojo jį dėkingu žvilgsniu.

— Tikrai? Parsivestum jį? Labai nenorėčiau tau jo užkrauti, bet abejoju, ar pati parsirasiu namo anksčiau, nei suvaldysime situaciją. — Merė atsiduso. — Vargšas vaikas. Tikiuosi, Kalėdos jam nebus beviltiškai sugadintos.

— Na, dėl šito, tavim dėtas, pernelyg nesirūpinčiau, — murmtelėjo Danvortis.

— Šiaip ar taip, labai tau dėkoju, — pasakė Merė. — Pasirūpinsiu, kad jūsų kraujo mėginius paimtų tuojau pat.

Ji išėjo. Kolinas tučtuojau atsisėdo.

— Kokius dar mėginius? — paklausė. — Ar tai reiškia, kad virusą galėjau pasigauti ir aš?

— Nuoširdžiai tikiuosi, kad ne, — atsakė Danvortis, galvodamas apie įraudusį Badrio veidą sunkų, trūksmingąjo alsavimą.

— Bet juk galėjau, — laikėsi savo Kolinas.

— Tikimybė labai jau menka, — pasakė Danvortis. — Tavim dėtas, nesukčiau dėl to galvos.

— O aš ir nesuku. — Kolinas ištiesė ranką. — Bet man atrodo, kad mane išbėrė, — entuziastingai pridūrė jis, rodydamas strazdanos dėmelę.

— Tai — ne virusinės infekcijos simptomas, — patikino jį Danvortis. — Susirink daiktus. Po to, kai mums paims mėginius, mudu su tavimi trauksime pas mane. — Jis pats pasiėmė paltą ir šaliką nuo kėdžių, ant kurių buvo juos išblaškęs.

— Kokie tuomet yra infekcijos simptomai?

— Aukšta temperatūra, dusulys, sunku kvėpuoti, — atsakė Damvortis. Greta kėdės, ant kurios sėdėta Latimero, vis dar voliojosi Merės pirkinių krepšys. Danvortis nutarė, kad reikėtų paimti ir jį.

Atskubėjo medicinos sesuo, nešina padėklu su įrankiais kraujo mėginiams paimti.

— Mane pila karštis, — pareiškė Kolinas ir išraiškingai stvėrėsi už gerklės. — Nebegaliu įkvėpti.

Slaugė nusigandusi žingtelėjo atatupsta, net suskambėjo menzūrėlės ant padėklo.

Danvortis stvėrė Koliną už rankos.

— Neišsigąskite, — nuramino slaugę. — Jis tik apsinuodijo kramtomąja guma.

Kolinas išsišiepė ir be menkiausios baimės atkišo slaugei apnuogintą ranką o paskui sugrūdo megztinį atgal į krepšį ir užsimetė vis dar drėgną striukę. Slaugė tuo tarpu ėmė kraują Danvorčiui.

Tarstelėjusi: „Daktarė Arens sakė, kad laukti rezultatų jums nebūtina”, — slaugė pasišalino.

Danvortis apsivilko paltą, paėmė Merės pirkinių krepšį ir nusivedė Koliną koridoriumi, paskui — per nukentėjusių nuo nelaimingų atsitikimų skyrių. Merės niekur nebuvo matyti, bet ji juk pasakė, kad laukti jiems nebūtina, o Danvortis staiga pasijuto toks nuvargęs, kad vos pastovėjo ant kojų.

Juodu išėjo į lauką. Brėško, pirmuosiuose dienos šviesos atspindžiuose vis dar tebešiureno lietus. Susigūžęs po ligoninės stogine, Danvortis valandėlę dvejojo: ar nevertėtų išsikviesti taksi? Tačiau jis nenorėjo rizikuoti: kol lauks taksi, dar ims ir pasirodys Gilkraistas duoti kraujo tyrimams, o tada jam, Danvorčiui, žiūrėk, dar tektų klausytis didingų jo planų, kaip jis kitu reisu pasiusiąs Kivriną į patį Juodosios Mirties sūkurį, o gal — savo akimis pasižiūrėti Aginkorto mūšio. Danvortis išrausė iš Merės krepšio sudedamą skėtį ir jį išskleidė.

— Ačiū Dievui, jūs vis dar čia! — Čiūžtelėjo padangos; taškydama vandenį, dviračiu atmynė Montoja. — Man būtinai reikia rasti Besingeimą.

Taip pat, kaip ir mums visiems, pagalvojo Danvortis, nejučia susimąstydamas, kur ji galėjo klajoti per visą beprotišką skambinėjimą.

Montoja nušoko nuo dviračio, nustūmė j į prie specialaus stovo, prirakino grandine.

— Jo sekretorė tvirtina, neva niekas nežino, kur jis išsidanginęs. Ar galite patikėti?

— Taip, — atsakė Danvortis. — Šiandien — tai yra, jau vakar — beveik visą dieną sugaišau, mėgindamas su juo susisiekti. Jis atostogauja kažkur Škotijoje, bet tiksliau nežino niekas. Pasak jo žmonos — kažkur žvejoja.

— Šitokiu metų laiku? — nusistebėjo Montoja. — Kam gali šauti į galvą gruodžio mėnesį važiuoti į Škotiją žvejoti? Be jokios abejonės, jo žmona žino, kur jis, ar bent jau kokį nors telefono numerį, kur jam galima paskambinti — ar panašiai.

Danvortis tik palingavo galvą.

— Juokis ir voliokis! Verčiuosi per galvą, pastatau ant blakstienų visą sveikatos apsaugos ministeriją, siekdama gauti specialų leidimą grįžti prie kasinėjimų — o Besingeimas lyg niekur nieko — atostogauja! — Ji kyštelėjo ranką po lietpalčiu ir išsitraukė įvairiaspalvių popierių pluoštą. — Jie sutiko išimties tvarka išleisti mane iš zonos su sąlyga, jei Istorijos fakulteto dekanas savo parašu patvirtins raštą, skelbiantį, jog mano kasinėjimai — labai svarbus ir Universiteto gerovei būtinas projektas. Kaip jis galėjo šitaip išgaruoti be jokio pėdsako? — Ji pliaukštelėjo popieriais sau per koją, į visas puses pažiro lietaus lašai. — Trūks plyš privalau gauti tą parašą anksčiau, nei visi radiniai atsidurs ežero dugne! Kur nelabasis nešioja Gilkraistą?

— Netrukus jis turėtų atvykti duoti kraujo mėginį, — pasakė Danvortis. — O jeigu jums pavyks rasti Besingeimą, pasakykite jam, kad jis privalo tučtuojau sugrįžti. Pasakykite, kad mūsuose paskelbtas karantinas, kad mes nežinome, kur atsidūrė mūsų istorikė, o laborantas pernelyg sunkiai serga, kad įstengtų ką nors rišliai papasakoti.

— Žvejoja! — pasibjaurėjusi sušniokštė Montoja, eidama vidini.

— Jeigu radimvietę rasiu suniokotą, jam tai dar atsirūgs, kaip kažin ką.

— Eime, — Danvortis timptelėjo Koliną, nekantraudamas dingti iš čia, kol nepasirodė dar kas nors. Jis iškėlė skėtį, stengdamasis pridengti ir Koliną, bet netruko įsitikinti, jog tai — nekokia užmačia. Kolinas tai kiek įkirsdamas drožė į priekį, įsigudrindamas ištaškyti kiekvieną pasitaikiusią balą, tai stabčiojo paspoksoti į parduotuvių vitrinas.

Gatvėse nesimatė nė gyvos dvasios: ar dėl ankstyvo meto, ar dėl karantino — šito Danvortis negalėjo įspėti. Galbūt ir namuose visi miegos, vylėsi jis. Galbūt mums pavyks tylutėliai įsmukti vidun ir griūti tiesiai į lovą.

— Tikėjausi, kad čia kur kas daugiau veiksmo, — pareiškė Kolinas — atrodė rimtai nusivylęs. — Na, sirenos ir visa kita.

— Ir katafalkai, lėtai riedantys gatvėmis, ir vežikai, šūkaliojantys: „Išneškite savo mirusiuosius!” — pratęsė Danvortis. — Žinai, tau reikėjo keliauti drauge su Kivrina. Karantinas Viduramžiais

— štai kur įspūdingas reginys, mums tikriausiai nelemta nieko panašaus išvysti: turime vos keturis ligonius, o iš Jungtinių Valstijų jau atkeliauja vakcina.

— O kas toji Kivrina? — paklausė Kolinas. — Jūsų duktė?

— Mano studentė. Ji ką tik iškeliavo į 1320-uosius.

— Laiko kelionės? Apokaliptiška!

Juodu pasuko už Didžiosios gatvės kampo.

— Viduramžiai… — nutęsė Kolinas. — Juk tai Napoleonas, ar ne? Na, Trafalgaras ir visa kita?

— Tai Šimto metų karas, — atsakė Danvortis; Kolinas tik akis išsprogino. Po šimts, ir ko šiais laikais moko vaikus mokyklose? — pagalvojo Danvortis. — Na, riteriai ir damos, ir pilys.

— Kryžiaus žygiai?

— Kryžiaus žygiai buvo šiek tiek ankstėliau.

— Štai kur norėčiau nukeliauti aš. Į Kryžiaus žygių laikus.

Juodu pasiekė Baliolo vartus.

— Dabar tylos, — perspėjo Danvortis. — Reikia manyti, visi miega.

Prie budinčiojo vartelių nieko nebuvo, priekiniame kieme irgi nesimatė nė gyvos dvasios. Tik valgykloje žibėjo šviesa — galimas dalykas, ten pusryčiavo varpininkai. Vyresniųjų korpusas buvo visiškai tamsus, Salvinas — taip pat. Jeigu jiems pavyktų su niekuo nesusidūrus užkopti laiptais ir jeigu Kolinas netikėtai nepareikštų esąs alkanas, tuomet gal ir išdegtų nepastebėtiems saugiai prasmukti į Danvorčio būstą.

— Tšššš, — grįžtelėjęs per petį Danvortis perspėjo Koliną, kuris stabtelėjo kieme, išsitraukė iš burnos gumą ir apžiūrėjo — dabar ši buvo kone juoda su purpuriniu atspalviu. — Būtų gerai, jei nieko nepažadintume, — pridūrė, spausdamas pirštą prie lūpų, tada apsigręžė ir įsirėžė tiesiog į kažkokią tarpduryje burkuojančią porelę.

Abu vilkėjo neperšlampamus lietpalčius ir glebėsčiavosi iš peties; vaikinas, regis, net nepajuto susidūrimo, bet mergina tuoj pat atšlijo nuo jo, atrodė išsigandusi. Ji buvo trumpai kirptais rusvais plaukais, o po lietpalčiu dėvėjo slaugės praktikantės uniformą. Vaikinas buvo ne kas kitas — Viljamas Gadsonas.

— Jūsų elgesys visiškai nederamas nei šioje vietoje, nei šiuo metu, — griežtai subarė juos Danvortis. — Viešas jausmų demonstravimas fakultete griežtai draudžiamas. Be to, tai dar ir nepatartina — bet kurią akimirką čia gali prisistatyti tavo mama.

— Mano mama? — pakartojo Viljamas; jis suglumo lygiai taip pat, kaip ir pats Danvortis, išvydęs ją atgrumančią koridoriumi su visu lagaminu. — Ji čia? Oksforde? O ką ji čia veikia? Maniau, paskelbtas karantinas…

— Taip ir yra, tačiau motinos meilei nebaisios jokios kliūtys. Ji nerimauja dėl tavo sveikatos, beje, atsižvelgus į aplinkybes, — aš taip pat. — Jis iš po surauktų antakių nudelbė Viljamą ir merginą, kuri nesusilaikė nesukikenusi. — Taigi, siūlau kuo skubiau palydėti bendrininkę namo ir ruoštis sutikti mamytę.

— Ruoštis… ką? — dabar jau Viljamas atrodė iš tikrųjų priblokštas. — Ar norite pasakyti, kad ji pasiliks čia?

— Ko gero, ji tiesiog neturi kitos išeities. Mes — karantino zonoje.

Staiga laiptinėje plykstelėjo šviesa, iš šešėlių išniro Finčas.

— Ak, pone Danvorti, ačiū Dievui, jūs čia! — šūktelėjo jis.

Jis irgi saujoje gniaužė pluoštą įvairiaspalvių popierių, kuriais ėmė mosuoti Danvorčiui.

— Nacionalinė sveikatos apsauga ką tik atsiuntė mums dar trisdešimt sulaikytųjų. Kaliau jiems, kad nebeturime vietos, bet jie nė klausyti nesiklausė; visai nenumanau, ką dabar daryti. Mes niekaip negalime įkurdinti tokios daugybės žmonių, su atsargomis ir šiaip visai striuka.

— Trūksta tualetinio popieriaus, — burbtelėjo Danvortis.

— Na taip! — sušuko Finčas, mosuodamas popieriais. — Maisto — irgi ne kažin kiek. Vien per šį rytą neliko pusės kumpio ir kiaušinių.

— Kiaušinienė su kumpiu? — nugirdo Kolinas. — O gal dar šiek tiek liko?

Finčas nieko nesuprasdamas dėbtelėjo į Koliną, paskui — į poną Danvortį.

— Tai daktarės Arens antros eilės vaikaitis, — paaiškino Danvortis ir, Finčui nespėjus prasižioti, pridūrė: — Jis gyvens pas mane.

— A, tai gerai… Aš tiesiog niekaip neberasčiau vietos įkurdinti dar vieną žmogų.

— Mudu abu ištisą naktį nemiegojome, pone Finčai, taigi…

— Štai, šįryt sudariau visų mūsų turimų atsargų sąrašą. — Finčas pakišo Danvorčiui sudrėkusį melsvą popierių. — Kaip matote…

— Pone Finčai, nepaprastai puiku, kad jūs taip rūpinatės atsargomis, bet neabejoju, kad tai gali palaukti; kol…

— O čia — sąrašas jums skambinusiųjų; žvaigždutėmis pažymėjau tuos, kuriems turėtumėte perskambinti. Vikaras prašo, kad rytoj, ketvirtis po šešių, ateitumėte į Mergelės Marijos bažnyčią, Kūčių vakaro skaitinių repeticijai.

— Aš būtinai visiems jiems perskambinsiu, bet tik po to, kai…

— Du kartus skambino daktarė Arens. Norėjo sužinoti, ką išsiaiškinote apie varpininkus.

Danvortis pasidavė.

— Naujus sulaikytuosius išskirstyk į Voreną ir Basevį, po tris į kambarį. Bendrabučio rūsyje dar yra sudedamų lovų ypatingiems atvejams.

Finčas jau žiojosi prieštarauti.

— Dažų kvapą jiems teks kaip nors ištverti.

Jis padavė Kolinui Merės pirkinių krepšį ir skėtį.

— Štai tas pastatas, matai, šviesa valgykloje? — Jis parodė vaikiščiui duris. — Eik ten, paprašyk patarnautojo pusryčių, o paskui tegul kuris nors palydi tave į mano butą.

Jis vėl atsigręžė į Viljamą, kuris, pasinaudojęs proga, rankomis kažką veikė po slaugės lietpalčiu.

— Pone Gadsonai, įsodinkite savo bendrininkę į taksi, o paskui suraskite visus studentus, likusius čia per atostogas, ir išklausinėkite, ar kuris nors jų pastarąją savaitę nesilankė Jungtinėse Valstijose; o gal kas nors bendravo su kuo nors, iš ten atvykusiu. Sudarykite sąrašą. Jūs pats pastaruoju metu Valstijose nesilankėte, tiesa?

— Nesilankiau, pone, — atsakė Viljamas, atitraukdamas rankas nuo slaugės. — Per atostogas visą laiką praleidau čia, skaičiau Petrarką.

— Ak taip, Petrarką, — burbtelėjo Danvortis. — Išklausinėkite studentų, gal jie žino, ką nuo pirmadienio veikė Badris Čauduris; paklauskite ir darbuotojų. Man būtinai reikia žinoti, kur jis buvo ir su kuo. Tokias pat žinias surinkite ir apie Kivriną Engl. Jei kruopščiai atliksite šį darbą ir liausitės viešai demonstravęs jausmus, aš pasirūpinsiu apgyvendinti jūsų mamą kaip įmanoma atokiau nuo jūsų.

— O, ačiū, pone, — prapliupo Viljamas. — Padarytumėte man išties didžiulę paslaugą, pone.

— O dabar, pone Finčai, gal pasakysite, kur galėčiau rasti ponią Teilor?

Finčas padavė jam dar vieną popierių pluoštą su apgyvendintųjų ir kambarių sąrašais. Tačiau ponios Teilor tarp jų nebuvo. Ji vis <iar kiūtojo jaunesniųjų studentų bendrajame kambaryje, reikia manyti, drauge su visais kitais iki šiol neįkurdintais sulaikytaisiais.

Vos Danvortis spėjo įžengti vidun, jį už rankovės stvėrė įspūdingo stoto kailiniuota moteris.

— Ar jūs čia viršininkas? — griežtai paklausė.

Panašu, kad ne, pagalvojo Danvortis.

— Taip, — atsakė balsu.

— Tuomet ko ketinate imtis, kad mes galėtume kur nors priglausti galvą pamiegoti? Kiaurą naktį nė bluosto nesudėjome.

— Lygiai taip pat, kaip ir aš, ponia, — atsakė Danvortis pabūgęs, kad kaip tik ji ir būsianti ponia Teilor. Telefono monitoriuje moteris atrodė laibesnė ir ne tokia pavojinga, tačiau vaizdo efektas galėjo būti apgaulingas, ko nepasakysi nei apie nuotaiką, nei apie akcentą.

— Ponia Teilor — aš, — prisistatė ant vienos iš kraštinių kėdžių sėdėjusi moteris. Ji atsistojo. Atrodė dar liesesnė už atvaizdą telefono ekrane, o ir ne tokia perpykusi. — Tai aš kiek anksčiau kalbėjausi su jumis telefonu. — Pasakė taip, tarsi telefonu jie būtų maloniai paplepėję apie varpų muzikos subtilybes. — O čia — ponia Piantini, mūsų tenoras, — pridūrė ji, rodydama kailiniuotąją.

Pažiūrėjus atrodė, kad ponia Piantini panorėjusi įstengtų vienu trūktelėjimu nuplėšti nuo grandinės kad ir patį Didįjį Tomą. Kaip kažin ką, pastaruoju metu jos tikrai nebuvo pakandęs joks virusas.

— Ar galėtume persimesti keliais žodžiais vienu du, ponia Teilor? — Danvortis išsivedė ją į koridorių. — Ar jums pavyko atšaukti koncertą Elyje?

— Taip, — atsakė ji. — IrNorviče. Jie reagavo labai supratingai.

— Ji neramiai palinko arčiau jo. — Ar tiesa, kad tai — cholera?

— Cholera? — nesusigaudydamas žioptelėjo Danvortis.

— Viena moteris iš tų, kurios buvo stotyje, sakė, esą kažkas parvežęs iš Indijos užkratą, ir dabar žmonės krintą kaip musės.

Jos elgsena pasikeitė iš esmės — žinoma, ji atlyžo ne dėl to, kad naktį būtų gerai pailsėjusi, o dėl to, kad apėmė baimė. Jeigu dabar jis leptelėtų, kad susirgusiųjų — tik keturi, žiūrėk, ji dar imtų ir pareikalautų tučtuojau vežti juos į Elį.

— Beveik neabejotina, kad ligos sukėlėjas — miksovirusas, — atsargiai rinkdamasis žodžius atsakė Danvortis. — Kada jūsų grupė atvyko į Angliją?

Jos akys išsiplėtė.

— Ar manote, kad virusą galėjome užvežti mes? Indijoje mes nesilankėme.

— Yra tikimybė, kad mus užpuolė tas pats virusas, kuris sukėlė epidemiją Pietų Karolinoje. Gal kuris nors jūsų grupės narys kilęs iš Pietų Karolinos?

— Ne, — atsakė ji. — Visi mes iš Kolorado, išskyrus ponią Piantini. Ji — iš Vajomingo. Bet nė vienas mūsų pastaruoju metu nesirgome.

— O prieš kiek laiko atvykote į Angliją?

— Prieš tris savaites. Lankėmės tradiciniuose kapitulos susirinkimuose, rengėme varpelių koncertus. Šventos Kotrynos bažnyčioje atlikome „Boston Treble Bob”, o Beryje, drauge su trimis Šv. Edmundo varpininkais, skambinome „Post Office Carters”, bet, savaime suprantama, nei viena, nei kita nebuvo nauji kūriniai varpams. Tuo tarpu „Chicago Surprise Minor”…

— Ar vakar rytą į Oksfordą atvykote visi kartu?

— Taip.

— Ar nė vienas jūsų neatvažiavo anksčiau, pavyzdžiui, apžiūrėti miesto ar susitikti su draugais?

— Ne, — atsakė ji; plika akimi buvo matyti, kad toks klausimas ją pribloškė. — Juk mes čia gastroliuojame, pone Danvorti, o ne atostogaujame.

— Ir, kaip sakėte, nė vienas iš jūsų nebuvo apsirgęs?

Ji papurtė galvą.

— Mes negalime leisti sau sirgti. Juk mūsų — tik šeši.

— Labai ačiū už pagalbą, — padėkojo Danvortis ir nulydėjo ją atgal į bendrąjį kambarį.

Tada paskambino Merei, nerado jos, paliko žinutę ir kibo skambinėti visiems pagal Finčo sužymėtas žvaigždutes. Pabandė susisiekti su Endriusu, su Jėzaus koledžu, su pono Besingeimo sekretore, su Mergelės Marijos bažnyčia — niekur taip ir nesujungė. Jis padėjo ragelį, luktelėjo, paskui vėl kibo skambinti. Per vieną tokią penkių minučių pertraukėlę paskambino Merė.

— Kodėl tu ne lovoje? — griežtai paklausė. — Atrodai visiškai nusivaręs.

— Kamantinėjau varpininkus, — atsakė Danvortis. — Jie Anglijoje jau tris savaites. Į Oksfordą atvyko visi drauge — vakar, vidury dienos. Nė vienas niekuo nesirgo. Ar nori, kad dabar pat keliaučiau į ligoninę išklausinėti Badrio?

— Bijau, kad iš jo nieko nepeši. Jis jau kalbasi su dvasiomis.

— Nesėkmingai bandau prisiskambinti į Jėzaus koledžą — ten gal sužinočiau, kada jis atėjo ir išėjo.

— Gerai, — pasakė Merė. — Paklausk ir jo namų šeimininkės. Ir dar — būtinai pamiegok. Nenorėčiau, kad tai pakirstų dar ir tave.

— Ji patylėjo. — Turime šešis naujus atvejus, — pridūrė.

— Nustatei kokį nors ryšį su Pietų Karolina?

— Ne, — atsakė ji. — Be to, tarp susirgusiųjų nėra nė vieno tokio, apie kurį galėtume drąsiai tvirtinti, kad tikrai nebuvo susidūręs su Badriu. Taigi, kol kas pirminiu užkrato šaltiniu tenka laikyti jį. Kaip laikosi Kolinas?

— Kaip tik dabar pusryčiauja, — atsakė Danvortis. — Jis laikosi kuo puikiausiai. Nesirūpink dėl jo.

Vis dėlto lovąjis pasiekė tik pusę dviejų dienos. Dvi valandas sugaišo, kol susiskambino su visais, pažymėtais žvaigždutėmis Finčo sąraše, dar valandą — kol išsiaiškino, kur gyvena Badris. Buto šeimininkės namuose nebuvo, o kai Danvortis parsirado atgal, lipte prilipo Finčas su atsargų inventorizacija.

Galų gale Danvortis atsikratė jo, prižadėjęs paskambinti į NSA ir pareikalauti papildomos tualetinio popieriaus siuntos. Ir pagaliau parsirado į savo kambarius.

Kolinas buvo susirangęs ant palangės, po galva pasikišęs krepšį, užsiklojęs nertu užtiesalu, nesiekiančiu net iki pėdų. Danvortis apklojo jį pledu nuo lovos, tada pats sudribo į gilų krėslą priešais nusiauti.

Buvo toks pavargęs, kad, atrodė, nebepajėgs net atsivarstyti batų, bet iš patirties žinojo, kad, jei kris į lovą patingėjęs nusirengti, vėliau to pasigailės. Tokia prabanga gali naudotis tik jauni ir nekamuojami artrito. Kolinas pabus žvalus ir visiškai pailsėjęs, kad ir kiek sagų spaustų jam šonus, kad ir kaip varžytų judesius rankovės. Lygiai taip pat ir Kivrina gali susivynioti į pernelyg ploną savo apsiaustą ir užmigti, galvą pasidėjusi ant šerpetoto kelmo. Tuo tarpu jei jis pats užmirštų pasidėti pagalvę ar patingėtų nusivilkti marškinius, paskui pabustų lyg sudaužytas. O jei sėdės šitaip su batais rankoje, iki lovos niekad nenusiropš.

Nepaleisdamas iš rankos batų, jis prisivertė išsikerėplinti iš fotelio, išjungė šviesą, nušiūravo į miegamąjį. Apsivilko pižamą, atmetė antklodę. Lova atrodė neapsakomai viliojanti.

Užmigsiu anksčiau, nei galva paliesiu pagalvę, mąstė Danvortis, nusiimdamas akinius. Griuvo į lovą, užsiklojo. Užmigsiu, net nesuspėjęs išjungti lempos, dar pagalvojo jis ir išjungė lempą.

Pro langą šviesos beveik išvis nesklido, tik tamsžalių vijoklių tankumyne pilkavo murkšlina prieblanda. Į storus jų lapus švelniai šiureno lietus. Reikėjo užsitraukti užuolaidas, dingtelėjo Danvorčiui, tačiau dar kartą keltis jis nebeturėjo jėgų.

Kivrinai bent jau neteks kęsti lietaus. Juk ten, kur atsidūrė ji, užslenka Mažasis Ledo amžius. Taigi, gali nebent snigti. To meto žmonės miegodavo susispaudę į krūvą prie ugniavietės, kol pagaliau kažkam šovė į galvą išrasti kaminą ir krosnį, bet Oksfordo grafystės kaimams tokios prabangos teks palūkėti iki penkioliktojo amžiaus vidurio. Tačiau Kivrinai tai nesukels jokių keblumų. Ji susirangys į kamuoliuką kaip Kolinas ir ramiai miegos saldžiu ir taip menkai tevertinamu jaunystės miegu.

Kažin, ar jau nustojo lyti? — svarstė Danvortis. Lietaus šiurenimo nebesigirdėjo. Galbūt lietų pakeitė smulki dulksna, o gal lietus kaip tik telkia naujas jėgas. Už lango taip tamsu, nors vakaro sutemoms dar lyg ir ankstoka. Danvortis ištraukė ranką iš po antklodės ir pažvelgė į švytintį elektroninio laikrodžio ciferblatą. Dar tik antra valanda. Vadinasi, ten, kur atsidūrė Kivrina, turėtų būti šešios. Kai tik atsikelsiu, būtinai reikės paskambinti Endriusui, tarė sau Danvortis. Tegul pagaliau perskaito taško rodmenis, kad tiksliai sužinotume, kur ir kada ji yra.

Badris spėjo pasakyti Gilkraistui, kad laiko paklaida — minimali, o pirmamečio asistento įvestas koordinates jis patikrinęs dukart — ir įsitikinęs, kad šis neprivėlęs jokių klaidų. Tačiau Danvortis netvėrė savame kailyje, norėdamas įsitikinti, jog viskas tikrai gerai. Gilkraistas juk nesiėmė išvis jokių atsargumo priemonių, o net ir tada, kai saugumą užtikrini visais įmanomais būdais, kad nors vis vien gali nušleivoti ne ten, kur reikia. Ši diena puikiausiai tai įrodė.

Badris juk buvo paskiepytas visais privalomais priešvirusiniais skiepais. O Kolino mama saugiai įsodino jį į traukinį, įdėjo šiek tiek pinigų… O kai pats Danvortis pirmą kartą iškeliavo į Londoną, visai nedaug tetrūko, kad niekada nebūtų sugrįžęs, nors atsargumo priemonių buvo griebtąsi tiek ir tiek.

Kelionė buvo pati paprasčiausia: ten ir atgal, eilinis perkėlimo tinklo bandymas. Atstumas — vos trisdešimt metų į praeitį. Danvortis turėjo išnerti Trafalgaro aikštėje, iš Čering Kroso metro nuvažiuoti į Pedingtoną, o iš ten — 10:48 traukiniu — į Oksfordą, kur turėjo atsidaryti pagrindinis tinklas. Laiko jam buvo skirta į valias, net su kaupu. Kruopščiai išstudijuota abėcėlinė geležinkelių rodyklė, metro traukinių tvarkaraščiai, tikrintos ir pertikrintos pinigų išleidimo datos. Tačiau nusigavęs į Čering Kroso metro stotį, Danvortis rado ją uždarytą. Bilietų kioskuose šviesos nedegė, o įėjimas buvo užtvertas geležinėmis, priešais turniketus nuleistomis grotomis.

Danvortis apsikamšė antklodė pečius. Persikeliant į praeitį, tyko aibės visokiausių pavojų — tokių, kurių niekas negalėjo numatyti. Juk Kolino mamai tikriausiai net nedingtelėjo, kad jo traukinį gali sustabdyti Bartone. Niekad net sapnuote nesapnavo, kad Badris nei iš šio, nei iš to gali susmukti ant konsolės…

O juk Merės tiesa, tarė sau Danvortis. Tave kamuoja sunkus gadsonitizmo priepuolis. Kivrina juk įveikė visas kliūtis, kad galiausiai iškeliautų į Viduramžius, nepaisė nieko, kas kaišiojo pagalius jai į ratus. O jei ir atsitiks kas nors nenumatyto, ji tikrai su viskuo susidoros. Kolinui tokia smulkmena kaip karantinas juk nesutrukdė atvažiuoti, argi ne taip? O ir pats Danvortis sveikas gyvas parsirado iš Londono.

Tąsyk jis kumščiais trankė geležinius vartus, paskui nubėgo laiptais atgal į viršų dar kartą perskaityti nuorodų — gal vis dėlto nuėjęs ne ten, kur reikia? Ne, nieko nesupainiojo. Jis apsidairė laikrodžio. Galbūt laiko paklaida didesnė, nei buvo nustatyta per gausius patikrinimus, galvojo jis, galbūt metro jau uždarytas nakčiai? Tačiau laikrodis virš įėjimo rodė penkiolika po devynių.

— Avarija, — pasakė jam kažkoks įtartinai atrodantis tipas, užsimaukšlinęs purviną kepurę. — Metro neatsidarys tol, kol jie ten neišvalys kelio.

— Bet… bet aš būtinai turiu sėsti į traukinį, važiuojantį Bakerlu linija, — užsikirsdamas išmekeno Danvortis, bet žmogėnas jau buvo nukrebždenęs sau.

Danvortis taip ir liko stypsoti žvelgdamas į aptemdytą stotį, nepajėgdamas net mąstyti, ko dabar reikėtų griebtis. Jis neturėjo tiek pinigų, kad užtektų susimokėti už taksi, o Padingtonas — kitame Londono gale. Pėsčias, kad ir skuosdamas kiek kojos neša, iki 10:48 jis niekaip nesuspės.

— Ė, bičas, kur šinkuoji? — staiga paklausė jo kažkoks jaunas tipelis juoda odine striuke ir ryškiai žaliai dažyta skiautere ant galvos. Danvortis net ne iš karto perprato, ką jis sako. Pankas, dingtelėjo jam. Tasai grėsmingai žingtelėjo artyn.

— Padingtonas, — išspaudė iš savęs Danvortis — išėjo ne ką daugiau nei cyptelėjimas.

Pankas iki alkūnės subruko ranką į savo odinės striukės kišenę — Danvortis net neabejojo, kad išsitrauks pankišką peilį iššokančiais ašmenimis. Tačiau tas išsitraukė laminuotą nuolatinį metro bilietą su linijų planu kitoje pusėje.

— Gali išsikrutinti iš Embankment stoties, varyk District arba Žiedo linija. Pėdink Kreiven gatve, paskui — į kairę.

Danvortis visą kelią dūmė kiek įkirsdamas, nėmaž neabejodamas, kad iš kokios tarpuvartės bet kurią akimirką gali iššokti visa pankų gauja ir nusavinti jo istoriškai tikslius pinigus. Galų gale pasiekęs Embankment stotį, susizgribo net.nenutuokiąs, kaip elgtis su bilietų automatais.

Jam pagelbėjo moteris su dviem pypliais — nuspaudė stoties, kur jam reikėjo patekti, mygtuką, surinko reikiamą sumą, parodė, kaip įkišti bilietą į plyšį. Danvortis atsidūrė Padingtone, laiko iki traukinio dar turėdamas į valias.

„Nejaugi Viduramžiais nebuvo ir padorių žmonių?” — klausėjo Kivrina. Savaime suprantama, buvo. Jaunuoliai su peiliais iššokančiais ašmenimis ir metro planais gyveno visais laikais. Taip pat ir mažų vaikų mamos, ir ponios gadson, ir latimerai. Ir gilkraistai.

Danvortis apsivertė ant kito šono.

— Jai tikrai viskas klojasi kuo puikiausiai, — pasakė jis balsu, bet patyliukais, kad nepažadintų Kolino. — Viduramžiai dar išsilaužys dantis į mano geriausią studentę.

Jis užsitraukė antklodę ant peties, galvodamas apie jaunuolį su žalia, į skiauterę sukelta šukuosena, įnikusį į metro planą. Tačiau prieš akis atkakliai plūduriavo geležiniai vartai, atitverę jį nuo turniketų, ir tamsi stotis už jų.

„DOMESDAY BOOK”, IŠŠIFRUOTA STENOGRAMA

(015104 — 016615)

1320 gruodžio 19 (pagal senąjį kalendorių). Jaučiuosi jau kur kas geriau. Jau galiu įkvėpti tris ar keturis kartus iš eilės neužsikosėdama, o šįryt pajutau ir žvėrišką alkį — tiesa, nuo tos riebios košės, kurios man atnešė Maisrė, seilė toli gražu netįso. Tačiau dėl kiaušinienės su kumpiu lėkštės tikriausiai galėčiau žmogų užmušti.

Svajoju ir apie vonią. Esu neįtikėtinai purvina. Nuo pat tos dienos, kai atsidūriau čia, plauta nebuvo niekas, išskyrus mano kaktą, o pastarąsias dvi dienas ledi Imeina dėjo kompresus man ant krūtinės — tai yra medžiagos atraižas, išterliotas kažkokiu klaikiai dvokiančiu tepalu. Be to, mane protarpiais vis dar pila prakaitas, o ir patalynė nė karto nekeista nuo pat tryliktojo amžiaus pabaigos, taigi, kvapelis nuo manęs trenkia toks, kad net nosį riečia. O galvoje, nors plaukai trumpai nukirpti, knibždėte knibžda kažkokios bjaurasties. Ir vis vien aš — dar pati švariausia iš visų čia esančių.

Daktarė Arens neklydo, norėdama nujautrinti man nosį. Visi čia, net mažosios mergaitės, dvokia neapsakomai, o juk dabar — pats viduržiemis, spaudžia šaltis. Netelpa galvoj, kokie kvapai turėtų tvyroti čia rugpjūčio mėnesį. Utėlės apnikusios visus. Ledi Imeina net melsdamasi protarpiais stabteli pasikasyti, o kai Agnesė atsismaukė kojinaitę, norėdama parodyti keliuką, išvydau, kad visa jos koja išmarginta raudonais įkandimų taškeliais.

Elivysos, Imeinos ir Rozemundos veidai dar gana švarūs, bet nusiplauti rankas joms nešauna į galvą netgi išnešus naktipuodį. Niekas čia negirdėjo ir apie tokias tradicijas kaip būtinybė plauti indus ar keisti patalynę. Pamanytum, kad visi jie seniai turėjo išmirti nuo įvairiausių infekcijų, tačiau, jei neminėsime skorbuto ir beviltiškai išgedusių dantų, visi atrodo pakankamai sveiki. Net Agnesės keliukas gyja kuo dailiausiai. Kiekvieną mielą dieną ji ateina parodyti man šašo — ir sidabrinės sagtelės, ir medinio riterio, ir vargšelio iš tos meilės beveik visai sumaigyto Juočkio.

Ji — tikras informacijos lobynas, iškloja viską, ką žino — dažniausiai pati, man nereikia nė klausinėti. Rozemunda jau „einanti tryliktuosius metelius”, vadinasi, jai dvylika, o kambarys, kuriame gydė mane, — jos buduaras. Sunku net įsivaizduoti, kad jau labai greitai ji bus tekintino amžiaus, tad jai privalu turėti asmeninį „mergelės buduarą”, tačiau keturioliktame amžiuje keturiolikmetės — penkiolikmetės nuotakos toli gražu nebuvo retenybė. Elivysa irgi ištekėjo tikrai ne vyresnė. Agnesė pranešė man turinti dar tris vyresnius brolius, bet visi jie pasilikę Bate su tėvu.

Kaimelis pietvakariuose, iš kur vis atsklinda varpo gaudimas, yra Svindonas. Agnesė visus varpus atpažįsta iš skambesio. Tasai, kuris visada suskamba pirmas — jo balsas atsklinda iš toli — yra Osnio varpas, iškart po jo pradeda skambinti Didysis Tomas. Du varpai ataidi iš Koursio, kur gyvena seras Bloetas, o du artimiausieji — Vitenio ir Estkoto. Visa tai reiškia, kad erdvėje aš tikrai esu netoli Skendgeito, o gal net ir pačiame Skendgeite. Kaip ir reikėjo tikėtis, čia auga karklai, kaimas maždaug tokio dydžio, kokio ir turėtų būti, bažnyčia irgi stovi daugmaž teisingoje vietoje. Galbūt ponia Montoja tiesiog kol kas dar nesurado varpinės. Deja, kaimo pavadinimas — vienas iš tų dalykų, kurių Agnesė nežino.

O štai kur dingęs Gavynas, ji žinojo kuo puikiausiai. Pranešė man štai ką: jis išjojęs ieškoti tų, kurie užpuolė mane, „o kai suras, jis sukapos juos kardu — štai šitaip”, — ant vargšo Juočkio kailio ji pademonstravo, kaip Gavynas galabys niekadėjus. Tiesa, nesu visai tikra, kad verta be atodairos pasikliauti viskuo, ką ji porina. Pavyzdžiui, pasakė, esą karalius Eduardas — Prancūzijoje, o tėvas Rošas sykį regėjęs velnią, vilkintį juodai ir jojantį ant juodo ristūno.

Pastaroji detalė gali būti ir teisinga (tiesa ne tai, kad tėvas Rošas matė velnią, o tai, kad šitaip jis sakė Agnesei). Iki pat Renesanso riba tarp dvasių pasaulio ir fizinio pasaulio taip ir nebuvo aiškiai nubrėžta, o keturioliktojo amžiaus žmonės nuolat regėdavo vizijas: angelus, Paskutiniojo Teismo dienos vaizdus, Mergelės Marijos apsireiškimus.

Ledi Imeina niekad nepavargsta skųstis tėvu Rošu: koks jis esąs tamsuolis, nemokytas beraštis ir nekompetentingas. Ji vis dar stengiasi prikalbinti Elivysą, kad ši nusiųstų Gavyną į Osnį pakviesti kokio nors vienuolio. O kai aš paprašiau pakviesti tėvą Rošą, kad pasimelstų su manim (vyliausi, kad šitoks prašymas tikrai nebus palaikytas „įžūlumu”), ji rėžė man gerą pusvalandį trukusį moralą apie tai, kaip jis užmiršęs gerą„Venite” maldos dalį, kaip užpūtęs žvakes, užuot nugnybęs liepsną („tik pamanyk, kiek vaško išeikvojama veltui!“), kaip prikemšąs tarnams galvas visokiausių prietaringų nesąmonių (be jokios abejonės, tai užuomina apie raitą velnią).

Keturioliktame amžiuje vietiniai kaimo kunigai dažniausiai būdavo paprasčiausi valstiečiai, kurie mišių tekstus mokydavosi atmintinai ir prisigraibydavo šiokių tokių lotynų kalbos žinių. Aš, tiesą sakant, neįžiūriu jokio skirtumo, tačiau kilmingieji savo valstiečius laikė kažkokios kitos veislės padarais, taigi, galvą guldau: aristokratišką ledi Imeinos sielą skaudžiai žeidžia net mintis, kad išpažintį teks atlikti šitam „kaimo jurgiui, baudžiauninkui“!

Be jokios abejonės, jis iš tikrųjų ir yra toks prietaringas, toks beraštis, kokiu jį laiko ledi Imeina. Bet — jis anaiptol nėra nekompetentingas. Jis laikė mane už rankos, kai gulėjau mirties patale. Jis sakė man nebijoti. Ir aš iš tikrųjų nebijojau.

(Pauzė)

Sveikstu tiesiog septynmyliais šuoliais. Šią popietę sugebėjau atsisėsti ir išsėdėjau visą pusvalandį, о vakare net nulipau apačion vakarienės. Ledi Elivysa atnešė man rudą vilnonę suknelę ir garstyčių spalvos apsiaustą, o taip pat skepetą trumpai kirptiems plaukams apsirišti (ne moteriai priderantį vienuolišką gobtuvą — vadinasi, nepaisant visų Imeinos šnekų apie „daltrises”, Elivysa tikriausiai mano, kad aš tebesu netekėjusi mergina). Nenutuokiu, ar mano pačios drabužiai joms pasirodė kuo nors ne tokie, kokių reikėtų, o gal tiesiog pernelyg dailūs, kad vilkėtum kiekvieną dieną— Elivysa nieko nepaaiškino. Abi su Imeina padėjo man apsirengti. Niežėjo liežuvis paklausti, ar, prieš vilkdamasi švariais drabužiais, negalėčiau nusiprausti, bet pabūgau, kad šitaip vėl prašausiu pro šikšnelę ir sukelsiu Imeinai dar daugiau įtarimų.

Ji nenuleisdama akių stebėjo, kaip aš užsisegu sąsagas, varstausi batus; tokiais pat aštriais žvilgsniais varstė ir per vakarienę. Sėdėjau tarp abiejų mergaičių, ant to paties suolo. Prievaizdas buvo nugrūstas į patį stalo galą, o Maisrės ir iš viso nebuvo matyti. Pasak pono Latimero, parapijos kunigas turėjo valgyti drauge su žemvaldžio šeimyna, tačiau ledi Imeinai, ko gero, nepatinka ir tėvo Rošo elgesys prie stalo.

Valgėme mėsą (manding, stirnieną) su duona. Mėsa dvelkė cinamonu ir druska, regis, buvo šiek tiek švinktelėjusi — juk šaldytuvais čia niekas nesinaudoja, o duona — kieta kaip akmuo, bet vis geriau nei košė. Tikiuosi, nepridariau jokių klaidų.

Vis dėlto, be jokios abejonės, aš nuolat kažką darau ne taip — štai kodėl ledi Imeina mano atžvilgiu nusiteikusi taip įtariai. Mano drabužiai ir rankos, mano sakinių konstrukcijos tikriausiai šiek tiek (o gal ir daugiau nei šiek tiek) skiriasi nuo įprastų, ir dėl viso šito aš tikriausiai atrodau keistoka, svetima, taigi, — įtartina.

Ledi Elivysa pernelyg smarkiai nuogąstauja dėl vyro teismo, kad pastebėtų kokias nors mano klaidas, o mergaitės tiesiog dar per mažos. Tačiau ledi Imeina mato viską ir jau tikriausiai sudarinėja mano nuodėmių sąrašą, panašų į tą, kuriame užfiksuotos tėvo Rošo ydos. Ačiū Dievui, taip ir neprisistačiau esanti Izabelė de Bovrijė — nepaisydama jokios žiemos, Imeina būtų pati nuskubėjusi į Jorko grafystę, kad tik mane demaskuotų.

Po vakarienės atėjo Gavynas. Galų gale įslinko ir Maisrė purpuru švytinčia ausimi, ji atnešė medinį indą su alumi, nutempė suolus arčiau ugniavietės, įmetė į ugnį kelias pušines šakas. Geltonos laužo šviesos nutviekstos, moterys sėdo siūti.

Gavynas stabtelėjo prie pertvaros — plika akimi matyti: ką tik nuo žirgo, ilgai ir greitai jojęs. Gerą minutę niekas jo nepastebėjo. Rozemunda kažką mąstė, palinkusi prie siuvinio. Agnesė pirmyn atgal stumdė vežimaitį, įsodinusi į jį savo medinį riterį, o Elivysa užsidegusi pasakojo Imeinai apie pasiligojusį kumetį — matyt, jo sveikata buvo nekokia. Nuo tirštų dūmų, virstančių iš ugniavietės, man įsiskaudėjo krūtinę, taigi, pasukau galvą, iš paskutiniųjų stengdamasi neužsikosėti, ir išvydau Gavyną — jis stovėjo nekrustelėdamas ir žiūrėjo į Elivysą.

Po valandėlės Agnesė savo vežimaičiu įvažiavo Imeinai į koją ši pasipiktinusi pareiškė, esą Agnesė — paties nelabojo išpera, o Gavynas žengė vidun, į menę. Aš nudelbiau akis, patyliukais melsdama, kad tik jis mane užkalbintų.

Tą jis ir padarė — ant vieno kelio priklaupė priešais suolą, kur sėdėjau aš.

— Geroji ponia, — prašneko, — džiaugiuosi matydamas, kad sveikstate.

Net nenutuokiau, ar man dera ką nors atsakyti, o jeigu taip, tai — ką. Tad tik dar žemiau panarinau galvą.

Jis vis dar klūpojo priešais mane tarsi koks kamerdineris.

— Man sakė, kad jūs išvis neprisimenate, kas jus užpuolė, ledi Katerina. Ar tikrai taip ir yra?

— Taip, — išspaudžiau aš.

— Nieko nežinote ir apie savo tarnus? Kur jie galėjo nubėgti?

Aš papurčiau galvą, taip ir nepakeldama akių.

Gavynas dabar kreipėsi į Elivysą.

— Atnešu žinių apie tuos niekadėjus, ledi Elivysa. Aptikau jų pėdsaką. Jų buvo daug, visi raiti.

Aš jau spėjau išsigąsti, kad jis ims ir pasakys pričiupęs ir pakoręs kokį nors niekuo dėtą valstietį, ramiai sau malkaujantį miške.

— Prašau leidimo išvykti, susekti niekšus ir atkeršyti už ponią, — pridūrė Gavynas, žvelgdamas į Elivysą.

Elivysa atrodė sudirgusi, įsitempusi, atsargi — visai taip pat, kaip ir tada, kai jis atėjo aną kartą.

— Mano vyras liepė mums nė kojos nekelti iš čia tol, kol atvyks jis pats, — pasakė ji. — O tau liepė nesitraukti nuo mūsų ir mus saugoti. Aš neleidžiu tau išjoti.

— Be to, tu dar nevakarieniavai, — pareiškė ledi Imeina tokiu balsu, su kuriuo nepasiginčysi.

Gavynas atsistojo.

— Labai dėkoju jums už gerumą, mano pone, — paskubomis prapliupau aš. — Žinau, kad kaip tik jūs suradote mane miške. — Surietė kosulys, teko atsikvėpti. — Meldžiu, pasakykite, kur yra ta vieta, kur mane radote? — Persistengiau: stengiausi pasakyti per daug, pernelyg greitai. Nebevaliojau sutramdyti kosulio, gurktelėjau per didelį gurkšnį oro ir susiriečiau iš skausmo.

Kai kosulio priepuolis pagaliau apmalšo, Imeina jau buvo patiekusi Gavynui mėsos ir sūrio, o Elivysa — vėl palinkusi prie siuvinio. Taigi, kol kas taip nieko ir nesužinojau.

Ne, ne visai taip. Vis dėlto sužinojau, kodėl Elivysa taip įsitempė jam įėjus ir kodėl Gavynas sukūrė pasakėlę apie plėšikų gaują. Paaiškėjo ir ką reiškia tos šnekos apie „daltrises“.

Juk mačiau jį stovintį tarpduryje ir žiūrintį į Elivysą. Ir neprireikė man jokio vertėjo, kad perprasčiau jo veido išraišką. Gavynas buvo iki ausų įsimylėjęs savo šeimininko žmoną.

14

Danvortis išmiegojo nepabusdamas iki pat ryto.

— Sekretorius norėjo jus pažadinti, bet aš neleidau, — pareiškė Kolinas. — Jis liepė perduoti jums štai ką. — Vaikinukas kyštelėjo jam sumaigytą gniūžtę popierių.

— O kiek dabar valandų? — paklausė Danvortis, nerangiai sėsdamasis lovoje.

— Pusė devynių, — guviai atsakė Kolinas. — Visi varpininkai ir kiti sulaikytieji kaip tik valgykloje, pusryčiauja. Avižinė košė. — Jis goktelėjo tartum springdamas. — Absoliutus kraupąs! Tasai jūsų sekretorius tvirtina, neva mums reikia taupyti kumpį ir kiaušinius — dėl karantino.

— Pusė devynių ryto? — pasitikslino Danvortis ir mirksėdamas trumparegėmis akimis įsistebeilijo į langą. Lauke tvyrojo tokia pat apniūkusi prietema kaip ir tada, kai jis užmigo. — Viešpatie švenčiausias! Juk aš turėjau nueiti į ligoninę apklausti Badrio.

— Žinau, — atsakė Kolinas. — Bet tetulė Merė liepė leisti jums miegoti. Badrio šiaip ar taip negalėtumėte apklausti — jam atlieka tyrimus.

— Ji skambino? — paklausė Danvortis, apgraibomis ieškodamas akinių ant naktinio staliuko.

— Šįryt aš jau sulaksčiau į ligoninę. Daviau kraujo tyrimams. Tetulė Merė liepė pasakyti jums, kad ateiti duoti kraujo užtenka kartą per dieną.

Danvortis pagaliau pasibalnojo nosį akiniais ir pažvelgė į Koliną.

— Ar ji nieko nesakė — gal jau pavyko atpažinti virusą?

— Uuummh, — suniurzgė Kolinas, gromuliuodamas burnoje gumą. Kažin, nejučia dingtelėjo Danvorčiui, nejaugi jis taip ir čiulpė ją visą naktį? Kodėl tuomet ji nė truputėlio neaptirpo? — Ji prašė perduoti jums kontaktų sąrašus, štai. — Kolinas padavė jam pluoštą popierių. — O dar skambino dama, kurią buvome susitikę prie ligoninės. Na ta, su dviračiu.

— Montoja?

— Taip. Ji klausė, gal jūs žinote, kaip surasti pono Besingeimo žmoną. Pasakiau, kad perskambinsite jai. Gal žinote, kada atneša paštą?

— Paštą? — pakartojo Danvortis, žvelgdamas į vaikinuką per paskleistus popierius.

— Mama nespėjo laiku nupirkti man dovanų, kad įdėtų vežtis kartu, — paaiškino Kolinas. — Taigi, pažadėjo atsiųsti jas paštu. Kaip manote, gal dėl karantino paštas vis dėlto nevėluos?

Kai kurie Kolino paduotieji popieriaus lapai buvo sulipę — neabejotinai dėl vaikiščio pomėgio nuolat tikrinti, kaip keičiasi kramtomosios gumos spalva. Be to, dauguma buvo anaiptol ne kontaktų sąrašai, o įvairiausios Finčo pastabos: užsikimšo vienas iš šildymo vamzdžių Salvine. Nacionalinės Sveikatos apsaugos tarnyba įsakė visiems Oksfordo bei apylinkių gyventojams vengti bet kokių ryšių su užsikrėtusiais asmenimis. Ponia Besingeim Kalėdoms išvykusi įTorkėjų. Tualetinio popieriaus atsargos beviltiškai senka.

— Na, tai kaip manote? Gal vis dėlto nevėluos? — dar kartą paklausė Kolinas.

— Nevėluos? Kas? — nesusigaudė Danvortis.

— Paštas! — pasipiktinęs pakartojo Kolinas. — Juk dėl karantino jis neturėtų vėluoti, tiesa? Kelintą valandą čia išnešioja paštą?

— Dešimtą, — atsakė Danvortis. Jis išrūšiavo popierius, sudėjo Finčo pastabas į vieną krūvą, atvėrė didelį plono popieriaus voką. — Bet per pačias Kalėdas paštas paprastai visada vėluoja — dėl daugybės siuntinių ir kalėdinių atvirukų.

Susegti popieriai voke irgi buvo ne kontaktų sąrašai. Danvortis pasklaidė Viljamo Gadsono ataskaitą, ką jam pavyko iššniukštinėti apie Kivriną ir Badrį: kur ir kada šie lankėsi, viskas tvarkingai atspausdinta, kruopščiai išskirstyta į grafas: rytas, popietė, vakaras. Ataskaita atrodė kur kas tvarkingiau už visus Viljamo rašinius, kiek tik jų Danvorčiui teko matyti. Tiesiog nuostabu, kokia naudinga kartais gali būti motinos įtaka sūnui.

— Nesuprantu, kodėl turėtų vėluoti, — kalbėjo Kolinas. — Juk tai ne tas pat, kas žmogus, argi ne taip? Noriu pasakyti, juk tikrai neužkrečiama! O kur jį atneša? Į bendrabutį?

— Ką atneša?

— Paštą}.

— Į sarginę, palieka budinčiajam, — atsakė Danvortis, jau įknibęs į ataskaitą apie Badrį. Antradienio popietę, po to, kai apsilankė Baliole, šis grįžęs prie tinklo. Finčas kalbėjosi su juo antrą valandą, kai Badris klausė, kur galėtų rasti poną Danvortį, ir šiek tiek prieš tris, kai jis perdavė raštelį. Kažkuriuo metu tarp dviejų ir trijų trečio kurso studentas Džonas Jy matė Badrį einantį per kiemą į laboratoriją — tikriausiai kažko ieškoti.

Įrašas Brasenozės budinčiojo žurnale: Badris atėjo trečią valandą. Dirbo prie tinklo iki pusės aštuonių, tada grįžo į savo butą, persirengė ir išėjo į šokius.

Danvortis paskambino Latimerui.

— Kuriuo metu antradienio popietę atėjote prie tinklo?

Bejėgiškai mirksėdamas, Latimeras įsistebeilijo į Danvortį iš telefono ekrano.

— Antradienį? — tarstelėjo ir apsidairė, tarsi būtų pamiršęs kažką padėti į vietą. — Tai — vakar?

— Ne, tai — dieną prieš perkėlimą, — atsakė Danvortis. — Pavakary jūs ėjote į Bodlio biblioteką.

Latimeras sulinksėjo.

— Taip, ji norėjo sužinoti, kaip taisyklingai pasakyti „Padėkite man, mane užpuolė vagys”.

Danvorčiui liko tik viltis, kad, sakydamas „ji”, Latimeras turi omeny Kivriną.

— Ar su Kivrina susitikote Bodlio bibliotekoje, ar Brasenozėje?

Latimeras delnu apglėbė smakrą ir giliai susimąstė.

— Dirbome iki vėlyvo vakaro, rinkdami įvardžių formas, — pasakė. — Keturioliktame amžiuje įvardžių galūnių kaitymas jau nyko, bet dar nebuvo galutinai išnykęs.

— Ar Kivrina atėjo prie tinklo su jumis susitikti?

— Tinklo? — abejodamas perklausė Latimeras.

— Į Brasenozės laboratoriją! — Danvortis ėmė stigti kantrybės.

— Brasenozė? Juk Kūčių vakaro iškilmė bus laikoma ne Brasenozėje, tiesa?

— Kūčių vakaro iškilmė?

— Vikaras sakė norįs, kad aš perskaityčiau palaiminimą, — pareiškė Latimeras. — Ar mišios bus Brasenozėje?

— Ne. Vadinasi, susitikote su Kivrina antradienį po pietų, ketinote padirbėti, tobulindami jos kalbą. O kur susitikote?

— Žodį „vagys„ buvo labai sunku išversti. Dabartinės anglų kalbos žodis „thieves„ kildintinas iš senosios anglų kalbos „the-of„ bet…

Ne, iš to lovio nebus lobio.

— Kūčių vakaro iškilmė rengiama Mergelės Marijos bažnyčioje, septintą valandą, — pareiškė Danvortis ir padėjo ragelį.

Tada paskambino į Brasenozę budinčiajam, kuris vis dar nebuvo baigęs puošti eglutės; pareikalavo jo paieškoti Kivrinos pavardės registracijos knygoje. Ne, antradienį po pietų ji čia nesilankiusi.

Danvortis suvedė kontaktų sąrašus į konsolę, pridėjo ir Viljamo surinktus duomenis. Antradienį Kivrina nebuvo susitikusi su Badriu. Antradienio rytąji praleido ligoninėje, paskui lankėsi pas Danvortį. O antradienį po pietų triūsė su Latimeru — tuo metu, kai jie baigė darbą Bodlio bibliotekoje, Badris jau turėjo būti išėjęs į šokius Hedingtone. Pirmadienis: nuo trečios valandos Kivrina visą laiką buvo ligoninėje, tačiau tarpas tarp dvylikos ir pusės trijų taip ir liko neužpildytas — tuo metu ji galėjo susitikti su Badriu.

Danvortis iš naujo peržiūrėjo papildytus kontaktų sąrašus. Montojos lape tebuvo pakraigliotos vos kelios eilutės. Ji surašė, su kuo buvo susitikusi trečiadienio rytą, bet nė neužsiminė apie pirmadienį ar antradienį ir — jokių žinių apie Badrį. Kažin, iš kur toks aplaidumas? — pagalvojo Danvortis, bet paskui prisiminė, kad Montoja prisistatė jau po to, kai Merė paaiškino, kaip ir kokiam laikotarpiui pildyti blankus.

Galbūt Montoja vis dėlto buvo susitikusi su Badriu anksčiau nei trečiadienio rytą, o gal galėjo žinoti, ką jis veikė per tą neužpildytą tarpą — pirmadienį tarp vidudienio ir pusės trijų.

— Ar ponia Montoja, kai skambino, nepasakė savo telefono numerio? — paklausė jis Kolino. Bet niekas neatsakė. Danvortis grįžtelėjo: — Kolinai!

Vaikinuko nebebuvo nei kabinete, nei svetainėje — liko tik jo krepšys ir šio turinys, išverstas tiesiog ant kilimo.

Danvortis susirado Montojos numerį Brasenozėje ir paskambino, iš tiesų net nesitikėdamas, kad ji atsilieps. Jeigu Montoja vis dar ieško Besingeimo, tai gali reikšti tik viena: ji iki šiol taip ir negavo leidimo išvykti į kasinėjimus ir dabar, be jokios abejonės, kiurkso NSA arba Nacionaliniame Pavelde, visiems ten iki kaulo įsipykusi kaulijimais pripažinti radimvietę esant „ypatingos vertės”.

Danvortis apsirengė ir patraukė į valgyklą ieškoti Kolino. Vis dar lijo, išbrinkęs murkšlinas dangus buvo toks pat pilkas kaip ir grindinio akmenys bei bukmedžių žievė. Danvortis puoselėjo viltį, kad varpininkai ir kiti sulaikytieji papusryčiavo anksti ir jau bus spėję išsiskirstyti po savo kambarius, bet tokios viltys labai greitai sudužo. Vos pasiekęs kiemo vidurį jis jau išgirdo iš valgyklos sklindančių moteriškų balsų gaudesį.

— Ačiū Dievui, jūs čia, pone, — prie durų jį pasitiko Finčas. — Ką tik skambino iš NSA. Jie nori, kad mes priimtume dar dvidešimt sulaikytųjų.

— Pasakyk, kad nieku gyvu negalime, — atsakė Danvortis, žvilgsniu naršydamas minią. — Privalome griežtai laikytis įsakymo vengti bet kokių kontaktų su užsikrėtusiais asmenimis. Gal kur matei daktarės Arens vaikaitį?

— Ką tik buvo čia, — atsakė Finčas, dairydamasis per moterų galvas, bet Danvortis jau pastebėjo Koliną pats. Vaikiščias stovėjo to paties stalo, prie kurio sėdėjo varpininkai, gale ir tepė sviestą ant kelių skrudintos duonos riekelių.

Danvortis prasibrovė iki jo.

— Kai skambino ponia Montoja, ar ji pasakė, kur būtų galima ją surasti?

— Tai toji pati, su dviračiu? — pasitikslino Kolinas, ant sviesto tepdamas dar ir marmelado sluoksnį.

— Taip.

— Ne, nepasakė.

— Ar pusryčiausite, pone? — paklausė Finčas. — Bijau, kad su kumpiu ir kiaušiniene jau visai striuka, o ir marmelado atsargos baigia visai išsekti… — Jis iškalbingu žvilgsniu nudelbė Koliną. — Užtat turime avižinės košės ir…

— Man — tik arbatos, — pasakė Danvortis. — Ar ji nepaminėjo, iš kur skambina?

— Nagi, sėskitės, — įsikišo ponia Teilor. — Kaip tik norėjau pasikalbėti su jumis apie mūsų „Chicago Surprise”.

— Ar gali tiksliai pakartoti, ką sakė ponia Montoja? — Danvortis vis dar kvotė Koliną.

— Sakė, esą visiems nusispjaut, kad jos radimvietė bus sunaikinta, o neįkainojamos vertės ryšys su praeitimi — prarastas, ir iš viso, kaip žmogui gali šauti į galvą vidury žiemos išsitrenkti žvejoti, — atsakė Kolinas, grandydamas marmelado likučius nuo lėkštės dugno.

— Arbata irgi visai baigiasi, — pareiškė Finčas, pripildamas Danvorčiui puodelį beveik bespalvio skysčio.

Danvortis atsisėdo.

— Gal nori kakavos, Kolinai? Ar stiklinės pieno? — paklausė Danvortis.

— Pieno beveik nebeturime, — įsiterpė Finčas.

— Ačiū, nieko daugiau nenoriu, — pasakė Kolinas, suvoždamas marmeladu apteptas duonos riekeles. — Štai, tik pasiimsiu sumuštinius — einu budėti prie vartų, kad nepražiopsočiau pašto.

— Skambino vikaras, — vėl prašneko Finčas. — Prašė pasakyti jums, kad iškilmės skaitinių tvarką surepetuos ir be jūsų, jums nebūtina eiti ten anksčiau nei pusę septynių.

— Nejaugi jie vis vien ketina aukoti Kūčių vakaro mišias? — nustebo Danvortis. — Įvertinus aplinkybes, kyla abejonių, ar kas nors į jas ateis.

— Vikaras sakė, esąTarpbažnytinis komitetas surengęs balsavimą — nutarta mišias aukoti bet kuriuo atveju, — paaiškino Finčas, pildamas į skystą arbatą ketvirtį arbatinio šaukštelio pieno ir tiesdamas puodelį Danvorčiui. — Jų nuomone, jei stengsimės elgtis taip, lyg nieko nebūtų nutikę, tai visiems tik padės nepalūžti.

— Mes ketiname atlikti keletą kūrinių varpeliams, — įsiterpė ponia Teilor. — Žinoma, tikros varpų muzikos tai niekaip negali atstoti, bet vis geriau nei nieko. O Šventosios Reformacijos kunigas paskaitys ištrauką iš Mišių maro metu.

— A, — tarstelėjo Danvortis. — Tai iš tikrųjų turėtų padėti visiems nepalūžti.

— Ar man būtinai reikės eiti? — paklausė Kolinas.

— Jam šitokiu oru tikrai nereikėtų niekur vaikščioti, — staiga pareiškė ponia Gadson, išdygusi tarsi iš po žemių su lėkšte, kaupina pilkšvos avižinės košės. Šią dunkstelėjo ant stalo Kolinui po nosimi. — Ir jau tikrai jam nėra ką veikti bažnyčioje, kur begalė mikrobų ir traukia skersvėjai. Kol jūs dalyvausite mišiose, jis galės pabūti čia, su manim. — Ji pristūmė Kolinui kėdę. — Sėskis ir valgyk košę.

Kolinas įsmeigė į Danvortį maldaujantį žvilgsnį.

— Kolinai, — pasakė Danvortis, — atrodo, būsiu pamiršęs savo kambaryje ponios Montojos telefono numerį. Ar negalėtum nubėgti ir atnešti?

— Tuojau pat! — Kolinas lyg įgeltas šoko nuo kėdės ir išgaravo.

— Kai šitą vaiką pakirs indiškasis gripas, — bylojo ponia Gadson, — tikiuosi, jūs prisiminsite, kad pats ir skatinote šitokius žalingus jo maitinimosi įpročius. Man visiškai aišku, kas lėmė šią epidemiją. Tik prastas maitinimasis ir nedovanotina drausmės stoka. Šitame Universitete tvarka tokia, kad gėda ir žmogui pasakyti. Prašiau, kad mane apgyvendintų drauge su mano sūnumi Viljamu — ir ką manote? Nugrūdo netgi į kitą pastatą! Ir iš viso…

— Ko gero, šiais klausimais jums teks kreiptis į Finčą, — nutraukė ją Danvortis. Atsistojo, suvyniojo Kolino paliktus sumuštinius su marmeladu į servetėlę. — O man tučtuojau reikia į ligoninę, — pridūrė ir pasišalino, kol ponia Gadson dar nesuskubo prapliupti iš naujo.

Danvortis grįžo į savo butą ir pamėgino prisiskambinti Endriusui. Linija buvo užimta. Tada paskambino į kasinėjimus vildamasis, kad Montojai galbūt vis tik pavyko išplėšti leidimą išvykti. Tačiau ten niekas neatsakė. Jis vėl paskambino Endriusui. Stebuklai — linija jau buvo laisva. Po trijų pyptelėjimų įsijungė autoatsakiklis.

— Skambina ponas Danvortis, — ištarė jis į ragelį. Paskui, akimirką padvejojęs, pasakė savo buto telefono numerį. — Man reikia kuo skubiau su jumis pasikalbėti. Tai svarbu.

Jis padėjo ragelį, įsimetė diską su sąrašais į kišenę, pasiėmė skėtį bei Kolino sumuštinius ir išėjo į kiemą.

Koliną rado susigūžusį prie vartų, neramiai dirsčiojantį į gatvę Karfakso pusėn.

— Einu į ligoninę aplankyti savo laboranto ir pasimatyti su tavo tetule, — pasakė Danvortis, paduodamas vaikinukui sumuštinius, susuktus į servetėlę. — Gal nori eiti drauge?

— Ne, ačiū, — atsakė Kolinas. — Nenorėčiau pražiopsoti pašto.

— Dėl Dievo meilės, bent nueik pasiimti striukės, jei nenori, kad atskubėjusi ponia Gadson pristotų prie tavęs.

— Ta Rakštis Subinėj ponia Galstoun[3] čia jau prasisuko, — pareiškė Kolinas. — Bandė suvynioti mane į šerpę. Šerpę! — Jis dar kartą nerimastingai dirstelėjo į gatvę. — Nekreipiau į ją dėmesio.

— Visai pamiršau, — pasakė Danvortis. — Priešpiečių būtinai turiu pareiti namo. Jei tau ko nors reikės, prašyk Finčo.

— Ammm… — numykė Kolinas, akivaizdžiai nesiklausydamas. Kažin, ką motina žadėjo jam atsiųsti, kad jis šitaip ištikimai laukia? — susidomėjo Danvortis. Na, bent jau tikrai ne šerpę.

Jis pats apsivyniojo kaklą šaliku ir per lietų nužingsniavo į ligoninę. Praeivių gatvėje buvo vos vienas kitas, ir visi akivaizdžiai stengėsi prasilenkti kuo didesniu atstumu vieni nuo kitų; kažkokia moteris net nulipo nuo šaligatvio į važiuojamąją dalį, kad tik nesusidurtų su Danvorčiu.

Jeigu varpai iš visų spėkų negriaudėtų „Tai nutiko giedrą vidunaktį”, nė neįspėtum, kad šiandien — Kūčios. Niekas nesinešė nei dovanų, nei bugienio šakelių, tiesą sakant, ir išvis jokių pakuočių. Galėjai pamanyti, kad dėl karantino Kalėdos išvis išrūko žmonėms iš galvos.

Argi Kalėdų neužmiršo ir jis pats? Nei apsidairė dovanų, kalėdine eglute — ir ta nepasirūpino. Danvortis prisiminė Koliną, susigūžusį prie Baliolo vartų, ir pajuto karštai trokštąs, kad bent jau vaikinuko motina nebūtų užmiršusi išsiųsti jam dovanų. Grįždamas namo jis būtinai nupirksiąs Kolinui kokį niekutį, galbūt kokį žaislą ar vaizdo įrašą — kad vaikiščias, be šaliko, gautų ir dar ką nors.

Vos pasiekęs ligoninę, Danvortis akimoju buvo nusiųstas į izoliatorių apklausti naujų ligonių.

— Gyvybiškai svarbu nustatyti, kas galėjo turėti ryšių su Jungtinėmis Valstijomis, — pasakė Merė. — Pasauliniame gripo centre susidūrėme su keblumais. Per šventes ten neliko nieko, kas sugebėtų ištirti virusą ir nustatyti sekvenciją. Jie ten lyg ir turėtų budėti dvidešimt keturias valandas per parą ištisus metus, bet paprastai kalnas darbų užgriūva juos iškart po Kalėdų — visokiausi apsinuodijimai maistu, piktnaudžiavimo gėrybėmis pasekmės, kurių simptomai iš pradžių ne kažin kiek skiriasi nuo virusinės infekcijos — taigi, jie ten stengiasi kaip reikiant atsipūsti iš anksto. Šiaip ar taip, kolegos iš Atlantos sutiko atsiųsti PGC vakcinos prototipą, nelaukdami identifikacijos patikrinimo, bet, kol nenustatytas tiesioginis ryšys, negalime pradėti masiškai jos taikyti.

Ji nusivedė jį į atitvertą koridorių.

— Visų ligonių simptomai visiškai sutampa su Pietų Karolinos infekcijos simptomais — aukšta temperatūra, skausmai visame kūne, antrinės komplikacijos plaučiuose — bet tai, deja, dar toli gražu ne įrodymas. — Ji sustojo prie palatos durų. — Tau taip ir nepavyko išsiaiškinti jokių Badrio ryšių su amerikiečiais, tiesa?

— Ne, bet man dar gerokai stinga informacijos — toli gražu nežinau, ką jis veikė kiekvieną minutę. Ar nori, kad paklausinėčiau ir jį?

Merė sudvejojo.

— Jam pablogėjo, — tarstelėjo Danvortis.

— Jam išsivystė plaučių uždegimas. Nenumanau, ar jis išvis įstengs ką nors pasakyti. Jį vis dar kamuoja aukšta temperatūra — tai lyg ir atitinka Pietų Karolinos infekcijos eigą. Duodame jam priešvirusinių preparatų ir papildomų vaistų, kuriems Pietų Karolinos virusas buvo jautrus. — Ji atidarė palatos duris. — Sąraše rasi visus naujai atgabentus ligonius. Paklausk budinčios slaugės, kurioje lovoje kas guli. — Ji kažką surinko konsolėje prie pirmosios lovos. Nušvitusiame ekrane pasirodė kontaktų sąrašas — išsikerojęs, su gausybe persipynusių atšakų — visai kaip didysis bukmedis Universiteto kieme. — Tikiuosi, neprieštarausi, jei Kolinas pernakvos pas tave dar vieną naktį?

— Tegul sau nakvoja kiek tik nori.

— Ak, akmuo nuo širdies nusirito. Aš labai smarkiai abejoju, ar sugebėsiu parsigauti namo anksčiau nei rytoj, o kad jis tūnotų bute vienas pats — tikrai nenorėčiau. Vis dėlto atrodo, kad tik man vienai jis ir terūpi, — piktai pridūrė ji. — Galų gale šiaip taip prisiskambinau Deirdrai į Kentą — o ji kad bent akimi mirktelėtų! „Tikrai? Paskelbtas karantinas? — pragydo ji. — O aš taip užsisukau su visokiais rūpesčiais, kad neturėjau kada net žinių paklausyti.„ O paskui ėmėsi porinti man, ką ketinanti nuveikti drauge su sugyventiniu, suprask: Kolinui jos planuose vietos nenumatyta, tad ji tik džiaugiasi jo atsikračiusi. Kartais net suabejoju: nejaugi ji — tikrai mano dukterėčia?

— Gal žinai, ar ji jau išsiuntė Kolinui kalėdinę dovaną? Jis tvirtina, esą mama pažadėjusi atsiųsti dovanas paštu.

— Galvą guldau: ji taip užsisuko su visokiais rūpesčiais, kad užmiršo net nupirkti jam dovanų, ką jau kalbėti apie išsiuntimą. Kai aną kartą Kolinas per Kalėdų atostogas viešėjo pas mane, dovanų sulaukė tik per Tris Karalius. Ak, tiesa, gerokai kad prisiminiau! Gal netyčia žinai, kas nutiko mano pirkinių krepšiui? Į jį buvau susidėjusi ir dovanas Kolinui.

— Tavo krepšį parsinešiau į Baliolą, — atsakė Danvortis.

— O, kaip gerai. Ketinau nupirkti dar šį bei tą, bet nebespėjau; jeigu tu apsiimtum supakuoti šerpę ir kitus dalykėlius, tuomet Kolinas neliktų išvis nieko neradęs po eglute. — Ji atsistojo. — O jeigu atkapstysi bent kokį nors tikėtiną ryšį su amerikietiškuoju virusu, pranešk man tučtuojau. Kaip tikriausiai pastebėjai ir pats, keletą antrinių kontaktų mums pavyko atsekti iki Badrio, bet gali būti, kad tai — tarpinės grandys, o tikrasis užkrato šaltinis — kas nors visai kitas.

Ji pasišalino, o Danvortis atsisėdo prie moters su violetiniu skėčiu lovos.

— Ponia Bryn… — tyliai užšnekino ją. — Atleiskite, bet privalau šio to jūsų paklausti.

Jos veidas buvo tirštai išraudęs, kvėpavo ji lygiai taip pat sunkiai kaip ir Badris, bet į klausimus atsakinėjo greitai ir aiškiai. Ne, per pastarąjį mėnesį Amerikoje ji nesilankiusi. Ne, nepažįstanti jokių amerikiečių, taip pat nieko, kad pastaruoju metu būtų grįžęs iš Amerikos. Tačiau iš Londono į Oksfordą atvažiavusi metro. „Norėjau apsidairyti Blekvelyje, juk žinote„ — taigi, ji visą dieną vaikščiojo po parduotuves, o galiausiai atsidūrė metro stoties maišatyje — kitaip tariant, buvo susidūrusi su gerais penkiais šimtais žmonių, iš kurių bet kuris galėjo būti Merės ieškomasis kontaktas.

Buvojau po dviejų, kai Danvortis galiausiai baigė klausinėti susirgusiuosius ir suvedė visą naują informaciją į kontaktų sąrašą; joks ryšys su amerikiečiais taip ir nepaaiškėjo, bet Danvortis rado dar du žmones, buvusius anuose šokiuose Hedingtone.

Jis patraukė į izoliatoriaus gilumą nors ir nelabai tikėjosi, kad pavyktų susišnekėti su Badriu. Vis dėlto šio būklė, regis, buvo pagerėjusi. Kai Danvortis įėjo, jis miegojo, bet vos palietė jo ranką Badrio akys tuoj pat atsimerkė, žvilgsnis susitelkė į Danvortį.

— Pone Danvorti… — prašneko jis — silpnu, kimiu balsu. — Ką jūs čia veikiate?

Danvortis atsisėdo.

— Kaip jautiesi?

— Kaip keista… ir ko tik žmogui neprisisapnuoja. Maniau… man taip skaudėjo galvą…

— Man būtinai reikia kai ko tavęs paklausti, Badri. Gal prisimeni, su kuo buvai susitikęs tuose šokiuose Hedingtone?

— Ten buvo šitiek žmonių… — Badris sunkiai nurijo seilę, lyg jam perštėtų gerklę. — Daugumos nė nepažįstu.

— O gal prisimeni, su kuo šokai?

— Elizabeta… — sukarkė Badris. — Sisu… kaip ten ją nežinau pavardės, — sukuždėjo jis. — Ir Elizabeta Jakamoto.

Vidun įėjo paniurėlė palatos sesuo.

— Metas daryti rentgeno nuotrauką — pareiškė ji, nė nežvilgtelėjusi į Badrį. — Jums teks išeiti, pone Danvorti.

— Ar negalėtumėte palaukti dar kelias minutes? Tai svarbu, — paprašė jis, bet sesuo jau maigė konsolės klavišus.

Danvortis pasilenkė prie Badrio.

— Badri, kai užfiksavai tašką… kokio dydžio buvo laiko paklaida?

— Pone Danvorti, — primygtinai pakartojo sesuo.

Danvortis nekreipė į ją dėmesio.

— Ar laiko uždelsimas buvo didesnis, nei tikėjaisi?

— Ne, — kimiai atsakė Badris. Ir pakėlė ranką prie gerklės.

— Kokia gi buvo ta paklaida?

— Keturios valandos, — sukuždėjo Badris, ir Danvortis pagaliau leidosi išgujamas lauk.

Keturios valandos. Kivrina iškeliavo pusę pirmos. Vadinasi, nukeliavo pusę penkių — beveik saulei leidžiantis; tačiau šviesos turėjo pakakti, kad apsidairiusi ji įžiūrėtų, kur atsidūrusi, o prireikus galėjo suskubti ir nueiti iki pat Skendgeito.

Danvortis patraukė ieškoti Merės, norėdamas pranešti jai dviejų merginų, su kuriomis šoko Badris, vardus. Merė peržiūrėjo atgabentųjų ligonių sąrašus. Nei vienos, nei kitos nerado, tad pasakė Danvorčiui, kad šis galįs eiti namo, netgi pamatavo jam temperatūrą ir paėmė kraujo mėginį, kad jam nebereikėtų grįžti. Jis buvo jau beišeinąs, kai į ligoninę atvežė Sisu Feirčaild. Tad kai pagaliau išsiruošė, buvojau beveik arbatos metas.

Kolino nebuvo nei prie vartų, nei valgykloje — ten Danvortis rado tik Finčą, bėdojantį dėl sparčiai tirpstančių sviesto bei cukraus likučių.

— Kur daktarės Arens vaikaitis? — paklausė jo Danvortis.

— Jis visą rytą trypčiojo prie vartų, — atsakė Finčas, susirūpinęs skaičiuodamas cukraus gabalėlius. — Paštą pristatė tik po pirmos, tada vaikiščias nuskubėjo į tetulės butą pažiūrėti, ar jam skirto siuntinio nebus nugabenę ten. Kiek supratau, jokio siuntinio jam nebuvo. Grįžo jis gerokai nukoręs nosį, o paskui, gal prieš kokį pusvalandį, staiga pašoko, pareiškė: „Man tik ką šovė į galvą viena mintis!„ ir galaižin kur išrūko. Galbūt sugalvojo, kur dar paštininkas galėjo nunešti jo siuntinį.

Tik štai niekas jam nieko nesiuntė, pagalvojo Danvortis.

— Kada šiandien užsidaro parduotuvės? — paklausė jis Finčo.

— Šiandien? Kūčių vakarą? Viskas jau bus uždaryta, pone. Per Kūčias visi užsidarinėja anksti, kai kas — netgi vidudienį, jei nebesulaukia pirkėjų. Pone, susikaupė jau visa aibė reikalų…

— Jiems teks palaukti, — nutraukė jį Danvortis, pasiėmė skėtį ir vėl išėjo laukan. Finčas sakė tiesą. Visos parduotuvės jau buvo uždarytos. Danvortis nužingsniavo iki Blekvelio, vildamasis, kad kas jau kas, o jie tikrai turėtų dar dirbti, tačiau ir ten beliko pabučiuoti spyną. Vis dėlto pasinaudoti situacija jie suspėjo. Vitrinoje, tarp apsnigtų žaislinio Viktorijos laikų kaimelio namukų, rikiavosi įvairios brošiūros su patarimais, kaip gydytis pačiam, vaistų aprašai ir net rėksmingai spalvinga knyga minkštais viršeliais: „Tik juokdamiesi galite užsitikrinti puikią sveikatą”.

Galiausiai, kiek nuošaliau nuo Didžiosios gatvės, Danvortis aptiko tebedirbantį paštą. Bet čia tebuvo cigarečių, pigių saldainių ir stirtomis sukrautų Kalėdinių atvirukų — ničnieko, ką tiktų padovanoti dvylikamečiui vaikiščiui. Danvortis išsliūkino lauk taip nieko ir neišsirinkęs, bet paskui apsigalvojo, grįžo ir nupirko irisų už svarą, tirpstančios kramtomosios gumos luistą, dydžio sulig geru asteroidu, ir kelis pakelius saldainiukų, iš pažiūros primenančių muilo tabletes. Ne kažin kas, bet Merė juk sakė, be šerpės, nupirkusi ir dar kažko.

Paaiškėjo, kad tasai „dar kažkas„ — pora pilkų vilnonių kojinių, dar nykesnių ir už šerpę, ir kompaktinis vaizdo diskas, skirtas kalbai tobulinti. Dar laimė, kad ji spėjo apsirūpinti ir pliauškynėmis bei vyniojamuoju popieriumi, tačiau anokios ten Kalėdos, kai dovanų gauni porą kojinių ir kelis irisus… Danvortis apsidairė po savo kabinetą, karštligiškai sukdamas galvą, ką dar galėtų pridėti.

„Apokaliptiška!„ — įvertino Kolinas, kai Danvortis pasakė, kad Kivrina iškeliavo į Viduramžius. Jis ištraukė iš lentynos „Riterių amžių”. Knyga buvo tik su iliustracijomis, be hologramų, bet nieko geriau Danvortis nebesuskubo greitosiomis sumąstyti. Paskubomis suvyniojo dovanas, persirengė ir tekinas nukurnėjo į Mergelės Marijos bažnyčią, merkiamas nesiliaujančio lietaus, pakeliui kirsdamas ištuštėjusį Bodlio bibliotekos kiemą, stengdamasis neįmaknoti į kokį patvinusį nutekamąjį lataką.

Šitokiu oru nė vienas sveiko proto žmogus neturėtų net nosies kišti laukan. Praėjusiais metais per Kūčias buvo sausa, bet bažnyčia vis vien prisirinko tik artipilnė. Tąsyk drauge su Danvorčiu į mišias ėjo ir Kivrina. Per atostogas ji nevažiavo namo, pasiliko mokytis — Danvortis aptiko ją Bodlio bibliotekoje ir primygtinai įprašė ateiti į jo rengiamą šerio vakarėlį, o paskui — ir į bažnyčią.

— Man nereikėtų blaškytis, — pakeliui į bažnyčią pareiškė ji. — Turėčiau visą dėmesį sutelkti į tyrinėjimus.

— Mergelės Marijos bažnyčia kaip tik labai tinka tyrinėjimams. Pastatyta 1139-aisiais, o viduje viskas likę taip pat, kaip buvo Viduramžiais — įskaitant net šildymo sistemą.

— Tarpbažnytinės apeigos tikriausiai irgi autentiškos? — andai paklaususi ji.

— Nė trupučio neabejoju, kad pačia savo dvasia jos persmelktos geriausiais ketinimais ir atmieštos kvailybe lygiai taip pat, kaip ir bet kurios Viduramžių mišios, — atsakęs jis.

Siauru skersgatviu jis nuskubėjo pro Brasenozę ir pagaliau atlapojo Mergelės Marijos bažnyčios duris; iš vidaus jam į veidą siūbtelėjo karščio gūsis. Danvorčio akiniai akimoju aprasojo. Jis stabtelėjo prieangyje ir nušluostė juos šaliko galu, bet akinius tuoj pat vėl aptraukė rūkana.

— Vikaras jau ieško jūsų, — pasitiko j į Kolinas. Vaikinukas vilkėjo marškinius ir švarką, plaukai buvo sušukuoti. Iš nemenko pluošto, kurį laikė rankoje, jis padavė Danvorčiui vieną lapelį — su mišių tekstais ir eigos tvarka.

— O aš maniau, kad tu pasiliksi namuose, — nustebo Danvortis.

— Su ponia Gadson? Kraupinė mintis! Geriau jau kiurksoti bažnyčioje nei su ja! Taigi, pasižadėjau poniai Teilor padėti atsigabenti varpelius.

— O vikaras ta proga pristatė tave prie darbo, — pastebėjo Danvortis, vis dar nelabai sėkmingai stengdamasis nušluostyti akinius. — Tikriausiai per daug nenusiplūkei?

— Juokaujate? Bažnyčia sausakimša.

Danvortis užmetė akį į centrinę navą. Klauptuose jau uodui nebebuvo kur snapo įkišti, žmonės palei bažnyčios sienas statėsi sulankstomas kėdutes.

— Ak, gerai, kad atėjote, — artyn jau skubinosi vikaras, nešinas visu glėbiu giesmynų. — Atleiskite dėl karščio. Vis per tą krosnį. Nacionalinis Paveldas neleidžia mums įsirengti naujos šildymo sistemos, o gauti atsarginių dalių šitam prieštvaniniam gremėzdui — beveik neįmanoma. Kaip tik dabar išklero termostatas. Taigi, šildymo nebegalime reguliuoti — tiktai arba įjungti, arba išjungti. — Iš sutanos kišenės jis išžvejojo du popieriaus lapelius, dirstelėjo įjuos. — Gal kur nors matėte poną Latimerą? Jis turėtų perskaityti palaiminimą.

— Nemačiau, — atsakė Danvortis. — Bet aš priminiau jam, kelintą valandą mišios.

— Ką gi, kai jis supainiojo laiką praėjusį kartą, prisistatė valandą per anksti. — Vikaras padavė Danvorčiui lapelį. — O štai čia — Šventojo Rašto ištrauka jums. Šįmet — iš Karaliaus Džeimso. To reikalavo Tūkstantmečio bažnyčia; gerai dar, kad ne iš „People‘s Common”, kaip kad nutiko pernai. Karalius Džeimsas gal ir archajiškas, bet bent jau ne nusikalstamas.

Virstelėjo lauko durys, vidun sugriuvo būrelis žmonių: visi suskleidė skėčius, purtė skrybėles. Suėjusius vidun Kolinas apdalijo lapeliais su mišių tekstais, tada jie patraukė į navą.

— Taip ir žinojau, reikėjo rinktis Kristaus Bažnyčią, — pasakė vikaras.

— Ką jie visi čia veikia? — gūžčiojo pečiais Danvortis. — Nejaugi dar nesupranta, kad siaučia epidemija?

— Visada šitaip, — atsakė vikaras. — Prisimenu, kas dėjosi, kai prasidėjo pandemija. Aukų surinkome daugiau nei bet kada. Vėliau jau nieko nebeišviliosi iš namų, bet kol kas visiems maga burtis draugėn — vis šiokia tokia paguoda.

— Nepaminėjote jaudulio, — įsiterpė Šventosios Reformacijos kunigas. Jis vilkėjo megztinį aukšta atlenkiama apykakle, mūvėjo kelnes, buvo susisiautęs vilnone, raudonai ir žaliai languota alba.

— Tas pat dedasi ir prasidėjus karui. Žmonės renkasi drauge išgyventi dramą.

— Ir, be kita ko, dvigubai sparčiau skleisti užkrato, — pridūrė Danvortis. — Nejaugi niekas jiems nepasakė, kad virusas užkrečiamas?

— Ketinu pasakyti, — pažadėjo vikaras. — Jūs skaitysite iš karto po varpininkų. Ištrauką teko pakeisti — vėl Tūkstantmečio bažnyčios reikalavimu. Jums — Evangelija pagal Luką, 2:1 — 19. — Jis nuėjo dalydamas giesmių tekstus.

— O kur jūsų mokinė, Kivrina Engl? — paklausė kunigas. — Šiandien jau pasigedau jos per lotyniškąsias mišias.

— Ji — 1320-uosiuose, viliuosi — sėkmingai nusigavusi į Skendgeito kaimą, viliuosi — po stogu, saugi nuo lietaus.

— O, puiku, — pareiškė kunigas. — Ji taip norėjo ten nukeliauti. Jos laimė, kad jai netenka išgyventi viso šito.

— Taip, — nesiginčijo Danvortis. — Manau, man reikėtų bent kartelį persiskaityti tekstą.

Jis nužingsniavo į navą. Čia buvo dar tvankiau, stipriai trenkė drėgna vilna ir drėgnais akmenimis. Languose ir ant altoriaus blausiai mirgėjo lazerinės žvakės. Varpininkai statė priešais altorių du didelius stalus, dangstė juos sunkiais raudonos vilnos apdangalais. Danvortis priėjo prie sakyklos ir atsivertė Bibliją.

„Anomis dienomis išėjo ciesoriaus Augusto įsakymas surašyti visus valstybės gyventojus”, — perskaitė jis.

Tai jau taip, Karalius Džeimsas išties archajiškas, pagalvojo. O ten, kur šiuo metu yra Kivrina, šitas variantas išvis dar neegzistuoja.

Danvortis grįžo pas Koliną. Žmonės vis dar srautu plūdo vidun. Šventosios Reformacijos kunigas ir musulmonų imamas patraukė į alkovą ieškoti daugiau kėdžių, vikaras tuo tarpu galynėjosi su krosnies termostatu.

— Užėmiau mums dvi vietas antroje eilėje, — pasakė Kolinas.

— Ar žinote, ką iškrėtė ponia Gadson, kai gėrėme arbatą? Ogi paėmė ir išmetė mano gumą. Pareiškė, kad joje knibždėte knibžda mikrobų! Kokia laimė, kad mano mama ne tokia. — Jis sutvarkė gerokai aptirpusią lapelių su mišių eiga krūvelę. — Manau, atsitiko štai kas: jos dovanų man taip ir nepristatė tik dėl karantino. Na, turiu omeny, pirmiausia juk reikia atsiųsti čionai maisto atsargų ir visokių kitokių būtiniausių dalykų, argi ne taip? — Jis dar kartą perdėliojo ir taipjau tvarkingai sudėtus lapelius.

— Labai gali būti, — sutiko Danvortis. — O kada norėtum išpakuoti kitas dovanas? Šįvakar ar rytoj rytą?

Kolinas labai stengėsi nuduoti, kad tai jam nėmaž nerūpi.

— Turbūt geriausia — Kalėdų rytą. — Jis padavė lapelį moteriai su geltonu lietpalčiu, drauge pridurdamas ir akinančią šypseną.

— Tai bent, — burbtelėjo ji, plėšte išplėšdama lapelį jam iš rankos. — Džiaugiuosi matydama, jog kai ko čia neapleidžia Kalėdų dvasia, nepaisant net siaubingos epidemijos.

Danvortis susirado savo vietą ir atsisėdo. Atrodė, kad visos vikaro pastangos sureguliuoti krosnį nuėjo vėjais. Danvortis nusivyniojo šaliką, nusivilko paltą, viską sukrovė ant gretimos kėdės.

Praėjusiais metais bažnyčioje tvyrojo stingdantis šaltis.

— Nepaprastai autentiška, — tąsyk kuštelėjo jam Kivrina. — Beje, Šventojo Rašto skaitiniai — taip pat. „Around then the politicos dumped a tax hike on the ratepayers”, — pacitavo ji Evangelijos pagal Luką pradžią iš „People‘s Common”. Ir išsišiepė. — Viduramžių Biblija buvo surašyta tokia kalba, kad nė patys tų laikų žmonės jos nesuprasdavo.

Atskubėjo Kolinas ir klestelėjo tiesiog ant Danvorčio palto bei šaliko. Šventosios Reformacijos kunigas atsistojo, prasibrovė tarp varpininkų stalų ir.įsitalpino priešais altorių.

— Melskimės, — prabilo.

Į akmenines grindis sušlepsėjo klūpojimo pagalvėlės. Visi suklaupė.

— O Dieve, atsiuntęs mums šią negalią, tark žodį savajam mirties angelui, sulaikyk savo baudžiančią ranką, lai neištuštėja mūsų žemės, meldžiame, nesunaikink visko, kas gyva.

Štai tau ir padrąsinantis žodis, dingtelėjo Danvorčiui.

— Kaip ir anais laikais, kai Viešpats užleido maru Izraelį, kai nuo Dano iki Bersabėjaus žmonių išmirė septyniasdešimt tūkstančių vyrų, taip ir dabar mes varge ir nelaimėje meldžiame: atitrauk savąją rūstybės rykštę nuo tikinčiųjų!

Užkaukė senovinės krosnies vamzdžiai, bet kunigui tai, regis, buvo nė motais. Jis dar geras penkias minutes rėžė kalbą ta pačia tema, gausiai minėdamas istorinius atvejus, kai Dievas nušluodavęs netikėlius, „užleisdavęs juos maru”, o paskui paprašė visų atsistoti ir sugiedoti „Viešpats kviečia jus linksmintis, ponai, teneslegia rūpesčiai jūsų pečių”.

Į bažnyčią šmurkštelėjo Montoja, apsidairiusi ji įsitalpino greta Kolino.

— Ištisą dieną prakiurksojau NSA, — sukuždėjo ji. — Iš kailio nėriausi įkalbinėdama juos išimties tvarka duoti man leidimą išvykti. Galima pamanyti, kad, jų nuomone, aš tik ir tykau progos lakstyti, į visas puses žarstydama virusą. Kaliau jiems į galvas, kad keliaučiau tiesiai į radimvietę, kur nėra nė gyvos dvasios, tad aš ir norėdama nieko negalėčiau užkrėsti — manote, kad jie bent klausėsi?

Ji atsigręžė į Koliną.

— Jei vis dėlto sugebėsiu išlupti leidimą, man reikės savanorių pagalbininkų. Kaip manai, ar tau patiktų iškasti vieną kitą skeletą?

— Jis negalės, — skubiai įsiterpė Danvortis. — Tetulė jo neišleis.

— Jis pasilenkė per Koliną ir sukuždėjo: — Mums niekaip nesiseka išsiaiškinti, kur pirmadienį dieną buvo Badris Čauduris — nuo vidurdienio iki pusės trijų. Gal jūs jį matėte?

— Tšš! — sušnypštė ta pati moteris, kuri aprėkė Koliną.

Montoja papurtė galvą.

— Aš tuo metu buvau su Kivrina, tyrinėjome žemėlapius bei Skendgeito išsidėstymą, — taip pat pakuždomis atsakė ji.

— Kur? Radimvietėje?

— Ne, Brasenozėje.

— O Badrio ten nebuvo? — paklausė Danvortis, nors ir žinojo, kad tuo metu Badris neturėjo jokių reikalų Brasenozėje. Juk pats paprašė Badrio aptarnauti tinklą — bet vėliau, tik tada, kai jie susitiko pusę trijų.

— Ne, — atsakė Montoja.

— Tšššš! — sušnypštė moteris.

— O kiek laiko praleidote su Kivrina?

— Nuo dešimtos iki pat tol, kol jai reikėjo į ligoninę — man rodos, trečią valandą, — sukuždėjo Montoja.

— Tššš!

— Man jau reikės skaityti „Maldą Didžiajai Dvasiai”, — sukuždėjo Montoja. Atsistojo ir palei kėdžių eiles patraukė į priekį.

Ji perskaitė savąją Amerikos indėnų giesmę, o po to varpininkai, užsimaukšlinę baltas pirštines ant rankų ir ryžtingas išraiškas — ant veidų, ėmėsi groti „O Kristau, kursai atėjai į pasaulį”; jų muzika labai jau priminė krosnies vamzdžių ūbavimą.

— Absoliučiai kraupiniai, ar ne? — sukuždėjo Kolinas, prisidengęs mišių eigos lapeliais.

— Tai dvidešimtojo amžiaus pabaigos atonalus kūrinys, — taip pat pakuždomis atsakė jam Danvortis. — Jis ir turi skambėti siaubingai.

Kai jau atrodė, kad varpininkai baigė bildinti varpus, Danvortis užlipo į sakyklą skaityti Šventojo Rašto.

— „Anomis dienomis išėjo ciesoriaus Augusto įsakymas surašyti visus valstybės gyventojus…”

Montoja atsistojo, skersomis praslydo pro Koliną į šoninį praėjimą ir nėrė pro duris lauk. Danvortis taip ir nespėjo jos paklausti, ar jis išvis mačiusi Badrį pirmadienį arba antradienį, arba gal žinanti, ar jis nebendravęs su kokiais nors amerikiečiais.

Žinoma, galėsiąs paklausti jos to ir rytoj, kai visi eis duoti kraujo mėginių. Šiaip ar taip, patį svarbiausią dalyką pavyko išsiaiškinti — Kivrina pirmadienį tikrai nebuvo susitikusi su Badriu. Pasak Montojos, nuo dešimtos iki trijų Kivrina buvo su ja, o paskui patraukė tiesiai į ligoninę. Savo ruožtu Badris tuo metu jau buvo atėjęs į Baliolą susitikti su Danvorčiu, o iš Londono jis parvažiavo tik po dvyliktos, vadinasi, užkrėsti jos tikrai negalėjo.

— „…bet angelas jiems tarė: „Nebijokite! Štai aš skelbiu jums didį džiaugsmą, kuris bus visai tautai…”

Atrodė, kad niekas jo nesiklauso. Moteris, aprėkusi Koliną, rangėsi kėdėje, stengdamasi išsinerti iš palto; visi kiti jau buvo nusivilkę ir dabar vėdinosi lapeliais su mišių tekstu.

Jis galvojo apie Kivriną, apie tai, kaip pernai per mišias ji klūpojo ant akmeninių grindų ir įdėmiai, sutelkusi dėmesį žvelgė į jį, kol jis skaitė. Vaizduotėje ji regėjo Kūčių mišias 1320-aisiais, kai Šventasis Raštas buvo skaitomas lotyniškai, o bažnyčios languose mirgėjo vaškinės žvakės.

Kažin, ar ten iš tikrųjų viskas vyksta taip, kaip ji įsivaizdavo? — pagalvojo Danvortis ir čia pat prisiminė, kad ten, kur ji dabar, šiandien — anaiptol ne Kūčios. Iki Kalėdų ten dar ištisos dvi savaitės. Jei tik ji tikrai ten. Jei ji sveika gyva.

— „Marija dėmėjosi visus šiuos dalykus ir svarstė juos savo širdyje”. — Danvortis baigė skaityti ir grįžo į savo vietą.

Imamas ėmėsi skaityti skelbimus: pranešė, kokiu metu kokiose bažnyčiose bus aukojamos Kalėdų mišios, o paskui perėjo prie NSA biuletenio, raginančio vengti kontaktų su užsikrėtusiais asmenimis. Paskui skaityti pamokslo stojo vikaras.

— Esama tokiu, — pradėjo jis, iškalbingai žvelgdamas į Šventosios Reformacijos kunigą, — kurie mano, kad liga — tai Dievo bausmė. Vis dėlto Kristus visą gyvenimą gydė ligonius ir paliegėlius, ir jei dabar Jis būtų čia, tarp mūsų, nėmaž neabejoju, kad išgydytų ir užsikrėtusiuosius virusu lygiai taip pat, kaip andai išgydė raupsuotąjį samarietį… — tais žodžiais pradėjęs, jis geras dešimt minučių dėstė, kaip apsisaugoti nuo gripo. Išvardijo ligos simptomus, paaiškino, kaip užkratas perduodamas lašeliniu būdu.

— Gerkite kuo daugiau skysčių ir daugiau ilsėkitės, — užbaigė jis ištiesdamas rankas virš sakyklos, tarsi laimindamas, — o jei jums pradės reikštis kuris nors iš išvardytųjų simptomų, tuojau pat skambinkite gydytojui.

Varpininkai vėl apsimovė baltąsias pirštines ir, pritardami vargonams, ėmė skambinti „Šlovingosios Viešpatijos angelus„ — šįsyk giesmę jau buvo įmanoma net atpažinti.

Į sakyklą pakilo Suvienytųjų atsivertėlių bažnyčios pastorius.

— Kaip tik šią naktį jau daugiau nei prieš du tūkstančius metų Viešpats atsiuntė mūsų pasaulin savo Vienatinį Sūnų, mylimąjį savo kūdikį. Ar galite įsivaizduoti, kaip neapsakomai Jis turėjo mus mylėti, kad šitaip pasielgtų? Tą naktį Jėzus paliko savo dangiškuosius namus ir žengė į pasaulį, kupiną pavojų bei ligų… — šitaip bylojo pastorius. — Jis atėjo pas mus kaip mažytis bejėgis kūdikis, nieko nenutuokiantis nei apie blogį, nei apie išdavystę, kuriąjam teks patirti. Kaip Dievas galėjo šitaip atsiųsti mums savo Vienatinį Sūnų, kas pastūmėjo Jį atiduoti mums savo mylimiausią kūdikį? Atsakymas vienas — meilė. Meilė.

— Arba kompetencijos stoka, — sumurmėjo Danvortis.

Kolinas, įdėmiai apžiūrinėjęs kramtomosios gumos spalvą, staiga kilstelėjo galvą ir įsistebeilijo į Danvortį.

O paskui, kai jau buvo Jį išleidęs, Jis, reikia manyti, nerimavo ir rūpinosi dėl Jo kiekvieną mielą minutę, galvojo Danvortis. Kažin, ar Jis dar bandė pakeisti įvykius?

— Meilė, tik meilė atsiuntė Kristų į mūsų pasaulį, tik meilės dėka Kristus savo valia, ne, savo paties noru atkeliavo pas mus.

Ji tikrai sveika gyva, galvojo Danvortis. Koordinatės apskaičiuotos teisingai. Laiko paklaida — vos keturios valandos. Užsikrėsti gripu ji tikrai negalėjo. Ji sėkmingai įsikūrė Skendgeite, susitikimo data nustatyta tiksliai, o įrašinėjimo įtaisas — jau artipilnis jos įspūdžių. Ji tikrai sveika gyva, dairosi susižavėjimo kupinomis akimis ir, ačiū Dievui, nieko nenutuokia, kas dedasi čia.

— Tėvas atsiuntė Jį į šį pasaulį, kad Jis padėtų mums mūsų varguose ir sielvartuose, — kalbėjo pastorius.

Vikaras mojo Danvorčiui. Šis pasilenkė priėjo per Koliną.

— Mane ką tik pasiekė žinia, kad ponas Latimeras susirgo, — sukuždėjo vikaras. Ir padavė Danvorčiui perlenktą popieriaus lapelį. — Gal jūs perskaitysite palaiminimą?

— …Dievo pasiuntinys, meilės nešėjas… — užbaigė pastorius ir atsisėdo.

Prie altoriaus vėl žengė Danvortis.

— Prašau visus atsistoti palaiminimui, — ištarė jis, išskleidė popierėlį, dirstelėjo į jį. „O Viešpatie, sulaikyk savo baudžiančią ranką.. „ — šitaip prasidėjo palaiminimo tekstas.

Danvortis sugniaužė popierių saujoje.

— Gailestingasis Tėve, — prašneko jis, — sergėk tuos, kurie šiuo metu toli nuo mūsų, padėk jiems saugiai sugrįžti namo.

„DOMESDAY BOOK”, IŠŠIFRUOTA STENOGRAMA

(035850 — 037745)

1320 gruodžio 20 (pagal senąjį kalendorių). Aš jau beveik visiškai sveika. Atrodo, galų gale bus pradėjęs veikti sustiprintas imunitetas, priešvirusiniai skiepai ir dar balažin kas. Galiu ramiai įkvėpti — krūtinės nebevarsto skausmai, kosulys praėjo, jaučiuosi tokia sustiprėjusi, kad, regis, imčiau ir nueičiau iki pat plyšio, jei tik žinočiau, kur jis yra.

Užgijo ir pjautinė žaizda ant smilkinio. Ledi Elivysa šįryt apžiūrėjo ją ir net pasišaukė pasižiūrėti ledi Imeiną.

— Tai stebuklas! — sužavėta sušuko Elivysa, tačiau Imeina kaip buvo, taip ir liko įsikūnijęs įtarumas. Žiūrėk, dar ims ir nuspręs, kad aš — ragana.

Netruko paaiškėti, kad dabar, kai jau nebesu ligonė, aš tampu problema. Tarsi dar maža būtų to, kad ledi Imeina mano, jog šnipinėju, o gal vagiu šaukštus, aš keliu rūpesčių ir dėl to, kad niekas nežino, kas esu — kokia mano kilmė, kaip reikėtų su manimi elgtis — o Elivysa neturi nei laiko, nei jėgų tokius klausimus spręsti.

Problemų jai ir šiaip iki kaklo. Lordas Gijomas vis dar nesirodo, jo patikėtinis įsimylėjęs ją, o dar ir Kalėdos artėja. Ji jau nusamdė gerą pusę kaimo patarnauti ir gaminti valgį, nors namuose stinga begalės būtinų maisto produktų— ledi Imeina nepavargsta zyzti, esą būtina nusiųsti ką nors į Oksfordą ar Koursį jų pargabenti. Gyvas vargas ir su Agnese — ji be paliovos pinasi po kojomis ir nuolat pasprunka nuo Maisrės.

— Privalai pasiųsti žmogų pas serą Bloetą, kad paskolintų mums auklę, — ėmėsi mygti Imeina, kai kartą jos galiausiai aptiko Agnesę, žaidžiančią daržinės stoginėje. — Ir dar, kad pargabentų cukraus. Nebeturime nė žiupsnio nei pagardams, nei saldėsiams.

Elivysa visai suirzo:

— Mano vyras griežtai prisakė…

— Agnesę prižiūrėsiu aš, — įsiterpiau vildamasi, kad vertėjas deramai išvers žodį „auklė“ ir kad istoriniai įrašai nemelavo tvirtindami, jog vaikų auklėmis kartais dirbdavo ir kilmingos moterys. Atrodo, bent šįsyk pataikiau. Kaipmat pelniau dėkingą Elivysos žvilgsnį, o ir Imeina tik paskersakiavo į mane — nėmaž ne įtariau nei visada. Taigi, dabar Agnesės priežiūra gula ant mano pečių. Panašu, kad — ir Rozemundos, kuri šįryt paprašė padėti jai siuvinėti.

Įsidarbinusi mergaičių aukle, įgijau nemaža privalumų: dabar galiu klausinėti jas apie tėvą ar kaimą visko, kas tik šaus į galvą, be to, galiu vaikščioti į arklides ir į bažnyčią, galiu kalbėtis su kunigu ir su Gavynu. Bėda tik ta, kad nuo mergaičių daug kas šiepiama. Kartą jau atkreipiau dėmesį, kaip staigiai nutilo Elivysa, kažką kalbėjusi Imeinai, vos į menę įėjome mudvi su Agnese, o kai paklausiau Rozemundos, kodėl jos atsikraustė pagyventi čia, ji atsakė tiek tiek: „Tėtis mano, kad Ašenkote oras sveikesnis.“

Šitaip pirmą kartą išgirdau paminint kaimo pavadinimą. Nei mano žemėlapyje, nei 1086-ųjų žemės nuosavybės aprašymo knygoje — Domesday Book — neminimas joks Ašenkotas. Įtariu, kad jis bus vienas iš tų „dingusiųjų kaimų”. Kaimelis, kuriame vos keturiasdešimt gyventojų, galėjo išmirti visas iki paskutinio žmogaus Juodosios Mirties laikotarpiu, o gal jį plėsdamasis prarijo kuris nors iš netolimų miestelių. Bet aš vis vien manau, kad tai ir bus Skendgeitas.

Paklausiau mergaičių, ar joms girdėtas Skendgeito pavadinimas, ir Rozemunda atsakė tokio kaimo nežinanti, bet tai dar nieko neįrodo — juk jos kilusios ne iš šių apylinkių. Vis dėlto Agnesei šovė į galvą paklausti Maisrės, tačiau apie tokį negirdėjusi ir ji. Pirmieji rašytiniai šaltiniai, kuriuose minimi vietovardžiai su priesaga „geitas„ (iš tiesų šis žodis reiškė užtvanką arba vandens slenkstį) datuojami tik 1360-aisiais, o daugumą anglosaksiškųjų vietovardžių pakeitė normaniškieji — arba vietos buvo pavadintos pagal naujojo savininko pavardę. Ši aplinkybė nieko gero nežada Gnomui D'lveri ir baigčiai to teismo, iš kurio jis vis negrįžta. Žinoma, gali būti ir taip, kad kaimas vis dėlto — ne tas. O tai jau būtų bloga žinia man.

(Pauzė)

Riteriška Gavyno meilė Elivysai, panašu, visiškai netrukdo jam tenkinti kūno poreikius su tarnaitėmis. Sykį paprašiau Agnesės, kad nusivestų mane į arklidę pasižiūrėti jos ponio — vyliausi sutiksianti ten Gavyną. Jis iš tikrųjų buvo ten — viename iš gardų drauge su Maisre; sklindančių iš ten garsų nieku gyvu nepavadintum rafinuotais. Maisrė neatrodė įsibauginusi labiau nei paprastai, o abiem rankomis, užuot dangsčiusi ausis, laikė suglobsčiusi sijonus, pasikėlusi juos virš juosmens — vadinasi, tikrai ne išprievartavimas. Žinoma, Ir ne l‘amour courtois.

Teko paskubomis nukreipti Agnesės dėmesį ir skubiai išvilioti ją iš arklidės, tad pasakiau, kad norėčiau pereiti per ganyklą ir apžiūrėti varpinę. Mudvi sulindome vidun paspoksoti į storą virvę.

— Tėvas Rošas skambina varpu tada, kai kas nors miršta, — paaiškino man Agnesė. — Jeigu jis nepaskambins, prisistatys velnias ir nusineš numirėlio sielą, tada jis nebegalės pakliūti į dangų. — Atrodo, mane pavaišino dar vienu pavyzdžiu tų prietaringų paistalų, kurie taip siutina ledi Imeiną.

Agnesė įsigeidė paskambinti varpu, bet man pavyko ją perkalbėti: pasiūliau verčiau eiti į bažnyčią susitikti su tėvu Rošu.

Tėvo Rošo bažnyčioje nebuvo. Agnesė pasakė, kad jis tikriausiai vis dar pas sergantį kumetį, kuris „vis dar niekaip nemiršta, nors jau atliko išpažintį ir gavo išrišimą”, o gal meldžiasi kur nors vienumoje.

— Tėvas Rošas papratęs eiti melstis į mišką, — paaiškino mergytė, pro krucifiksą žvilgčiodama į altorių.

Bažnyčia — normaniška: su centrine nava, smiltainio pilioriais, akmeninėmis plytelėmis grįstomis grindimis. Langai su vitražais maži, labai siauri, tamsių spalvų. Nenuostabu, kad šviesos vidun beveik visai neįspįsta. Daugmaž ties navos viduriu — vienišas kapas, tikriausiai tas pats, prie kurio man teko padirbėti kasinėjimuose. Jo viršuje — riterio atvaizdas, rankos su šarvinėmis pirštinėmis sukryžiuotos ant krūtinės, prie šono kabo kardas. Ant šono išraižytas įrašas byloja: „Requiescat cum Sanctis tuis in aeternum”. Lai jis ilsisi su Tavo angelais per amžius. Kape, kurį mačiau kasinėjimuose, irgi buvo įrašas, prasidedantis žodžiu „Requiescaf”, bet likusioji įrašo dalis, kai aš lankiausi ten, dar nebuvo atidengta.

Agnesė pranešė man, kad čia palaidotas jos senelis, kuris mirė nuo karštinės „jau labai, labai seniai”, tačiau kapas atrodo dar visai šviežias, taigi, gerokai skiriasi nuo to, kurį mačiau kasinėjimuose. Šis išpuoštas daugybe visokiausių detalių, kurių ant mano matyto antkapio nebuvo, bet jos galėjo nubyrėti, laikui bėgant.

Išskyrus antkapį su grubaus darbo skulptūra, nava visiškai tuščia. Keturioliktojo amžiaus žmonės mišių klausydavo stovėdami, tad jokių klauptų čia nebuvo, o tradicija prigrūsti bažnyčią skulptūrų bei paminklų atsirado tik šešioliktojo amžiaus pradžioje.

Navą nuo šešėliuotos presbiterijos įdubos su altoriumi skyrė medinis dvyliktojo amžiaus drožinėtas kryžius su Nukryžiuotuoju. Viršuje, abipus krucifikso, du grubiai nutepti paveikslai, vaizduojantys paskutiniojo Teismo dieną. Vienoje pusėje — dorieji tikratikiai, žengiantys į dangų, kitoje — nusidėjėliai, amžiams bloškiami į pragarą. Tačiau vieni nuo kitų jie beveik nesiskiria: ir tie, ir tie nutapyti akį rėžiančiomis raudonomis ir mėlynomis spalvomis, o pažiūrėjus į veidus, visi atrodo vienodai suglumę.

Altorius labai kuklus, dykas, tik užtiestas drobiniu audeklu, o abiejuose galuose stovi po žvakidę. Ne itin kruopščiai išdrožta skulptūra vaizduoja ne Mergelę Mariją, kaip maniau anksčiau, o šventąją Kotryną Aleksandrietę. Skulptūra — priešrenesansinių laikų stiliaus: trumpas liemuo su užrioglinta didele galva, ketvirtainiškas vienuolės gobtuvas, siekiantis tik vos vos žemiau ausų. Šventoji stovi, viena ranka apglėbusi lėlę primenantį vaiką, o kitoje laiko ratą. Ant grindų priešais statulą buvo trumpas gelsvas žvakigalis ir du aliejiniai žibintai.

— Ledi Kivrina, tėvas Rošas sako, kad tu — šventoji, — ėmė ir pareiškė Agnesė, kai vėl išėjome į lauką.

Šiuokart painiavos kilmę įžvelgti buvo nesunku; kažin, pagalvojau sau, gal panašiai nutiko ir su tais varpais bei velniu, raitu ant juodo žirgo?

— Aš nešioju šventosios Kotrynos Aleksandrietės vardą — paaiškinau, — lygiai kaip ir tu pavadinta šventosios Agnietės garbei. Tačiau mes pačios nesame šventosios.

Agnesė papurtė galvą.

— Jis sako, kad, priartėjus paskutiniosioms dienoms, Dievas atsiųs į žemę nusidėjėliams savo šventuosius. Jis sako, kad, kai meldiesi, kalbi su Dievu jo kalba.

Aš visąlaik stengiausi įrašinėti savo įspūdžius labai atsargiai, kalbėti į suglaustus delnus tik tada, kai kambaryje nieko nėra, tačiau net nenutuokiu, ko galėjau prišnekėti tada, kai gulėjau karščiuodama. Prisimenu, prašiau ir prašiau jo man padėti, prašiau, kad jūs atskubėtumėte manęs iš čia ištraukti. O jeigu tėvas Rošas girdėjo mane kažką murmant šiuolaikine anglų kalba, jam net labai galėjo pasirodyti, kad šneku kažin kokia dvasių kalba. Dar laimė, kad jis laiko mane šventąja, o ne ragana, bet ledi Imeina irgi pakankamai daug laiko praleido prie mano patalo, kai sirgau… Nuo šiol teks dar labiau pasisaugoti.

(Pauzė)

Dar kartą nuėjau į arklidę (prieš tai apdairiai įsitikinusi, kad Maisrė — tikrai virtuvėje), bet Gavyno neradau, nebuvo ir Gringoleto. Užtat radau visas savo dėžes ir išardyto vežimo likučius. Kaip kažin ką, Gavynui teko bene dešimt kartų keliauti ten ir atgal, kol atbogino viską. Kruopščiai peržiūrėjau daiktus, bet žalvariu kaustytos dėžutės taip ir neaptikau. Taigi, lieka tikėtis, kad jos Gavynas nepastebėjo, galbūt ji iki šiol tebeguli šalikelėje, kur pati ją ir numečiau. Jeigu tikrai taip, dėžutę neabejotinai palaidojo sniegas, bet šiandien protarpiais kyščioja saulė ir sniegas pradeda trupučiuką težti.

15

Kivrina po plaučių uždegimo sveiko taip sparčiai, kad jai neliko nė menkiausios abejonės: kažkas galų gale pažadino jos snūduriavusią imuninę sistemą. Krūtinę varstęs skausmas staiga išnyko lyg nebuvęs, o žaizda smilkinyje užgijo, tarsi mostelėjus burtų lazdele.

Imeina įtariai apžiūrėjo jos kaktą, tarsi manytų, kad Kivrina žaizdą kažkaip sugebėjo suvaidinti, o šiai liko tik džiaugtis, kad iš pat pradžių atsisakė klastotės.

— Privalai padėkoti Dievui už tai, kad taip stebuklingai išgydė tave šią šventą sekmą dieną — susiraukusi pareiškė Imeina ir atsiklaupė prie lovos.

Ji buvo ką tik grįžusi iš mišių, jai po kaklu kabaliavo sidabrinis relikvijorius. Tad dabar suspaudė jį tarp delnų (visai kaip aš

— įrašymo prietaisą dingtelėjo Kivrinai), sukalbėjo „Tėve mūsų” ir pakilo.

— Gaila, kad negalėjau eiti kartu su jumis į mišias, — pasakė Kivrina.

Imeina purkštelėjo.

— O aš maniau, kad tu pernelyg sunkiai sergi, — pareiškė, reikšmingai pabrėždama žodį „sergi”. — Šiaip ar taip, mišios buvo varganos.

Ji eilinį kartą ėmėsi dėstyti tėvo Rošo nuodėmes: Evangelijos ištrauką šis perskaitęs prieš Kyrie, jo alba apvarvėjusi žvakių vašku, maža to, jis praleidęs dalį Confiteor Deo. Atrodė, kad išvardijus kunigo nusikaltimus, jai pasitaisė nuotaika. Baigusi, Imeina patapšnojo Kivrinai ranką ir jau palankiau pridūrė:

— Tu dar ne visiškai pasveikusi. Verčiau dar vieną dieną nesikelk iš lovos.

Kivrina taip ir padarė; pasinaudojusi proga, įrašė savo įspūdžius apie viską, ką spėjo pastebėti: nupasakojo dvarą, kaimelį, apibūdino visus sutiktus žmones. Prievaizdas atnešė jai dar vieną puodelį karčiosios, jo žmonos paruoštos arbatos — jis buvo tamsaus gymio, tvirtai suręstas vyras, atrodė, jaučiasi pakankamai nejaukiai, vilkėdamas savo geriausią, šventadieninį odinį švarką su pernelyg jau prašmatniu sidabriniu diržu. Dvare apsilankė ir maždaug Rozemundos amžiaus berniukas — atėjo pasakyti Elivysai, jog „kažkas įsimetė” įjos kumelės priekinę kanopą. Tačiau kunigas taip ir nepasirodė. „Jis išėjo pas kumetį išklausyti išpažinties”, — pranešėjai Agnesė.

Mergytė vis dar buvo neišsenkanti informacijos versmė, mielai atsakinėjo į visus Kivrinos klausimus, nesvarbu, žinojo atsakymą ar ne, nenuilsdama pasakojo pačias įvairiausias naujienas apie kaimelį bei jo gyventojus. Rozemunda buvo žymiai tykesnė, be to, nuolat stengėsi pabrėžti, kad yra jau beveik visai suaugusi.

— Agnese, labai vaikiška šitiek plepėti. Tau jau pats metas mokytis retsykiais prikąsti liežuvį, — nuolat kartojo ji — laimė, be jokio poveikio Agnesei. Tačiau apie savo brolius Rozemunda šnekėjo noriai, taip pat ir apie tėvą, kuris „pažadėjo Kalėdoms būtinai atvykti pas mus”. Akivaizdu: tėvą j i garbino ir labai jo ilgėjosi.

— Gaila, kad aš — ne berniukas, — prisipažino ji, kai Agnesė rodė Kivrinai sero Bloeto jai duotą sidabrinį pinigėlį. — Tada būčiau pasilikusi su tėčiu Bate.

Iš to, ką papasakojo abi mergaitės, be to, klausydamasi Elivysos ir Imeinos pokalbių nuotrupų, o šį tą pastebėjusi ir pati, Kivrina susidarė gana išsamų kaimelio vaizdą. Jis buvo mažesnis nei, remiantis tikimybių teorija, turėtų būti Skendgeitas, visiškai mažas net Viduramžių kaimo standartais. Kivrinos apskaičiavimais čia gyveno ne daugiau nei keturiasdešimt žmonių, įskaitant ir lordo Gijomo bei prievaizdo šeimas. Prievaizdas, be žindomo kūdikio, turėjo dar penkis vaikus.

Kaimelyje gyveno du piemenys ir keletas žemdirbių, tačiau ši valda buvo „pati skurdžiausia iš visų Gijomo dvarų” — taip tvirtino Imeina, nepraleisdama progos eilinį kartą pasiskųsti, kad Kalėdas teksią švęsti čia. Prievaizdo žmona buvo vietinė iškilėlė, visomis jėgomis besistengianti palypėti socialiniais laiptais aukštėliau, o Maisrės šeima — iš tų valstiečių, kuriems niekada nelemta prakusti. Kivrina įrašinėjo viską — statistinius duomenis ir gandus — murmėdama į suglaustus delnus kaskart, kai pasitaikydavo proga.

Tą vakarą, kai ją po nesėkmingo žygio parvedė atgal į dvarą, pradėjo snigti ir nesiliovė visą naktį, netgi gerą pusę kitos dienos. Sniego privertė per gerą pėdą. O pirmąją dieną, kai Kivrina pakilo iš patalo, jau lijo — ji vylėsi, kad lietus aptirpdys sniegą, tačiau sušalęs vanduo tik padengė pusnis traškančia ledo plutele.

Kivrina baiminosi, kad dabar, kai Gavynas pargabeno į dvarą vežimą ir dėžes, plyšio vietos ji niekaip nesugebės atpažinti. Teks paprašyti Gavyno, kad parodytų — bet tai pasakyti kur kas lengviau nei padaryti. Į menę jis ateidavo tik pavalgyti arba ko nors paklausti Elivysos — o čia juos nuolat stebėjo budri Imeinos akis, tad Kivrina nedrįso net artintis prie jo.

Kivrina pradėjo vedžiotis mergaites į trumpučius žygius — po kiemą ir į kaimelį — vildamasi kur nors atsitiktinai susidurti su Gavynu. Tačiau jo nebuvo nei daržinėje, nei arklidėje. Nebuvo ir Gringoleto. Kivrinai parūpo, ar tik jis, nepaisydamas Elivysos draudimo, nebus išjojęs vaikytis plėšikų, bet Rozemunda paaiškino, jog Gavynas patraukęs medžioti.

— Jis nudobs elnią Kalėdų puotai, — pridūrė Agnesė.

Atrodė, kad niekam nerūpi nei kur Kivrina vedasi mergaites, nei kiek jos užtrunka. Kai ji paklausė, ar galinti nueiti su mergaitėmis į arklidę, ledi Elivysa tik linktelėjo išsiblaškiusi, o ledi Imeina net nepriminė Agnesei užsisegioti apsiaustėlį ar apsimauti pirštines. Beveik galėjai pamanyti, kad abi moterys tiesiog atidavė mergaites Kivrinos globon ir pačios apie jas pamiršo.

Jos ruošėsi Kalėdoms ir darbų turėjo tiek, kad tik spėk suktis. Elivysa pasamdė visas kaimelio moteris nuo jaunos iki senos ir pristatė jas virti bei kepti. Buvo paskerstos dvi kiaulės, daugiau nei pusei balandžių — nusuktos galvos; paukščius reikėjo dar ir nupešti. Kieme sklandė debesys plunksnų, tvyrojo kepamos duonos kvapas.

Keturioliktame amžiuje Kalėdos buvo didžiulė šventė: žmonės ištisas dvi savaites puotaudavo ir linksmindavosi, rengdavo šokius bei įvairiausius žaidimus. Vis dėlto Kivrina nusistebėjo, kad Elivysa laikosi tradicijos ir šiomis aplinkybėmis. Tikriausiai vis dėlto nė trupučio neabejoja, kad lordas Gijomas Kalėdoms tikrai atvyks, kaip ir žadėjęs.

Imeina vadovavo didžiosios menės kuopimui — ir be paliovos skundėsi dėl varganos būklės, o ir pagalbininkų jai gerokai stigo. Tą rytąji pasikvietė prievaizdą ir dar vieną vyrą, kad, atitraukę nuo sienų sunkius stalus, pastatytų juos ant dviejų stalynų. Nenuleisdama akių stebėjo ir Maisrę bei dar vieną moterį su baltais, ištįsusiais, po srofuliozės likusiais randais marguojančiu kaklu — jos šveitė stalus smėliu ir aštriais šepečiais.

— Levandų išvis neturime, — aimanavo ji Elivysai. — O ir šviežių vikšrių grindims nukloti irgi toli gražu nepakanka.

— Ką gi, tuomet teks išsiversti su tuo, ką turime, — atsakė Elivysa.

— Nebeturime ir cukraus saldėsiams, o cinamono — išvis nė trupinėlio. Tuo tarpu Koursyje visko gausu, stalai lūžte lūžta. Jie tikrai mielai mus priimtų.

Kivrina kaip tik rišo Agnesei batukus — ketino vestis mergaitę į lauką, galbūt — į arklidę, dar kartą aplankyti jos ponio. Sunerimusi ji kilstelėjo galvą.

— Iki ten — vos pusė dienos kelio, — kalbėjo Imeina. — Šventines mišias tikriausiai aukos ledi Yvoldos kapelionas, o…

Sakinio pabaigos Kivrina nebeišgirdo, nes Agnesė kaip tik pareiškė:

— Mano ponio vardas — Saracėnas.

— A, — burbtelėjo Kivrina — ji ištempusi ausis stengėsi nugirsti, ką kalbasi moterys. Kalėdos buvo kaip tik tas metas, kai kilmingieji lankydavosi vieni pas kitus. Drauge vykdavo ir visi šeimynykščiai, svečiai užsibūdavo bent kelias savaites, mažų mažiausiai — iki Trijų karalių. Taigi, jei dabar jie iškeliautų į Koursį, iki skirtosios susitikimo dienos tikrai nespėtų grįžti čionai.

— Saracėnu jį pavadino tėtis — dėl to, kad ponio širdis pagoniška, — aiškino Agnesė.

— Serui Bloetui tikrai nepatiks, kai sužinos, kad per Kūčias buvome taip arti, o net neaplankėme jų, — nesiliovė ledi Imeina.

— Dar pamanys, kad iširojo sužieduotuvės.

— Mes negalime Kūčioms išvykti į Koursį, — pareiškė Rozemunda. Ji sėdėjo ant suoliuko kitapus kambario nei Kivrina su Agnese ir siuvo, bet ūmai atsistojo. — Tėtis tvirtai pažadėjo, jog Kalėdoms atvyks pas mus. Jis tikrai nebus patenkintas, jei atvykęs mūsų neras.

Imeina grįžtelėjo ir nudelbė Rozemundą naikinančiu žvilgsniu.

— Tavo tėtis tikrai nebus patenkintas, kai sužinos, kad jo dukterys visai suįžūlėjo, kalba, kai niekas jų neprašo ir kišasi į dalykus, kurių neišmano. — Ji vėl atsigręžė į Elivysą, kuri atrodė gerokai sunerimusi. — Mano sūnus be jokios abejonės susipras ieškoti mūsų Koursyje.

— Mano vyras prisakė mums likti čia tol, kol atvyks pats, — pareiškė Elivysa. — Ir bus patenkintas, jei įsitikins, kad vykdėme jo valią. — Ji priėjo prie ugniavietės ir paėmė Rozemundos numestą siuvinį, tuo nedviprasmiškai leisdama suprasti, kad pokalbis baigtas.

Bet tik tam kartui, galvojo Kivrina, vogčiomis stebėdama Imeiną. Senoji piktai papūtė lūpas ir bakstelėjo pirštu į kažkokią ant stalo likusią dėmelę. Moteris su skrofuliozės randais tučtuojau kibo ją šiūruoti.

Imeina tikrai nenusileis. Patylės valandėlę — ir vėl ims niurzgėti, vieną po kito klos argumentus, kodėl joms būtina keliauti pas serą Bloetą, kuris turi ir cukraus, ir vikšrių, ir net cinamono. Ir net mokytą kapelioną, kuris sugeba deramai aukoti kalėdines mišias. Ledi Imeina buvo tvirtai pasiryžusi nedalyvauti tėvo Rošo aukojamose šventinėse mišiose. Savo ruožtu Elivysa nerimavo vis labiau ir labiau. Ką gali žinoti, gal ims ir staiga sumanys keliauti į Koursį pagalbos. O gal netgi grįžti į Batą. Kivrinai būtina kuo greičiau išsiaiškinti, kur yra plyšys.

Ji užrišo kadaruojančius Agnesės kepuraitės raištelius ir užmaukšlino mergytei ant galvos apsiaustėlio gobtuvą.

— Bate aš kasdien jodinėdavau Saracėnu, — kalbėjo Agnesė. — Norėčiau jodinėti ir čia. Pasiimčiau ir savo medžioklinį šunį.

— Šunys arkliais nejodinėja, — užginčijo Rozemunda. — Jie paprastai bėga šalia.

Agnesė atkakliai atkišo apatinę lūpą.

— Juočkis dar per mažas bėgti šalia.

— O kodėl tu negali jodinėti čia? — paklausė Kivrina, norėdama nukreipti šalin bręstantį barnį.

— Čia nėra kam mus lydėti, — paaiškino Rozemunda. — Bate su mumis visuomet jodavo mūsų auklė ir vienas iš tėčio patikėtinių.

Vienas iš tėčio patikėtinių. Gavynas galėtų išeiti su jomis pasijodinėti — tuomet Kivrina ne tik paklaustų jo, kur yra plyšys, bet netgi paprašytų parodyti tikslią vietą. Gavynas juk čia. Dar šįryt ji matė jį kieme — kaip tik dėl to ir pasiūlė pasivaikščioti iki arklidės. Tačiau išeiti drauge su juo pajodinėti — dar geriau.

Imeina priėjo prie sėdinčios Elivysos.

— Jei jau įstrigome čia, mums būtinai reikės žvėrienos kalėdiniam pyragui.

Ledi Elivysa padėjo siuvinį ir atsistojo.

— Liepsiu prievaizdui sumedžioti kokį žvėrį, vyriausiasis jo sūnus galės jam padėti.

— Tada nebebus kam parinkti gebenės ir bugienio šakelių.

— Rinkti žalumynų šiandien kaip tik eina tėvas Rošas.

— Jis parsineš žalumynų bažnyčiai, — atkirto ledi Imeina. — Tada menei papuošti neturėsime išvis nieko, ar ne?

— Mes parnešime gebenės ir bugienio, — pasakė Kivrina.

Ir Elivysa, ir Imeina atsigręžė ir nustebusios sužiuro į ją. Klaida, dingtelėjo Kivrinai. Ji taip karštligiškai ieškojo kokio nors preteksto pasikalbėti su Gavynu, kad iš galvos išrūko visa kita — o štai dabar įsikišo į pokalbį, kai niekas jos neprašė, ir dar apie tai, kas akivaizdžiai buvo ne jos reikalas. Dar vienas argumentas ledi Imeinai — dabar ji bus tvirčiau nei bet kada pasiryžusi trūks plyš keliauti į Koursį ir surasti mergaitėms padorią auklę.

— Atleiskite, kad įsiterpiau į pokalbį, geroji ponia, — pratarė Kivrina, nudelbdama akis. — Bet aš žinau, kad darbų turite daug, o rankų — maža. Mes su Agnese ir Rozemunda tikrai galėtume nujoti į mišką pririnkti bugienio šakelių.

— Aha! — sukruto Agnesė. — Aš josiu Saracėnu!

Elivysa prasižiojo kažką sakyti, bet Imeina ją aplenkė.

— Nejaugi tavęs visiškai nebaugina miškas, nors ką tik spėjai užsigydyti žaizdas?

Klaida po klaidos. Juk ją neva užpuolė ir paliko mirti — o štai ji lyg niekur nieko veržiasi į tuos pačius miškus ir net su dviem mažomis mergaitėmis.

— Aš anaiptol nenoriu pasakyti, kad mes keliautume vienos, — atsakė Kivrina, karštai vildamasi, kad nesugadins visko dar labiau. — Agnesė sakė man, kad jodinėdavo drauge su vienu iš jūsų vyro žmonių, kuris jas ir saugodavo.

— Taip! — čeptelėjo Agnesė. — Su mumis gali joti Gavynas ir mano skalikas Juočkis.

— Gavyno čia nėra, — pareiškė Imeina ir staiga stojusioje tyloje paskubomis nusisuko ir įsistebeilijo į stalą šveičiančias moteris.

— O kur jis pradingo? — paklausė Elivysa gana ramiai, bet jos skruostai tvykstelėjo skaisčiu raudoniu.

Imeina atėmė iš Maisrės skudurėlį ir ėmė pati trinti kažkokią dėmelę ant stalo.

— Pavedžiau jam atlikti vieną užduotį.

— Tu išsiuntei jį į Koursį, — pasakė Elivysa — tai buvo tvirtinimas, ne klausimas.

Imeina atsigręžė ir įsmeigė žvilgsnį jai į akis.

— Būtų tiesiog nepadoru, jei, apsistojusios šitaip arti Koursio, net nepasveikintume jų su šventėmis. Seras Bloetas pamanytų, kad jį atstūmėme, o šiais laikais mes negalime leisti sau pyktis su tokiu galingu žmogumi kaip jis…

— Mano vyras griežčiausiai prisakė ničniekam neprasitarti, kur esame, — nutraukė ją Elivysa.

— Mano sūnus tikrai neprisakė paniekinti sero Bloeto ir netekti jo palankumo kaip tik dabar, kai gali verkiant jo prireikti.

— Ką paliepei jam pasakyti serui Bloetui?

— Liepiau perduoti nuoširdžiausius linkėjimus, — atsakė Imeina, sukiodama rankose skudurėlį. — Ir dar liepiau pasakyti, kad labai apsidžiaugtume, sulaukę jų Kalėdoms. — Ji atkakliai kilstelėjo smakrą. — Kitaip ir negalėjau pasielgti, ypač dabar, kai mūsų šeimos ketina susijungti per santuoką. Jie atsigabens visokių valgių Kalėdoms, taip pat ir tarnų…

— Ir dar ledi Yvoldos kapelioną, kuris laikys mišias? — šaltai paklausė Elivysa.

— Ar j ie atvyksta čionai? — paklausė Rozemunda. Ji vėl pašoko ant kojų, siuvinys nuo jos kelių nuslydo žemėn.

Elivysa ir Imeina nesusigaudydamos sužiuro į ją, tarsi būtų visai užmiršusios, jog menėje, be jų, esama ir daugiau žmonių. Paskui Elivysa užsipuolė Kivriną:

— Ledi Katerina, argi neketinote eiti su vaikais pririnkti žalumynų menei papuošti?

— Be Gavyno mes niekur negalime joti, — nesutiko Agnesė.

— Lydėti jus gali ir tėvas Rošas, — atšovė Elivysa.

— Gerai, mano ponia, — pasakė Kivrina. Ir, paėmusi Agnesę už rankos, pasuko laukan.

— Ar jie atvyksta čionai? — pakartojo Rozemunda; jos skruostus išpylė beveik toks pat ryškus raudonis kaip ir motinos.

— Nežinau, — atsakė Elivysa. — Eik drauge su seserimi ir ledi Katerina.

— Aš josiu Saracėnu! — sušuko Agnesė, ištraukė rankutę iš Kivrinos delno ir tekina iškurnėjo iš menės.

Atrodė, kad Rozemunda ketina kažką sakyti, bet, taip ir nepasižiojusi, ji puolė į koridorių už širmos pasiimti apsiausto.

— Maisre, — tarstelėjo Elivysa, — stalas atrodo jau pakankamai švarus. Nueik į palėpę, atnešk iš skrynios druskinę ir sidabrinį pusdubenį.

Moteris su skrofuliozės randais išskubėjo iš kambario, ir netgi Maisrė negaišuodama pasuko prie kopėčių. Kivrina užsimetė apsiaustą ir greitosiomis suraizgė raištelius baimindamasi, kad ledi Imeina vėl pradės ką nors porinti apie užpuolikus, tačiau nė viena moterų nieko nebesakė. Juodvi stovėjo, Imeina — vis dar gniaužydama rankoje skudurėlį, akivaizdžiai laukdamos, kad Kivrina ir Rozemunda kuo greičiau išeitų.

— Ar… — prasižiojo Rozemunda, bet, taip nieko daugiau ir nepasakiusi, išbėgo paskui Agnesę.

Kivrina nuskubėjo joms iš paskos. Gavynas išvykęs, bet ji gavo leidimą keliauti į mišką — nereikės net eiti pėsčiomis. O su jomis dar eis ir kunigas. Rozemunda kitąsyk minėjo, kad Gavynas, gabendamas Kivriną į dvarą, pakeliui susitiko tėvąRošą. O gal net buvo nusivedęs jį iki pat laukymės.

Kivrina beveik tekina nuskubėjo į arklidę baimindamasi, kad paskutinę akimirką Elivysa gali šūktelėti per kiemą joms grįžti — neva persigalvojusi. Juk Kivrina dar ne visai pasveikusi, o miškuose — pernelyg pavojinga.

Tikriausiai apie tą patį galvojo ir mergaitės. Agnesė jau sėdėjo raita ant savo ponio, o Rozemunda veržė kumelės balno pavaržą. Paaiškėjo, kad ponis — toli gražu ne ponis; tai buvo augalotas bėris, neką mažesnis už Rozemundos kumelę, o Agnesė, įsitaisiusi balne aukšta atkalte, atrodė atsidūrusi neapsakomai aukštai. Berniukas, tas pats, kuris buvo atbėgęs pranešti Elivysai apie apšlubusią kumelę, laikė arklį už pavadžio.

— Nestypsok išsižiojęs, Kobai! — aprėkė jį Rozemunda. — Pabalnok ledi Katerinai keršį!

Berniukas paklusniai paleido pavadį. Agnesė pasilenkė toli į priekį jo gaudyti.

— Ne mamos kumelę! — riktelėjo Rozemunda. — Keršį — roncin!

— Keliausime į bažnyčią, Saracėnai, — porino arkliui Agnesė.

— Pasakysime tėvui Rošui, kad trauksime į mišką drauge su juo, o tada tai jau pasijodinėsime! Saracėnas nepaprastai mėgsta, kai aš juo jodinėju! — Ji gerokai per smarkiai pasilenkė, norėdama patapšnoti trumpai nukirptus arklio karčius. Kivrina vos susilaikė nepripuolusi stverti jos, kad nenukristų.

Jodinėti ji, reikia manyti, mokėjo kuo puikiausiai — nei Rozemunda, nei arklį Kivrinai balnojantis berniukas net nedirstelėjo į ją — tačiau vis vien baugu buvo net žiūrėti į mergytę, tokią mažyliukę, sėdinčią taip aukštai balne, minkštapadžiais bateliais įsirėmusią į specialiai jai priveržtas balnakilpes, maža to, joti atsargiai ji tikriausiai nesugebėjo lygiai taip pat, kaip ir vaikščioti lėtai.

Kobas pabalnojo keršį, išvedė laukan ir sustojo lūkuriuodamas.

— Kobai! — grubiai riktelėjo Rozemunda. Berniukas pasilenkė ir laipteliu sudėjo rankas. Rozemunda pasilypėjo ant jų ir įsėdo į balną. — Nestovėk kaip koks pusgalvis stuobrys. Padėk ledi Katerinai.

Jis klupdamas nuskubėjo pagelbėti Kivrinai. Ši akimirką sudvejojo, niekaip nesusigaudydama, kokia musė galėjo įgelti Rozemundą. Akivaizdu: mergaitė smarkiai susikrimto išgirdusi, kad Gavynas išjojo pas serą Bloetą. Atrodė, kad apie tėvo teismą Rozemunda nieko nežino, bet galėjo būti ir taip, kad ji žinojo kur kas daugiau, nei manė Kivrina — ar jos motina bei senelė.

„Toks galingas žmogus kaip seras Bloetas”, — sakė Imeina. Ir dar: „Netrukus mums verkiant reikės jo palankumo”. Galbūt Imeina pakvietė jį anaiptol ne vien dėl įgeidžio, kaip kad atrodė. Galbūt tai reiškė, kad lordas Gijomas įklimpęs į rimtesnę bėdą, nei manė Elivysa, o Rozemunda, tykiai palinkusi prie siuvinio, tai perprato.

— Kobai! — riktelėjo Rozemunda, nors berniukas akivaizdžiai laukė, kol Kivrina susiruoš sėsti į balną. — Jei dar ilgai šitaip miegosi, mes neberasime tėvo Rošo!

Kivrina padrąsinančiai šyptelėjo Kobui ir sudėjo rankas jam ant peties. Vienas pirmųjų dalykų, kurių ponas Danvortis primygtinai liepėjai išmokti, ir buvo jodinėjimas. Ji specialiai lankė pamokas, tad laikytis balne gebėjo visai neblogai. Jai smarkiai pasisekė, kad moteriškas balnas, kuriame sėdint abi kojas tenka nuleisti vienoje pusėje, bus išrastas tik 1390-aisiais, be to, Viduramžių balnai buvo gana gilūs, su aukšta guga. Šio, į kurį sėdo dabar, atkaltė buvo netgi dar aukštesnė nei to, kurį naudojo mokydamasi jodinėti.

Vis dėlto, jei kam ir lemta nusivožti žemėn, tai man, ne Agnesei, galvojo ji žvelgdama į mergytę, kuri ramiausiai sėdėjo aukštybėse, visiškai pasitikėdama savimi. Ji netgi nesilaikė, o persisukusi krapštėsi su kažkuo, esančiu balnakrepšyje jai už nugaros.

— Nagi, keliaujam! — nekantriai tarstelėjo Rozemunda.

— Seras Bloetas pažadėjo padovanoti man sidabrinę grandinėlę Saracėno kamanoms, — pareiškė Agnesė, vis dar knisdamasi balnakrepšyje.

— Agnese! Baik kuistis, jojam! — nekantravo Rozemunda.

— Seras Bloetas sakė atvešiąs ją, kai atvažiuos pas mus Velykoms.

— Agnese! — suriko Rozemunda. — Judinkis! Tuojau pradės lyti.

— Ot ir nepradės, — nerūpestingai atšovė Agnesė. — Seras Bloetas…

Rozemunda perpykusi užsipuolė seserį:

— O tu gal dabar pat gali paprašyti, kad nelytų? Visiška mažė, štai kas tu! Kniaukiantis kūdikis vystykluose!

— Rozemunda! — nebeištvėrė ir Kivrina. — Kaip kalbi su sesute? — Ji priėjo arčiau ir sugriebė kadaruojančias kumelės kamanas. — Kas atsitiko, Rozemunda? Ar tave kas nors nuliūdino?

Rozemunda aštriai trūktelėjusi įtempė vadeles.

— Tik tai, kad reikia visą amžinybę klausytis, ką pliauškia šita mažė!

Kivrina, suraukusi antakius, paleido vadeles. Kobas sunėrė pirštus, siūlydamas pakopą ir jai, kad galėtų užlipti ant arklio. Kivrina dar niekad nebuvo mačiusi, kad Rozemunda elgtųsi šitaip.

Jos išjojo iš kiemo ir pro ištuštėjusį kiaulių gardą pasuko į ganyklą. Diena buvo apsiūkusi, ūkanota, bevejame danguje kabojo sunkūs, lietaus pritvinkę debesys. Atrodė, kad jie bet kurią akimirką gali praplyšti — Rozemunda, ko gero, neklydo sakydama, kad „tuojau pradės lyti”. Žvarbiame ore tiesiog tvyrojo drėgna miglelė. Kivrina spirtelėjo arklio šonus, ragindama j į žingsniuoti sparčiau.

Iškart krito į akis, kad kaimas ruošiasi Kalėdoms. Iš kiekvienos lūšnos vinguriavo dūmų siūlelis, tolimajame pievos gale du vyrai kapojo malkas ir mėtė į jau gerokai išaugusią krūvą. Greta prievaizdo būsto ant iešmo kepė didelis gabalas mėsos — bene visas ožiukas? Prievaizdo žmona pritūpusi priešais namus melžė kaulėtą karvę — tą pačią, į kurią Kivrina bandė ramstytis tą dieną, kai traukė ieškoti plyšio. Juodu su ponu Danvorčiu vos nesusipliekė besiginčydami, ar jai reikėtų išmokti melžti. Kivrina tvirtino, kad keturioliktame amžiuje žiemą niekas karvių nemelždavo — esą leisdavo užtrūkti, o sūriams naudodavo ožkos pieną. Ir dar ji sakė, kad ožkų mėsa maistui nebuvo naudojama.

— Agnese! — piktai riktelėjo Rozemunda.

Kivrina pakėlė galvą. Agnesė kažko sustojo ir persisukusi vėl tyrinėjo balnakrepšį. Išgirdusi sesers balsą, ji klusniai pajudėjo pirmyn, bet Rozemunda tik tarstelėjo: „Nebeketinu laukti tavęs, snargle!” — ir pasileido risčia, išblaškydama persigandusius viščiukus ir vos nepargriaudama basakojės mergaičiukės, nešinos pilnu glėbiu žabų.

— Rozemunda! — sušuko Kivrina, bet mergaitė jau buvo nujojusi per toli, kad išgirstų, o Kivrina negalėjo jos vytis — nenorėjo palikti Agnesės.

— Ar tavo sesė pykstk dėl to, kad reikia pririnkti bugienių? — paklausė Kivrina mergytės — puikiausiai suprato, kad ne čia šuo pakastas, bet vylėsi, kad Agnesė galbūt pasiūlys kokią kitą priežastį.

— Ji amžinai tokia nesukalbama, — atsakė Agnesė. — Senelė labai pyks sužinojusi, kad ji taip vaikiškai jodinėja. — Ir pati elegantiškai nurisnojo per pievą, linkčiodama sutinkamiems kaimiečiams — tiesiog tikras brandos įsikūnijimas.

Mergaičiukė, kurios vos nepartrenkė Rozemunda, sustojo ir įsistebeilijo į jas taip, kad net žandikaulis atvipo. Prievaizdo žmona nužvelgė jas prajojančias, nusišypsojo, bet nesiliovė melžusi. Savo ruožtu malkas kapoję vyrai nusiėmė kepures ir nusilenkė.

Jos prajojo pašiūrę, kurioje Kivrina buvo prisiglaudusi tą dieną, kai išsiruošė ieškoti plyšio. Tą pačią pašiūrę, kurioje ji lindėjo, kol Gavynas tempė į dvarą visus jos daiktus.

— Agnese, — paklausė Kivrina, — ar tėvas Rošas buvo drauge su jumis, kai ėjote parsinešti pliauskos Kūčių vakarui?

— Žinoma, — atsakė Agnesė. — Juk jis turėjo pliauską pašventinti.

— A, — nusivylusi teištarė Kivrina. Ji tikėjosi, kad tėvas Rošas galbūt talkino Gavynui pargabenti jos daiktus — tai reikštų, kad jis irgi žino, kur yra plyšys. — Ar Gavynui kas nors padėjo partempti mano daiktus į dvarą?

— Ne, — atsakė Agnesė, bet Kivrina taip ir nesuprato, ar mergytė tai tikrai žino, ar tik nuduoda žinanti. — Gavynas labai stiprus. Jis savo kardu nugalabijo keturis vilkus.

Tai jau skambėjo nelabai įtikėtinai, bet, kita vertus, istorija apie miškuose aptiktą ir išgelbėtą mergelę patikėti irgi sunkoka. Be to, visiškai aišku, kad Gavynas ryžtųsi bet kam, kas, jo manymu, galėtų padėti jam pelnyti Elivysos meilę. Net jeigu tektų vienam pačiam tempti vežimą ant kupros.

— Tėvas Rošas irgi labai stiprus, — pridūrė Agnesė.

— Tėvas Rošas jau išėjęs, — atitarė Rozemunda. Nušokusi nuo arklio, ji jau buvo suskubusi pririšti jį prie dengto įėjimo į šventorių, o pati stovėjo greta, rankomis įsisprendusi į klubus.

— Ar žiūrėjai bažnyčioje? — paklausė Kivrina.

— Ne, — paniurusi atsakė Rozemunda. — Bet jau smarkiai šąla. Tėvui Rošui, be abejo, užteko proto išeiti anksčiau, nei pradės snigti.

— Pažiūrėsime bažnyčioje, — pasakė Kivrina; nulipusi nuo arklio, ji ištiesė rankas Agnesei. — Eikš, Agnese.

— Ne, — tvirtai atsakė Agnesė, užsispyrimu nėmaž nenusileisdama seseriai. — Aš palauksiu čia, su Saracėnu. — Ji paglostė ponio karčius.

— Saracėnui nieko blogo nenutiks, — atsakė Kivrina. Ji sugriebė mergytę ir nukėlė žemėn. — Eime, pirmiausia pažiūrėsime bažnyčioje, galbūt tėvas Rošas ten. — Ji paėmė Agnesę už rankos ir atidarė šventoriaus vartelius.

Agnesė neprieštaravo, bet vis neramiai dirsčiojo per petį į arklius.

— Saracėnas nemėgsta, kai jį palieka vieną.

Rozemunda staiga sustojo vidur šventoriaus, atsisuko ir įsisprendė rankomis į klubus.

— Ką tu ten slepi, bjauri mergiščia? Gal nukniaukei keletą obuolių ir paslėpei balnakrepšyje?

— Ne! — sunerimusi cyptelėjo Agnesė, bet Rozemunda jau žirgliojo atgal, prie ponio. — Nelįsk priėjo! — suklykė Agnesė. — Ponis ne tavo! Mano!

Ką gi, mums net nebeteks ieškoti kunigo, dingtelėjo Kivrinai. Jeigu jis bažnyčioje, būtinai išeis laukan pažiūrėti, kas kelia šitokį triukšmą.

Rozemunda jau atseginėjo balnakrepšio sąsagas.

— Jūs tik pažiūrėkite! — pareiškė ji ir už pakarpos iškėlė Agnesės šunytį.

— Oi, Agnese, — teištarė Kivrina.

— Tu — bjauri mergiščia, — piktai pasakė Rozemunda. — Štai nunešiu jį prie upės ir nuskandinsiu. — Tai tarusi ji ir pasuko upės link.

— Ne!!! — sukliko Agnesė ir kiek kojos neša pasileido prie šventoriaus vartelių. Rozemunda pakėlė šunytį taip, kad Agnesė negalėtų pasiekti.

Na, šito jau gerokai per daug, pagalvojo Kivrina. Atskubėjusi artyn, ji atėmė šunelį iš Rozemundos.

— Agnese, liaukis baubti. Tavo sesuo neketina skriausti tavo šunelio.

Šunytis, brazdėdamas nageliais, ropštėsi Kivrinai ant peties, bandė lyžtelėti skruostą.

— Agnese, šunys niekad nejodinėja arkliais. Juočkis uždustų tame balnakrepšyje.

— Tuomet galiu laikyti jį rankose, — dar bandė ginčytis Agnesė, bet jau be didesnių vilčių. — Jis labai norėjo pajodinėti mano poniu.

— Jis labai smagiai atjojo iki bažnyčios, — tvirtai atsakė Kivrina.

— O dabar lygiai taip pat smagiai parjos atgal į arklidę. Rozemunda, pargabenk Juočkį į arklidę. — Šuniukas mėgino krimstelėti jai ausį. Kivrina padavė jį Rozemundai, kuri vėl stvėrė šunytį už pakarpos. — Juk jis — dar kūdikis, Agnese. Jam reikia grįžti pas mamą ir gulti miegučio.

— Tu visiška mažė, Agnese, — riktelėjo Rozemunda taip piktai, kad Kivrina net suabejojo, ar vertėjo patikėti jai šuniuką. — Tik pamanykite — užrabždinti šunį ant arklio! O dabar turėsime dar kažin kiek sugaišti, kol parnešime jį atgal! Kokia laimė, kad jau greitai būsiu suaugusi ir nebereikės tampytis su tokiomis mažėmis kaip tu!

Vis dar laikydama šuniuką už pakarpos, ji užsiropštė ant arklio, bet, atsisėdusi į balną, beveik švelniai susupo jį į apsiausto skverną ir priglaudė prie krūtinės. Tada laisvąja ranka čiupo vadeles ir apgręžė arklį.

— Tėvas Rošas jau tikrai išėjęs! — piktai riktelėjo ir nušuoliavo.

Kivrina baiminosi, kad Rozemunda, ko gero, sako tiesą. Jos sukėlė čia tokį triukšmą, kad galėjo prikelti net numirėlius, besiilsinčius po mediniais antkapiais, bet iš bažnyčios taip niekas ir nepasirodė. Be jokios abejonės, tėvas Rošas išėjo dar prieš joms atjojant, ir dabar jau bus nuėjęs kažin kur. Vis dėlto Kivrina paėmė Agnesę už rankos ir nusivedė į bažnyčią.

— Rozemunda pati — bjauri mergiščia, — pareiškė Agnesė.

Kivrinai labai magėjo sutikti, bet šito ji negalėjo sakyti, o užstoti Rozemundą nebuvo ūpo, tad ji nutarė verčiau išvis patylėti.

— O aš — visai ne mažė, — pridūrė Agnesė ir dirstelėjo į Kivriną, laukdama pritarimo, bet į tai Kivrina irgi neturėjo ką atsakyti. Ji pastūmė sunkias duris ir sustojo ant slenksčio, žvelgdama bažnyčios vidun.

Ten nebuvo nė gyvos dvasios. Navoje tvyrojo tiršta prieblanda, beveik aklina tamsa, kadangi pro siaurų langų vitražus ūkanotos dienos šviesa kone visai neprasismelkė vidun, tačiau pro praviras duris jos sklido pakankamai, kad įžiūrėtum: bažnyčia tuščia.

— O gal jis presbiterijoje, — pasakė Agnesė. Ji prasibrovė pro Kivriną į navos tamsą, atsiklaupė, persižegnojo, tada nekantriai dirstelėjo per petį į Kivriną.

Tačiau presbiterijoje irgi nieko nebuvo. Kivrina matė, kad ant altoriaus žvakės nedega, tačiau Agnesė neketino nurimti, kol neišnaršys visos bažnyčios. Kivrina irgi priklaupė išreikšti pagarbos greta mergytės, paskui abi drauge beveik aklinoje tamsoje patraukė krucifikso link. Žvakės, stovinčios priešais šventosios Kotrynos statulą, buvo sudegusios. Kivrina aiškiai jautė aitrų lajaus ir dūmų kvapą. Kažin, ar tėvas Rošas užpūtė žvakes prieš išeidamas? — dingtelėjo jai. Gaisras būtų išties baisi nelaimė netgi akmeninėje bažnyčioje, o po žvakėmis nebuvo pakišta jokių indelių, kad jos galėtų degti saugiai.

Agnesė nužygiavo tiesiai prie pertvaros su Nukryžiuotuoju, prispaudė veiduką prie drožinėtos medienos ir sušuko:

— Tėve Rošai!

Tuoj pat ji atsigręžė ir pranešė:

— Jo čia nėra, ledi Kivrina. Galbūt nuėjo į savo būstą.

Tai tarusi, ji tekina nukumėjo pro zakristijos duris.

Kivrina net neabejojo, kad šitaip elgtis Agnesei nedera, bet nebuvo kas darą: liko tik sekti paskui mergytę į kiemą ir prie artimiausio pastato.

Reikia manyti, tai ir buvo kunigo būstas — Agnesė jau stovėjo prie durų ir šūkaliojo: „Tėve Rošai!” Taip, žinoma, juk kunigo namai ir turi stovėti arčiausiai bažnyčios, bet Kivrina vis vien negalėjo atsikvošėti iš nuostabos.

Klebonija buvo tokia pat griuvena kaip ir ta pašiūrė, kurioje Kivrina andai ilsėjosi, ir ne ką didesnė. Kunigas lyg ir turėjo gauti dešimtinę javais ir gyvuliais iš visų kaimo gyventojų, bet siaurame kiemelyje nesimatė išvis jokių gyvulių, neminint keleto nupiepusių viščiukų, o prie sienos glaudėsi labai jau varganas malkų glėbelis.

Agnesė ėmė kumštukais trankyti duris, iš pažiūros — tokias pat trapias kaip ir anos trobelės; Kivrina jau pabūgo, kad, nespėjus jai prieiti, mergytė pastoms duris ir lyg niekur nieko įpuls vidun, bet po akimirkos Agnesė atsigręžė ir pareiškė:

— O gal jis varpinėje?

— Ne, nemanau, — atsakė Kivrina, čiupdama Agnesę už rankos, kad ši vėl nepasileistų tekina per šventorių. Juodvi drauge nužingsniavo atgal prie dengtų šventoriaus vartelių. — Tėvas Rošas neskambins varpais iki pat mišparų.

— O gal ir skambins, — užginčijo Agnesė pakreipdama galvą, tarsi klausytųsi tuoj tuoj pasigirsiančio varpų gausmo.

Kivrina irgi įsiklausė, bet taip ir neišgirdo nė garselio, tik dabar ji staiga sumojo, kad nutilo ir varpas pietvakariuose — tas pats, kuris skambėjo beveik visą tą laiką, kol ji sirgo plaučių uždegimu. Kivrina neabejojo girdėjusi jį ir tada, kai antrą kartą ėjo į arklidę ieškoti Gavyno, bet nebegalėjo prisiminti, ar po to dar girdėjo jo gausmą, ar ne.

— Girdi, ledi Kivrina? — staiga šūktelėjo Agnesė. Ji ištraukė pirščiukus iš Kivrinos delno ir nudūmė — bet ne prie varpinės, o aplink bažnyčią iš šiaurinės pusės. — Matai? — paklausė, rodydama į tai, ką aptiko. — Jis dar niekur neišėjęs!

Tai buvo baltasis kunigo asilas, romiai rupšnojantis iš po sniego kyšančius žolės kuokštus. Gyvulys buvo pakamanotas, o ant jo nugaros pritvirtinti keli storos drobės maišai — akivaizdžiai tušti, akivaizdžiai skirti bugieniams ir gebenėms.

— Taip, taip, jis tikrai bus varpinėje! — sukrykštė Agnesė ir nukuduliavo atgal tenlink, iš kur atėjusi.

Kivrina nusekė paskui ją aplink bažnyčią į šventorių ir dar spėjo pamatyti, kaip Agnesė šmurkštelėjo į varpinės bokštą. Pati stabtelėjo ir susimąstė, kur dar būtų galima ieškoti kunigo. Gal jis išėjo į kurią nors trobelių aplankyti ligonio?

Netikėtai bažnyčios langę ji pastebėjo lyg ir kažką sumirgant. Šviesa. Gal per tą laiką, kol jos apžiūrinėjo asilą, kunigas sugrįžo? Kivrina pastūmė zakristijos duris ir dirstelėjo vidun. Priešais šventosios Kotrynos statulą degė žvakė. Prie statulos kojų buvo aiškiai matyti blausi švieselė.

— Tėve Rošai! — pusbalsiu pašaukė Kivrina. Niekas neatsakė. Ji įėjo vidun, leisdama durims užsitrenkti jai už nugaros, ir nutykino prie statulos.

Žvakė stovėjo tarp gremėzdiškų šventosios pėdų. Grubiai išskaptuotas šventosios Kotrynos veidas ir plaukai liko šešėlyje, tarytum saugodami mažytės suaugusios moters figūrėlę, kuri lyg ir turėjo būti maža mergaitė. Kivrina atsiklaupė ir paėmė žvakę į ranką. Ši buvo ką tik uždegta. Lajus aplink dagtį dar net nespėjo kaip reikiant aptirpti.

Kivrina įsižiūrėjo į navos gilumą. Laikydama žvakę rankoje, ji tamsoje išvis nieko nematė. Liepsnelė apšvietė tik grindų plotelį ir dėžę primenantį šventosios Kotrynos galvos apdangalą, visą likusią bažnyčios erdvę panardindama į neperregimą tamsą.

Vis dar su žvake rankoje, Kivrina žengė kelis žingsnius į navą.

— Tėve Rošai!

Bažnyčioje viešpatavo absoliuti tyla — tokia pat kaip ir girioje tą valandėlę, kai pro plyšį atkeliavo ji. Pernelyg tylu — tarsi kažkas lūkuriuotų, stovėdamas už antkapio ar kurio nors pilioriaus.

— Tėve Rošai! — dabar jau garsiai šūktelėjo Kivrina. — Ar jūs čia?

Jokio atsako — tik ta slopi, laukimo pritvinkusi tyla. Juk miškuose nebuvo nė gyvos dvasios, tarė sau Kivrina ir žengė dar kelis žingsnius į tamsą. Taigi, ir už kapo lygiai taip pat nieko nėra. Ten guli tik Imeinos vyras ant krūtinės sunertomis rankomis, su kardu prie šalies, tykus ir amžiams nurimęs. Prie durų irgi nieko nėra. Dabar Kivrina jau įžiūrėjo tai pakankamai aiškiai, nepaisant net akinančios žvakės liepsnelės. Ten tikrai, tikrai nieko nėra.

Jos širdis daužėsi taip pat smarkiai kaip ir tada, miške — jos plakimas galėjo užgožti begarsius žingsnius ar atsargų kvėpavimą to, kuris stovėjo lūkuriuodamas. Kivrina staigiai apsisuko, žvakės švieselė nubrėžė ore švytintį lanką.

Jis stovėjo visai čia pat, jai už nugaros. Žvakė vos vos neužgeso, liepsnelė nulinko ir suplazdėjo, bet tuoj pat vėl atsitiesė — ir iš apačios apšvietė galvažudžio veidą. Visai taip pat, kaip andai jį apšvietė žibintas.

— Ko tu nori? — Kivrinai užkando žadą, jos balso beveik nebuvo girdėti. — Kaip čia patekai?

Galvažudys neatsakė. Tiesiog spigino į ją visai kaip tada, miško aikštelėje. Vadinasi, jis man neprisisapnavo, dingtelėjo jai baugi mintis. Jis iš tikrųjų buvo ten. Ir ketino… Ketino — ką? Apiplėšti ją? Išprievartauti? Bet Gavynas suskubo jį nubaidyti.

Ji žingtelėjo atatupsta.

— Klausiu: ko tau reikia? Kas tu?

Ji kalbėjo angliškai. Pati girdėjo savo žodžius, gaudžiai aidinčius šaltoje akmeninėje erdvėje. Oi, tik ne tai, pagalvojo ji, tegul tik nesutrinka vertėjas kaip tik dabar!

— Ką tu čia veiki? — Ji prisivertė kalbėti lėčiau ir šįsyk jau išgirdo savo balsą sakant: „Whette wolde thou withe me?„

Jis ištiesė ranką — didžiulę, purviną, suskirdusią ir raudoną, tikrą galvažudžio ranką — taip, tarsi norėtų paliesti jos trumpai kirptus plaukus.

— Pasitrauk, — ištarė ji. Žingtelėjo dar žingsnį atatupsta ir atsirėmė į antkapį. Žvakė užgeso. — Nežinau nei kas tu, nei ko nori, bet verčiau pasitrauk. — Ji vėl kalbėjo šiuolaikine anglų kalba, bet koks gi skirtumas, jei jis gviešiasi ją apiplėšti ar nužudyti… ir kur galėjo prašapti kunigas? — Tėve Rošai! — nevilties apimta sukliko ji. — Tėve Rošai!

Nuo durų pusės atsklido kažkoks garsas, paskui pokštelėjo, sugirgždėjo mediena, bruožianti akmenį. Agnesė stūmė duris.

— Štai kur jūs, — džiugiai sučirškė ji. — O aš visur jūsų ieškau!

Galvažudys dirstelėjo durų pusėn.

— Agnese! — suriko Kivrina. — Bėk!

Mergytė taip ir sustingo, vis dar neatitraukdama rankos nuo durų.

— Greičiau dumk iš čia! — Siaubo apimta Kivrina susizgribo vis dar šaukianti šiuolaikine anglų kalba. Po šimts, kaip senąja kalba bus „bėk”?

Galvažudys žingtelėjo artyn. Susigūžusi Kivrina kone sulindo į antkapį.

— Retine! Bėk, Agnese! — suriko ji; dabar jau subildėjo užsitrenkiančios durys; dar akimirka — ir Kivrina jau skuodė akmeninėmis grindimis durų link, pakeliui nušveitusi šalin žvakę.

Agnesė jau buvo beveik pasiekusi šventoriaus vartelius, bet, vos išvydusi išpuolusią iš bažnyčios Kivriną, atskubėjo atgal pas ją.

— Ne, ne! — šaukėjai Kivrina, modama ranka. — Bėk!

— Kas ten? Vilkas? — paklausė Agnesė išplėtusi akis.

Nebuvo kada nei ką nors aiškinti, nei įkalbinėti bėgti. Malkas kapoję vyrai jau buvo pradingę. Ji stvėrė Agnesę į glėbį ir nubėgo prie arklių.

— Ten, bažnyčioje, yra negeras vyras! — sušniokštavo ji, sodindama Agnesę ant ponio.

— Negeras vyras? — perklausė Agnesė, nekreipdama dėmesio į vadeles, kurias jai bruko Kivrina. — Ar vienas iš tų, kurie užpuolė tave miškuose?

— Taip, — atsakė Kivrina, atrišdama pavadį. — Privalai kaip įmanydama greičiau joti atgal į dvarą. Nė už ką nesustok.

— Aš jo nemačiau, — pareiškė Agnesė.

Gal ir nematė. Vos įėjusi iš laukoji tikriausiai išvis nieko neįžiūrėjo bažnyčios prietemoje.

— Ar tai tas pats vyras, kuris pagrobė tavo daiktus ir perdaužė galvą?

— Taip, — atsakė Kivrina ir griebėsi savo arklio pavadžio.

— Ar tas negeras vyras slėpėsi kape?

— Ką? — žioptelėjo Kivrina. Jai niekaip nesisekė atmazgyti sudiržusio pavadžio.

— Mačiau prie kapo tave ir tėvą Rošą. Ar tas negeras vyras slėpėsi senelio kape?

16

Tėvas Rošas.

Įtemptos vadelės Kivrinos rankoje staiga atsipalaidavo.

— Tėvas Rošas?

— Nuėjau į varpinę, bet ten jo nebuvo. Jis buvo bažnyčioje, — pasakė Agnesė. — O kodėl tasai negeras žmogus slėpėsi senelio kape, ledi Kivrina?

Tėvas Rošas. Bet tai negalėjo būti jis. Tėvas Rošas atliko jai paskutines apeigas. Jis patepėjai smilkinius ir delnus.

— Ar tasai negeras žmogus nuskriaus tėvą Rošą? — paklausė Agnesė.

Ne, tai niekaip negali būti tėvas Rošas. Tėvas Rošas laikė ją už rankos. Jis sakė jai nebijoti. Ji labai stengėsi prisiminti kunigo veidą. Jis buvo pasilenkęs prie jos ir klausė, kuo ji vardu, bet jo veido ji negalėjo įžiūrėti per dūmus.

O kol jis teikė jai paskutinį patepimą, jai protarpiais sušmėžuodavo galvažudžio veidas, ir ji bijojo, nes jie įsileido jį vidun, ji stengėsi atšlyti nuo jo… Bet tai juk buvo visai ne galvažudys. Tai buvo tėvas Rošas.

— Ar tas negeras vyras ateina? — paklausė Agnesė, nerimastingai dirsčiodama į bažnyčios duris.

Viskas susidėliojo į savo vietas. Galvažudys, palinkęs prie jos miško laukymėje, paskui — keliantis ją ant arklio. Ji manė, kad visa tai — tik karštinės sukelti vaizdiniai. Bet klydo. Tai buvo ne haliucinacija. Tai buvo tėvas Rošas, atskubėjęs padėti Gavynui pargabenti jos į dvarą.

— Neateina joks negeras vyras, — pasakė Kivrina. — Jokio negero vyro nėra.

— Ar jis vis dar slepiasi bažnyčioje?

— Ne. Aš suklydau. Nėra jokio negero vyro.

Agnesė neatrodė įtikinta.

— Tu riktelėjai, — pasakė ji.

Kivrina tiesiog girdėjo, kaip Agnesė pasakoja senelei: „Ledi Katerina ir tėvas Rošas buvo bažnyčioje drauge vienu du, ir ji sušuko.” Ledi Imeina bus sužavėta, galėdama įtraukti tai į tėvo Rošo nuodėmių rinkinį. O tuo pačiu — papildyti ir įtartino Kivrinos elgesio pavyzdžių sąrašą.

— Žinau, kad riktelėjau, — atsakė Kivrina. — Bažnyčioje buvo tamsu. Tėvas Rošas išniro taip staigiai, kad mane išgąsdino.

— Bet juk tai — tėvas Rošas, — neatlyžo Agnesė, tarsi jai netilptų galvoj, kad kas nors gali išsigąsti tėvo Rošo.

— Kai judvi su Rozemunda žaidžiate slėpynių, ir ji netikėtai iššoka iš už medžio, tu irgi rikteli, — nevilties apimta dar bandė aiškinti Kivrina.

— Kartą, kai atėjau aplankyti savo skaliko, Rozemunda slėpėsi stoginėje ir staiga nušoko žemyn. Aš taip išsigandau, kad net surikau. Štai šitaip. — Agnesė suklykė taip, kad kraujas galėjo sustingti gyslose. — O kitą kartą, kai menėje buvo tamsu, Gavynas staiga iššoko iš už pertvaros ir sušuko: „Bum!” ir aš surikau, ir…

— Visiškai teisingai, — patvirtino Kivrina. — Bažnyčioje buvo tamsu.

— Ar tėvas Rošas šoko ant tavęs ir sušuko: „Bum!”?

Taip, pagalvojo Kivrina. Jis pasilenkė prie manęs, ir aš palaikiau jį galvažudžiu.

— Ne, — atsakė ji. — Jis išvis nieko nedarė.

— Tai kaip, ar mes dar eisime su tėvu Rošu rinkti bugienių?

Jei tik aš pati jo nenubaidžiau, pagalvojo Kivrina. Jeigu jis nespėjo išeiti, kol mudvi čia stovime ir plepame.

Ji nukėlė Agnesę nuo arklio.

— Eime. Reikia tuojau pat jį surasti.

Kivrina net nenumanė, ką reikės daryti, jeigu jis bus jau išėjęs. Juk negalės lyg niekur nieko parsivesti Agnesės namo, kad ši papasakotų ledi Imeinai, kaip ji suriko. Be to, ji negali išeiti, nepasiaiškinusi tėvui Rošui. Tik ką jam paaiškinti? Kad palaikė jį plėšiku, prievartautoju? Kad pamanė, jog jis — siaubūnas iš karštinės košmaro?

— Ar mums būtinai reikia grįžti į bažnyčią? — aiškiai nenoromis paklausė Agnesė.

— Viskas gerai. Ten nieko nėra, tik tėvas Rošas.

Nepaisant Kivrinos tikinimų, Agnesei visai nesinorėjo vėl eiti

į bažnyčią. Kai Kivrina atidarė duris, mergytė paslėpė veiduką jos sijonuose ir įsikibo jos kojos.

— Viskas gerai, — ramino ją Kivrina, dairydamasi po navą. Prie antkapio tėvo Rošo nebebuvo. Durys jai iš paskos užsitrenkė; ji taip ir liko stovėti su prisispaudusia prie jos Agnese, laukdama, kol akys apsipras su tamsa. — Bijoti tikrai nėra ko.

Jis — ne galvažudys, tikino ji save. Ir bijoti tikrai nėra ko. Jis juk suteikė tau paskutinį patepimą. Jis laikė tave už rankos. Tačiau širdis vis vien pašėlusiai daužėsi.

— Ar tas negeras vyras čia? — sukuždėjo Agnesė, įsirėmusi kakta Kivrinai į kelius.

— Nėra jokio negero vyro, — atsakė ji ir sulig šiais žodžiais jį pamatė. Jis stovėjo priešais šventosios Kotrynos statulą. Rankoje laikė žvakę, kurią numetė Kivrina. Pasilenkė, pastatė ją į vietą, vėl išsitiesė.

Kivrina manė, kad ją suklaidino tamsa, kad apgaulingą įspūdį sukėlė žvakės liepsnelė, nušvietusi jo veidą iš apačios, kad jis — anaiptol ne galvažudys. Bet kaip tik taip jis ir atrodė. Aną naktį jis buvo užsimaukšlinęs gobtuvą ant galvos, tad ji nematė išskustos tonzūros, bet dabar jis pasilenkė prie Statulos lygiai taip pat, kaip tada — prie jos. Kivrinos širdis vėl pašėlo daužytis.

— O kur tėvas Rošas? — paklausė Agnesė pakeldama galvą. — A, štai kur jis! — šūktelėjo ir tekina leidosi pas jį.

— Ne… — žioptelėjo Kivrina, — ne, palauk…

— Tėve Rošai! — šaukė Agnesė. — Tėve Rošai! O mes tavęs ieškojome! — Negeras žmogus jai kaipmat išdulkėjo iš galvos. — Ieškojome bažnyčioje, ieškojome namuose, bet tavęs niekur nebuvo!

Ji nosies tiesumu skuodė pas jį. Jis vienu judesiu atsisuko, pasilenkė ir sučiupo Agnesę į glėbį.

— Ėjau tavęs ieškoti į varpinę, bet neradau ir ten, — be menkiausio baimės šešėlio čiauškėjo Agnesė. — Rozemunda sakė, kad tu jau išėjęs.

Kivrina sustojo prie paskutiniojo pilioriaus, stengdamasi numaldyti įsišėliojusią širdį.

— Ar tu tyčia slėpeisi? — paklausė Agnesė ir apsivijo rankomis jo kaklą. — Kartą Rozemunda pasislėpė stoginėje ir šoko tiesiog ant manęs. Aš net surikau.

— O kodėl tu manęs ieškojai, Agnese? — paklausė jis. — Ar kas nors susirgo?

Agnesės vardą jis tarė „Agnus”, ir išvis kalbėjo beveik taip pat, kaip anas skorbuto kamuojamas berniukas. Prieš perteikdamas, ką jis sako, vertėjas vis akimirkai stabtelėdavo — Kivrina girdėjo, ką kalba kunigas, ir net spėjo probėgšmais nustebti nieko nesuprantanti. Juk tada, kai gulėjo mirties patale, ji suprato viską, ką jis jai sakė.

Tikriausiai tada jis kalbėjo lotyniškai, dingtelėjo jai — mat balsas tikrai buvo tas pats, dėl to nekilo nė menkiausių abejonių. Tas balsas davėjai paskutinį išrišimą, tas balsas sakė jai nebijoti. Ir baimė tikrai išsisklaidė. Vos išgirdus jo balsą, nustojo daužytis ir širdis.

— Ne, niekas nesusirgo, — čiauškėjo Agnesė. — Mes eisime su tavimi rinkti gebenių ir bugienių salei papuošti. Mes: ledi Kivrina, Rozemunda, Saracėnas ir aš.

Išgirdęs „ledi Kivrina”, tėvas Rošas atsigręžė ir išvydo ją, stovinčią prie pilioriaus. Jis nuleido Agnesę ant grindų.

Ieškodama paramos, Kivrina delnu atsirėmė bent jau į piliorių.

— Meldžiu atleisti, šventasis tėve, — prašneko ji. — Apgailestauju, kad suklykiau ir pabėgau nuo jūsų. Buvo tamsu, ir aš jūsų nepažinau…

Vertėjas, vis dar per žingsnį atsiliekantis, išvertė: „Aš nežinojau, kas tu”.

— Ji išvis nieko nežino, — įsikišo Agnesė. — Negeras vyras trenkė jai per galvą, ir dabar ji neprisimena nieko, tik savo vardą.

— Girdėjau apie tai, — atsakė kunigas, vis dar žiūrėdamas į Kivriną. — Ar tiesa, kad neprisimeni, ko atkeliavai pas mus?

Ji ir vėl pajuto nenumaldomą poreikį iškloti jam visą tiesą — kaip ir tada, kai jis klausė, kuo ji vardu. Aš — istorikė, norėjo pasakyti ji. Aš atvykau čionai stebėti jūsų, bet susirgau ir dabar nežinau, kur yra plyšys man grįžti namo.

— Ji neprisimena nieko, kas ji tokia, — vėl įsikišo Agnesė. — Ji net neprisiminė, kaip kalbėti. Turėjau ją išmokyti.

— Vadinasi, neprisimeni, kas tu esi? — paklausė jis.

— Ne.

— Ir neprisimeni, kaip patekai čionai?

Bent jau į šitą klausimąjį galėjo atsakyti tiesą.

— Ne, — pasakė. — Prisimenu tik tiek, kad jūs kartu su Gavynu atgabenote mane į dvarą.

Agnesei šis pokalbis jau gerokai nusibodo.

— Ar mes galėsime keliauti su tavimi prisirinkti bugienių?

Galėjai pamanyti, kad kunigas jos net neišgirdo. Jis ištiesė ranką, lyg ketindamas palaiminti Kivriną, bet tik palietė jos smilkinį; staiga ji sumojo, kad tą pat jis ketino daryti ir ten, prie antkapio.

— Nėra jokios žaizdos, — ištarė jis.

— Žaizda užgijo, — atsakė ji.

— Noriu jau eiti! — Agnesė timpčiojo tėvąRošąuž rankos.

Jis pakėlė ranką, tarsi ketindamas dar kartą paliesti jos smilkinį, bet tuoj pat atitraukė.

— Tik nereikia bijoti, — pasakė. — Viešpats atsiuntė tave mums kažkokiam kilniam tikslui.

Nieko panašaus, pagalvojo Kivrina. Dievas čia niekuo dėtas. Mane atsiuntė „Medievalis”. Vis dėlto ji pasijuto drąsiau.

— Ačiū, — ištarė.

— Noriu jau eiti, dabar! — nerimo Agnesė, timpčiodama nūn jau Kivriną už rankos. — Eik, pasiimk savo asilą, — paliepė ji tėvui Rošui. — O mes pasiimsime Rozemundą.

Ji pasuko atgal į navą, ir Kivrinai neliko kitos išeities, kaip sekti iš paskos, kad mergytė nepasileistų tekina. Bet joms dar nepasiekus durų, šios atsilapojo — ant slenksčio išdygo Rozemunda ir mirksėdama pažvelgė vidun.

— Jau ir lyja. Ar radote tėvą Rošą? — paklausė ji.

— O tu parnešei Juočkį į arklidę? — paklausė Agnesė.

— Taip. O jūs pasivėlinote, ar ne? Tėvas Rošas jau išėjęs?

— Ne, jis čia, ir mes eisime kartu su juo. Jis buvo bažnyčioje, o ledi Kivrina…

— Jis nuėjo atsivesti asilo, — pasiskubino įsiterpti Kivrina, kol Agnesė neišklojo visko, kas atsitiko.

— Aš tikrai išsigandau tada, kai tu netikėtai iššokai iš stoginės, Rozemunda, — buvo bepradedanti Agnesė, bet Rozemunda jau nužingsniavo prie arklio.

Lyti dar nelijo, bet ore tvenkėsi drėgna miglelė. Kivrina užkėlė į balną Agnesę ir, pasinaudojusi šventoriaus varteliais kaip laipteliu, pati užsiropštė ant savojo keršio. Tėvas Rošas atsivedė asilą, ir visi patraukė takučiu pro bažnyčią, kirto nedidelį medžių guotą už jos, paskui — siaurą apsnigtos pievos rėžį ir pagaliau pasiekė mišką.

— Šituose miškuose yra vilkų, — pranešė Agnesė. — Gavynas vieną užmušė.

KiVrina jos beveik nesiklausė. Ji stebėjo tėvą Rošą, žingsniuojantį greta asilo, ir stengėsi prisiminti tą naktį, kai ją gabeno į dvarą. Rozemunda minėjo, kad Gavynas pakeliui susitikęs tėvą Rošą, ir šis atlydėjęs juos iki pat dvaro, bet šitaip negalėjo būti.

Juk jis pasilenkęs žiūrėjo įjądar tada, kai ji sėdėjo, nugara atsirėmusi į vežimo ratą. Ji gana aiškiai įžiūrėjo jo veidą mirguliuojančioje laužo šviesoje. Jis sakė jai kažką, koji nesuprato, o ji pati meldė: „Pasakyk ponui Danvorčiui, kad pasiskubintų mane iš čia ištraukti”.

— Rozemunda joja visai ne taip, kaip dera mergelei, — oriai pareiškė Agnesė.

Ši ir iš tikrųjų buvo nujojusi tolokai į priekį, gerokai aplenkusi asilą, ir dabar nekantriai laukė jų prisivejant, beveik nebematoma už kelio posūkio.

— Rozemunda! — pašaukė Kivrina, ir ši atšuoliavo atgal. Vos neužlėkusi ant asilo, staigiai trūktelėjo vadeles — jos kumelė sustojo lyg įbesta.

— Nejaugi negalėtume pasijudinti greičiau? — piktai paklausė, apsisuko ir vėl nujojo pirmyn. — Jei pradės lyti, mes niekada nebaigsime.

Dabar jie jau keliavo mišku, kelias, kuriuo jojo, buvo ne ką platesnis už žvėrių pramintą taką. Kivrina nužiūrinėjo medžius, stengdamasi prisiminti, ar kaip tik šiuos jau mačiusi. Pakeliui pasitaikė tankus karklynas, bet lyg ir per toli nuo kelio, be to, greta jo gurgėjo upokšnis, ledo sukaustytomis pakrantėmis.

Kitapus kelio, nedidelėje atviroje aikštelėje stūksojo milžinas plataninis klevas, amalo apraizgytomis šakomis. Už jo rikiavosi šermukšnių eilė — šie augo tokiais lygiais tarpais, tarsi kas būtų tyčia juos čia pasodinęs. Šermukšnių Kivrina išvis neprisiminė.

Jukjątikrai turėjo gabenti kaip tik šituo keliu, ir ji vylėsi, kad kokia nors detalė galbūt netikėtai atgaivins atmintį, tačiau dabar išvis niekas neatrodė atpažįstama. Tada buvo pernelyg tamsu, o ji — pernelyg sunkiai sirgo.

Visa, ką ji prisiminė aiškiai, buvo pati plyšio vieta, nors ir ją gaubė kažkoks ūkanotas nerealumo pojūtis kaip ir kelionę į dvarą. Taip, buvo nedidukė miško laukymėlė, joje augo ąžuolas, netoliese — tankus karklynas. Ir tėvo Rošo veidas — palinkęs prie pat jos, sėdinčios atsirėmusios į vežimo ratą.

Tikriausiai jis buvo su Gavynu, kai šis ją surado, o gal Gavynas atsivedė jį atgal, iki pat plyšio. Ji juk pakankamai aiškiai matė laužo šviesos nutviekstąjo veidą. O paskui, kelio išsišakojime, ji nukrito nuo arklio.

Kol kas jie neprijojo jokio kelio išsišakojimo. Kivrina nepastebėjo net smulkių takelių, nors ir žinojo, kad jų miške turėtų vingiuoti gausiai: vedančių iš vieno kaimelio į kitą ar į laukus, ar į to sergančio kumečio, kurio lankyti ėjo Elivysa, trobelę.

Jie įkopė į neaukštą kalvą; jos viršūnėje tėvas Rošas stabtelėjo ir atsigręžė pasižiūrėti, ar moterys seka iš paskos. Jis tikrai žino, kur yra plyšys, pagalvojo Kivrina. Ji vylėsi, kad tėvas Rošas vietą žino bent maždaug, galbūt ją jam nupasakojo Gavynas, galbūt pasakė, prie kurio kelio suradęs Kivriną. Tačiau jam nė nereikėjo to daryti. Tėvas Rošas puikiausiai žino, kur yra plyšys. Jis pats buvo ten.

Kivrina su Agnese pasiekė kalvos keterą, bet Kivrina taip ir neišvydo nieko, tik medžius; kitas kalvos šlaitas irgi buvo tankiai apaugęs medžiais. Reikia manyti, tai — Vyčvudo giria, o jeigu tikrai taip, tuomet plyšio vieta slepiasi kažkur daugiau nei šimto kvadratinių kilometrų plote. Savo jėgomis Kivrina niekada jos nesuras. Kad ir kiek bandė žvilgsniu skvarbyti tankmę, ką nors įžiūrėti pavyko ne daugiau nei dešimties metrų nuotoliu.

Kai nusileido kalvos šlaitu žemyn, Kivriną tiesiog pribloškė miško tankumas. Čia tarp medžių jau tikrai nevingiavo jokie takeliai. Kamienų išvis beveik neskyrė jokie tarpai, o viena kita pasitaikiusi properša buvo pririzgusi brūzgynų, užversta nukritusiomis šakomis ir sniegu.

Vis dėlto ji klydo manydama, kad čia niekas jai neregėta — galų gale ji atpažino mišką. Juk tai toji pati giria, kurioje kadaise pasiklydo Snieguolė. Taip pat — Joniukas ir Grytutė. Ir daugybė princų. Čia gyvena vilkai ir meškos, o galbūt rastum ir raganos trobelę ant vištos kojelės. Argi ne Viduramžiais ir vyko visos tos pasakiškos istorijos? Ir nenuostabu. Čia pasiklystų bet kas.

Rošas sustojo greta savo asilo ir luktelėjo, kol jį pasivys Kivrina su Agnese; Rozemunda, gerokai jį pralenkusi, sparčia risčia pardundėjo atgal. Kivrinai dingtelėjo, ar tik kunigas nebus paklydęs pats. Bet, vos jos prisiartino prie jo, jis nėrė į brūzgynus ir tuoj pat atsidūrė dar šiauresniame takelyje, kurio nuo kelio net nesimatė.

Rozemunda negalėjo pralenkti tėvo Rošo ir jo asilo, nenustumdama jų į šalį, tad pasitenkino jodama iš paskos, bet kone mindama ant užpakalinių asilo kanopų. Kivrina vėl susimąstė, koks rūpestis galėtų graužti mergaitę. „Seras Bloetas turi daug galingų draugų”, — sakė ledi Imeina. Ji vadino jį sąjungininku, bet Kivrina suabejojo, ar tikrai taip yra, o gal Rozemundai tėvas buvo sakęs apie jį ką nors, dėl koji šitaip ir susisielojo, vos išgirdusi, kad jis atvyksta į Ašenkotą.

Galiuką pajojėję taku, prajoję karklų sąžalyną, labai panašų į tą, kuris augo prie pat plyšio, jie pasuko į šoną, prasibrovė pro tankias eglių šakas ir galiausiai išniro prie bugienio medžio.

Kivrina tikėjosi išvysianti bugienio krūmus, tokius pat, kokie augo Brasenozės kieme, bet čia buvo visas medis. Jo viršūnė siekė jiems virš galvų, o šakas jis skleidė virš melsvųjų eglių ūglių, raudonos uogos ryškiai žioravo tarp tankių blizgančių lapų.

Tėvas Rošas ėmėsi nurišinėti maišus nuo asilo nugaros, Agnesė kibo jam talkinti. Rozemunda iš korseto išsitraukė trumpą peilį plačiais ašmenimis ir pradėjo zulinti juo apatines, aštriais lapais apaugusias šakas.

Kivrina per sniegą nubrido į kitą medžio pusę. Ji pastebėjo lyg ir kažką boluojant, kas galėjo būti nedidelis beržynėlis — bet tai tebuvo didžiulė šaka, krisdama įstrigusi kitų medžių šakose ir visa apšerkšnijusi.

Greta išniro Agnesė, paskui ją sekė ir tėvas Rošas, apsiginklavęs gana grėsmingai atrodančiu durklu. Kivrina vylėsi, kad, kartą žinodama, kas jis toks, atsikratys to šiurpaus įspūdžio, kurį sukeldavo jo išvaizda, bet jis vis vien atrodė kaip kuo tikriausias galvažudys, toks didelis, stovintis Agnesei už nugaros.

Jis padavė Agnesei vieną šiurkščios drobės maišų.

— Laikyk maišą praskleistą, štai šitaip. — Jis pasilenkė, rodydamas jai, kaip atlenkti viršutinį maišo kraštą. — O aš dėsiu į jį šakas. — Jis kibo kirsti šakas, nekreipdamas dėmesio į dygius lapus. Kivrina imdavo nukirstas šakas iš jo ir atsargiai dėjo į maišą, stengdamasi nenulaužyti trapių, sušalusių lapų.

— Tėve Rošai, — prašneko ji, — norėjau padėkoti tau už tai, kad taip padėjai man, kai sirgau, ir už tai, kad pargabenai į dvarą, kai…

— …kai tu nukritai, — užbaigė jis, mėgindamas atplėšti nuo kamieno užsispyrėlę šaką.

Kivrina ketino pasakyti „po to, kai mane užpuolė plėšikai”, tad jo atsakas gerokai ją nustebino. Ji prisiminė kritusi nuo arklio, bet niekaip nebeįstengė prisiminti, ar kaip tik tuo metu prie jų prisijungė tėvas Rošas. Bet jeigu tikrai taip, vadinasi, jų buvo jau tolokai nueita nuo plyšio, tad tėvas Rošas negali žinoti, kur jis yra. Ir vėl kažkas ne taip: juk ji tikrai prisimena jį buvus ten, kaip prie pat plyšio.

Spėlioti nebuvo jokios prasmės.

— Ar tu žinai, kur Gavynas mane surado? — paklausė ji ir sulaikiusi kvapą laukė atsakymo.

— Taip, — atsakė jis, tarsi pjūklu zulindamas storą šaką.

Kivrinai net kojas pakirto nuo palengvėjimo. Vadinasi, jis žino, kur yra plyšys.

— Toli nuo čia?

— Ne, — atsakė jis ir, stipriai trūktelėjęs, nulaužė šaką.

— Ar nuvestum mane ten?

— O ko tau prireikė ten? — paklausė Agnesė, plačiai išskėstomis rankutėmis prilaikydama maišo kraštus. — O kas, jeigu tas negeras vyras vis dar slepiasi ten?

Rošas žvelgė į ją taip, tarsi irgi galvotų tą patį.

— Aš pamaniau… pamaniau, kad, jei pamatyčiau tą vietą, galbūt prisiminčiau, kas aš ir iš kur, — paaiškino Kivrina.

Jis padavėjai šaką, laikydamas taip, kad ji galėtų paimti, nesusibadydama rankų.

— Aš nuvesiu tave ten, — pažadėjo jis.

— Ačiū, — ištarė Kivrina. Neapsakomai ačiū tau. Ji įbruko šaką į maišą greta kitų, o tėvas Rošas užrišo jį ir užsivertė ant peties.

Pasirodė ir Rozemunda, savąjį maišą tempdama sniegu.

— Dar nebaigėte? — paklausė.

Rošas paėmė ir jos maišą, abu pririšo asilui ant nugaros. Kivrina užkėlė Agnesę ant ponio, padėjo užlipti Rozemundai, o tėvas Rošas atsiklaupė ir, sunėręs stambių rankų pirštus, suformavo laiptelį, kad pasilipusi Kivrina galėtų įšokti į balną.

Juk jis padėjo jai užsiropšti atgal ant baltojo arklio, kai mergina tada nuslydo žemėn. Ji puikiai prisiminė tas stambias jo rankas, prilaikančias ją, kad vėl nenukristų. Bet tada jie buvojau įveikę nemenką galą nuo plyšio, tad kodėl Gavynui šovė į galvą grįžti su tėvu Rošu visą kelią atgal iki jo? Ji neprisiminė, kad jie būtų grįžę į plyšio vietą, tačiau visi tos nakties prisiminimai buvo tokie surizgę, tokie migloti. Galbūt karščiuodama ji tik pamanė, kad visa kas toliau, nei buvo iš tikrųjų?

Rošas nuvedė asilą atgal per eglyną į taką, grįždamas tuo pačiu keliu, kuriuo ir atėjęs. Rozemunda praleido jį į priekį ir netrukus pareiškė visai tokiu kaip Imeinos balsu:

— Kurgi jis traukia dabar? Gebenės auga ne toje pusėje.

— Mes einame pasižiūrėti tos vietos, kur plėšikai užpuolė ledi Kivriną.

Rozemunda įtariai dėbtelėjo į Kivriną.

— Kodėl tu nori grįžti ten? — paklausė. — Juk tavo vežimas ir visi daiktai jau pargabenti į dvarą.

— Ji tikisi, kad, pamačiusi tą vietą, ką nors prisimins, — paaiškino Agnesė. — Ledi Kivrina, jeigu tu prisiminsi, kas esi, ar turėsi grįžti namo?

— Žinoma, ji turės grįžti namo, — atrėžė Rozemunda. — Ji privalės grįžti į savo šeimą. Juk negali amžinai likti pas mus. — Ji tyčia kalbėjo šitaip — siekė išprovokuoti Agnesę. Ir visai sėkmingai.

— Žinoma, ji galil — atkirto Agnesė. — Ji bus mūsų auklė.

— Argi kas norėtų pasilikti su tokia nuolat kniaukiančia mažę kaip tu? — drėbtelėjo Rozemunda ir paraginusi arklį nujojo risčia.

— Aš visai ne mažė! — suriko Agnesė jai pavymui. — Tu pati mažė! — Ji grįžo pas Kivriną. — Nenoriu, kad mane paliktum!

— Aš tavęs ir nepaliksiu, — atsakė Kivrina. — Judinkimės, tėvas Rošas laukia.

Jis laukė jau išėjęs į kelią ir, kai tik jos prisiartino, patraukė pirmyn. Rozemunda buvo jau kažin kur, ginė arklį apsnigtu taku, į visas puses žerdama gūsius sniego.

Perkirtę nedidelį upokšnį, jie pasiekė kelio išsišakojimą: jiems reikalinga atšaka suko į dešinę, o kita gal kokį šimtą metrų vedė beveik visai tiesiai, o paskui — kone stačiu kampu į kairę. Rozemunda laukėjų prie posūkio, jos nekantravimą be žodžių išreiškė arklys — trypdamas žemę ir purtydamas galvą.

Aš nukritau nuo arklio kaip tik ten, kur kelias šakojosi, galvojo Kivrina, stengdamasi prisiminti medžius, kelią, upokšnį — bet kokį kelrodį ženklą. Tačiau Vyčvudo girioje vingiuojantys keliukai šakojosi dešimtis kartų, ir nebuvo jokios detalės, kuri bylotų, jog šis išsišakojimas ir yra tas tikrasis. Bet, matyt, kaip tik tas ir buvo. Tėvas Rošas paėjėjo kelis žingsnius į dešinę, o paskui nėrė tiesiai į miško tankumyną, vesdamasis asilą iš paskos.

Ten, kur jie išsuko iš kelio, neaugo joks karklynas, nebuvo ir kalvos. Tikriausiai tėvas Rošas veda tuo keliu, kuriuo ją gabeno Gavynas. Kivrina prisiminė, kad jie ilgokai keliavo per mišką, kol priėjo kelio išsišakojimą.

Visos trys pasuko paskui kunigą į tankmę, Rozemunda — paskutinė. Beveik iš karto teko nulipti nuo arklių. Jei Rošas ir vedė jas kokiu nors taku, jo Kivrina taip ir neįžiūrėjo. Kelią jis rinkosi, vadovaudamasis galaižin kokiais ženklais sniege, protarpiais nerdamas po žemomis šakomis, nuo kurių sniegas pažirdavo jam už apykaklės, kitąsyk aplenkdamas dygų laukinės kryklės krūmą.

Kivrina stengėsi įsiminti kraštovaizdį, kad kitą kartą rastų kelią sugrįžti čia viena, bet netrukus prarado viltį: miškas visąlaik buvo gluminančiai vienodas. Tiesa, kol žemė apsnigta, ji galėtų sekti jų kojų bei arklių kanopų pėdsaku. Taigi, reikės būtinai suskubti vėl ateiti čia, kol sniegas nenutirpęs, ir paženklinti kelią įrantomis medžių kamienuose ar audinio skiautėmis. O gal, sekant Joniuko ir Grytutės pavyzdžiu, — duonos trupinėliais.

Visiškai nesunku suprasti, kaip jie, Snieguolė ir visi kiti, pasiklysdavo šitokioje girioje. Jie sukorė gal vos kelis šimtus metrų, bet Kivrina atsigręžusi jau nebesusigaudė, kurioje pusėje liko kelias, net pėdsakai ne kažin kiek tegelbėjo. Joniukas ir Grytutė galėjo šitaip klaidžioti ištisus mėnesius, taip ir nerasdami namų… ar lygiai taip pat nerasdami ir raganos trobelės.

Tėvo Rošo asilas sustojo.

— Kas nutiko? — paklausė Kivrina.

Tėvas Rošas pavėdėjo asilą į šoną ir pririšo prie šaltekšnio medžio.

— Čia ir yra ta vieta.

Tačiau tai tikrai nebuvo plyšio vieta. Jos net nepavadintum laukyme — tiesiog erdvės plotelis, kuriame ąžuolas, plačiai išskėtęs šakas, užgožė visą kitą augmeniją. Jauteisi beveik kaip palapinėje, žemė po medžiu buvo nužerta vos keliais žiupsniais sniego.

— Ar galime užsikurti laužą? — paklausė Agnesė ir, palindusi po šakomis, nudrožė prie akmenimis apdėliotos nuodėgulių krūvelės — čia kadaise kūrentasi laužo. Ant laužavietės voliojosi tamtyč čia atitemptas storas sausuolis. Agnesė atsisėdo ant jo.

— Man šalta, — pareiškė ji, koja baksnodama aprūkusius akmenis.

Laužas čia degė nelabai ilgai. Sausuoliai net nebuvo kaip reikiant apanglėję. Kažkas tyčia gesino laužą, užžerdamas žemėmis. Tėvas Rošas juk tupėjo priešais ją, o ant jo veido mirgėjo laužo šviesos atšvaitai…

— Na? — nekantriai paklausė Rozemunda. — Ar ką nors prisimeni?

Jos tikrai būta čia. Kivrina prisiminė laužą. Tada ji manė, kad laužą kažkas kuria tam, kad sudegintų ją. Bet vėlgi čia kažkas ne taip. Rošas juk tikrai buvo prie pat plyšio. Ji puikiai prisimena: sėdėjo nugeibusi, nugara atsirėmusi įvežimo ratą, o jis pasilenkęs žiūrėjo į ją.

— Esi tikras, kad Gavynas surado mane kaip tik čia?

— Taip, — atsakė Rošas suraukdamas antakius.

— Jeigu ateis tas negeras žmogus, nusmeigsiu jį savo durklu, — pareiškė Agnesė, ištraukdama iš laužo apdegusį pagaikštį ir mosuodama juo. Suanglėjęs šakalio galas nulūžo. Agnesė atsitūpė prie ugniavietės, išsitraukė kitą pagalį, o paskui klestelėjo tiesiog ant žemės, nugara atsirėmė į rąstą ir ėmė daužyti abu pagalius vieną į kitą. Į visas puses pažiro angliukų trupinėliai.

Kivrina pasižiūrėjo į Agnesę. Juk ji pati sėdėjo atremta į rąstą, kol jie kūrė laužą, Gavynas pasilenkė prie jos, liepsnos atšvaituose sužioravo ugniniai jo plaukai, jis kažką sakė jai, bet ji nesuprato. O paskui Gavynas užgesino laužą, išspardydamas nuodėgulius, o siūbtelėję dūmai Kivriną apakino.

— Na, ar prisiminei save? — paklausė Agnesė, sviesdama pagalius atgal į laužavietę tarp akmenų.

Rošas vis dar žvelgė į ją suraukęs antakius.

— Ledi Katerina, ar sergi? — paklausė.

— Ne. — Ji išspaudė šiokią tokią šypseną. — Tiktai… na, tikėjausi, kad, išvydusi tą vietą kur mane užpuolė, ką nors prisiminsiu.

Jis dar valandėlę stebeilijo į ją tokiu pat rimtu žvilgsniu kaip ir bažnyčioje, o paskui apsisuko ir patraukė prie asilo.

— Eime, — ištarė.

— Tai ar prisiminei? — nenustygo Agnesė, pliaukšėdama pirštinėtomis rankomis. Jos pirštinių delnai buvo visi suodini.

— Agnese! — sušuko Rozemunda. — Tik pažiūrėk, kaip išsiterliojai pirštines. — Ji grubiai timptelėjo mergytę ir pastatė ant kojų. — Ir kas liko iš tavo apsiausto? Argi galima sėdėti šaltame sniege? Tu bjauri mergiščia!

Kivrina išskyrė mergaites, kol tos dar nesusipešė.

— Rozemunda, atrišk Agnesės ponį, — paliepė. — Metas eiti prisirinkti gebenių. — Ji nupurtė sniegą nuo Agnesės apsiausto ir pamėgino apvalyti baltą kailį, bet ne kažin kątepešė.

Tėvas Rošas laukė jų stovėdamas prie asilo vis su ta pačia keistai rimta išraiška veide.

— Pirštines išvalysime namuose, — paskubomis išbėrė Kivrina.

— Eime, neatsilikime nuo tėvo Rošo.

Paėmusi arklį už pavadžio, Kivrina nusekė paskui mergaites ir tėvą Rošą — kelis metrus paėjėję atgal savo pačių pėdomis, jie netikėtai pasuko kita kryptimi ir beveik iš karto išniro į kelią. Išsišakojimo nebebuvo matyti, ir Kivrina nesusigaudė, ar jų atsidurta tame pačiame kelyje, tik kiek tolėliau, ar tai — išvis kitas kelias. Kraštovaizdis visur atrodė vienodas: alksniai, mažyčiukės laukymėlės, didžiuliai ąžuolai.

Dabar jau aišku, kas nutiko. Gavynas bandė pargabenti ją į dvarą, bet jos būklė buvo jau pernelyg prasta. Ji nukrito nuo jo arklio, tad jis nunešė ją į mišką, užkūrė laužą ir paliko ją ten, atremtą į išvirtusį kamieną; o pats nuskubėjo ieškoti pagalbos.

Arba jis ketino susikurti didelį laužą ir pralaukti priėjo iki ryto, bet tėvas Rošas, pastebėjęs ugnį, atėjo padėti, ir juodu bendromis pastangomis vis dėlto parnešėją į dvarą. Taigi, tėvas Rošas net nenutuokia, kur yra plyšys. Jis pamanė, kad Gavynas bus radęs ją ten, po ąžuolu.

Reikia manyti, vaizdinys, kad ji sėdi atsirėmusi įvežimo ratą, o jis pasilenkęs žiūri į ją — tik karštligės sukeltas regėjimas. Visa tai jai bus prisisapnavę, kai karščiuodama gulėjo lovoje — taip pat, kaip prisisapnavo varpai, laužas, kraunamas jai pačiai sudeginti, ir baltasis arklys.

— O kur jį dabar neša? — irzliai suniauzgė Rozemunda — Kivrinai net kilo pagunda kaip reikiant jai pliaukštelėti. — Gebenės auga ir kur kas arčiau namų. O ir lyti pradeda.

Ji sakė tiesą. Krintanti rūkana po truputį virto duksna.

— Jau kažin kada būtume prisirinkę žalumynų ir grįžę namo, jei ta mažė Agnesė nebūtų sumaniusi užrioglinti ant arklio šuns! — Ji vėl nušuoliavo pirmyn — Kivrina net nebebandė jos sulaikyti.

— Rozemunda — tikra storžievė, — solidžiai pareiškė Agnesė.

— Taip, — nesiginčijo Kivrina. — Tikrai. Gal tu žinai, kas jai nutiko?

— Tai dėl sero Bloetp, — paaiškino Agnesė. — Jai reikės už jo tekėti.

— Ką? — net žioptelėjo Kivrina. Imeina kažką užsiminė apie vestuves, bet Kivrina pamanė, jog kalbama tikriausiai apie vienos iš sero Bloeto dukterų vedybas su kuriuo nors lordo Gijomo sūnumi. — Kaip seras Bloetas gali vesti Rozemundą? Argi jis dar nevedęs? Argi ledi Yvolda — ne jo žmona?

— Ne, — Agnesė, atrodo, gerokai nustebo. — Ledi Yvolda — sero Bloeto sesuo.

— Bet Rozemunda dar per jauna tekėti, — pasakė Kivrina, nors ir žinojo, kad yra ne taip. Keturioliktame amžiuje mergaites sužadėdavo dar nesulaukusias tekėti tinkamo amžiaus, kartais netgi — vos gimusias. Viduramžiais vedybos iš išskaičiavimo buvo įprastas reiškinys, tokiu būdu buvo siekiama sujungti žemes ar sutvirtinti savo visuomeninę padėtį, tad nieko nuostabaus, kad Rozemunda, būdama gal net Agnesės amžiaus, jau buvo pažadėta į žmonas kokiam nors galingam bajorui — na, kad ir serui Bloetui. Kivrina nejučia prisiminė visas girdėtas Viduramžių istorijas apie jaunas mergeles, ištekintas už bedančių, iškaršusių senių.

— Ar Rozemunda myli serą Bloetą? — paklausė Kivrina. Kvailas klausimas — žinoma, nemyli. Juk vos išgirdus, kad jis atvyksta, jos nuotaika kaipmat subjuro, ji pašiaušė šerį, kone puolė į isteriją.

— Jis patinka man, — pareiškė Agnesė. — Žadėjo savo vestuvių proga padovanoti man sidabrinę grandinėlę kamanoms.

Kivrina dirstelėjo į Rozemundą, kuri lūkuriavo jų, nujojusi gerą galą į priekį. Juk gali būti ir taip, kad seras Bloetas — visai ne koks senas palaidūnas. Kivrina tik pagalvojo apie tokį variantą — juk galėjo ir suklysti, kaip suklydo manydama, kad ledi Yvolda — jo žmona. Galbūt seras Bloetas jaunas, o blogą Rozemundos nuotaiką galima paaiškinti vien nervingumu. O gal jos nuomonė apie jaunikį prieš vestuves dar pasikeis. Mergaičių paprastai netekindavo, kol jos nesulaukdavo keturiolikos ar penkiolikos — tikrai ne anksčiau, nei pasirodydavo pirmieji brendimo ženklai.

— O kada jie susituoks? — paklausė Kivrina Agnesės.

— Tarp Velykų ir Sekminių, — atsakė Agnesė.

Jie pasiekė dar vieną išsišakojimą, šįsyk — gerokai siauresnį: du keliukai kokį šimtą metrų bėgo beveik lygiagrečiai, kol pagaliau tas, kuriuo pasuko Rozemunda, ėmė kopti į nedidelę kalvą.

Dvylikos metų mergaitė — ir po trijų mėnesių jau ištekės. Nieko nuostabaus, kad ledi Elivysa norėjo nuslėpti nuo sero Bloeto, kad jos čia. Galbūt ji anaiptol nepritaria planams ištekinti Rozemundą tokią jauną, galbūt ir tos sužieduotuvės skirtos vien tam, kad padėtų jos tėvui išsikapanoti iš bėdos, į kurią šis įklimpęs.

Rozemunda užjojo į kalvos viršūnę, paskui atšuoliavo atgal pas tėvą Rošą.

— Kur tu mus vedi? — griežtai paklausė. — Jau tuoj išlįsime į pamiškę.

— Jau beveik atvykome, — švelniai atsakė tėvas Rošas.

Rozemunda apsuko kumelę ir nušuoliavusi per kalvos keterą dingo iš akių, bet tuoj pat grįžo, atjojo beveik iki pat Kivrinos bei Agnesės, vėl aštriai apsuko kumelę ir nulėkė į priekį. Kaip žiurkė spąstuose, dingtelėjo Kivrinai. Karštligiškai ieškanti kokios landos ištrūkti į laisvę.

Dulksną pamažu keitė lietus su šlapdriba. Tėvas Rošas užsitraukė gobtuvą ant galvos su išskusta tonzūra ir nusivedė asilą nestačios kalvos šlaitu aukštyn. Gyvulys klusniai tapnojo iki pat viršūnės, bet čia staiga sustojo. Tėvas Rošas timptelėjo pavadį, bet asilas krestelėjo galvą, tempdamas jį į priešingą pusę.

Kivrina su Agnese jį prisivijo.

— Kas atsitiko? — paklausė Kivrina.

— Nagi eime, Balaamai, — įkalbinėjo tėvas Rošas. Sučiupęs vadeles abiem didžiulėmis rankomis, kaip reikiant trūktelėjo gyvulį, bet šis nepajudėjo iš vietos. Įsitempęs priešinosi kunigui, užpakalinėmis kanopomis įsispyręs į žemę ir pritūpęs ant jų — atrodė beveik kaip atsisėdęs.

— Galbūt jam nepatinka lietus, — pareiškė Agnesė.

— Ar galime kuo nors padėti? — paklausė Kivrina.

— Ne, — atsakė jis, pamodamas ranka. — Verčiau jokite pirmyn. Jei greta nebus arklių, jis paklus lengviau.

Apsivyniojęs pavadį aplink riešą, jis apėjo asilą iš užpakalio, tarsi ketintų jį stumti. Kivrina drauge su Agnese užjojo į kalvos keterą, vis atsigręždama per petį: nuogąstavo, kad asilas gali netikėtai spirti užpakalinėmis kanopomis kunigui į galvą. Paskui jos lėtai pajudėjo šlaitu žemyn, į kitą kalvos pusę.

Mišką prieš akis gaubė lietaus šydas. Sniegas ant kelio jau tirpo, kalvos papėdė buvo virtusi pažliugusia pelke. Abiejose pusėse augo tankūs krūmokšniai, padengti sniego sluoksniu. Rozemunda lūkuriavo gretimos kalvos viršūnėje. Ši buvo apaugusi medžiais tik iki pusės, o virš jų driekėsi sniego dykra. O juk už tos kalvos, dingtelėjo Kivrinai, plyti atvira lyguma, tolumoje matyti kelias, o horizonte dūluoja Oksfordas…

— Kur skubi, Kivrina? Palauk! — sušuko Agnesė, bet Kivrina jau buvo spėjusi nujoti šlaitu žemyn ir nusiropšti nuo keršio. Ji purtė sniegą nuo brūzgynų, norėdama įsitikinti, ar tai — tikrai karklai. Tai ir buvo karklai, o už jų Kivrina įžiūrėjo milžino ąžuolo šakų vainiką. Paskubomis užmetusi keršio pavadį ant rusvos karklo šakos, ji ėmė brautis per tankmę. Apsnigtos šakos buvo tvirtai prišalusios viena prie kitos. Kivrina strigo, sniegas nuo šakų kaskadomis griuvo jai ant galvos. Padangėn siūbtelėjo piktai krykaujančių paukščių pulkelis. Kivrina skverbėsi pro apsnigtas šakas į laukymę, kuri tiesiog privalėjo ten būti. Ir buvo.

O štai ir ąžuolas, o už jo, į kitą pusę nuo kelio, — baltakamienių beržų guotas; tai dėl jų miškas ton pusėn atrodė retėjąs. Taip, vieta ta, čia ir būsiąs plyšys.

Vis dėlto kažkas vis vien atrodė ne taip, kaip turėtų. Laukymėlė juk buvo mažesnė, argi ne taip? O ąžuolas buvo labiau lapotas, jo šakose — daugiau paukščių lizdų. Vienoje aikštelės pusėje augo dygioji slyva, apsikaišiusi gana grėsmingai atrodančiais spygliais, su išbrinkusiais, juosvai purpuriniais pumpurais. Juk šis augalas būtinai turėjo kristi į akis ir anąsyk, ar ne?

Tai sniegas, galvojo ji, dėl sniego ir laukymė atrodo erdvesnė. Lygutėlio, nelytėto sniego patalo storis čia siekė gal pusmetrį. Dėl to viskas ir atrodė visai kitaip nei anksčiau.

— Ar tėvas Rošas atvedė mus čionai rinkti gebenių? — Per karklyno tankmę artyn jau brovėsi Rozemunda. Išnirusi į aikštelę ji apsidairė, rankomis įsisprendusi į klubus. — Nėra čia jokių gebenių.

O juk buvo, ar ne? Aplink ąžuolo kamieną papėdėje tikrai raizgėsi gebenės. Augo ir grybai, tiesa? Tai sniegas, galvojo Kivrina. Sniegas užklojo visus ženklus, kurie padėtų atpažinti vietą. O drauge — ir pėdsaką, kurį paliko Gavynas, tempdamas vežimą bei dėžes.

O dėžutė? Gavynas juk taip ir neparnešė žalvariu kaustytos dėžutės! Paprasčiausiai nepastebėjo jos, paslėptos pakelės šabakštyne.

Kivrina prasibrovė pro Rozemundą ir vėl nėrė į karklyną, net nesistengdama išvengti nuo šakų žyrančio susigulėjusio sniego. Žinoma, dėžutė irgi bus apsnigta, bet šalikelėje sniego sluoksnis ne toks storas, o dėžutė — beveik keturiasdešimties centimetrų aukščio.

— Ledi Katerina! — sušuko Rozemunda, kuri brovėsi jai iš paskos, neatsitikdama nė per žingsnį. — Kur dabar susiruošei tu?

— Kivrina! — antrino seseriai graudus Agnesės balselis. Mergytė vidur kelio bandė nusiropšti nuo ponio, bet jos koja įsipainiojo balnakilpėje. — Ledi Kivrina, ateik!

Kivrina tik dirstelėjo į ją nereginčiu žvilgsniu, paskui atsigręžė į kalvą.

Tėvas Rošas jos viršūnėje vis dar grūmėsi su asilu. Būtinai reikia rasti dėžutę anksčiau, nei jis ateis.

— Nenulipk nuo ponio, Agnese! — šūktelėjo Kivrina ir kibo raustis sniege po karklais.

— Ko ieškai? — paklausė Rozemunda. — Jokių gebenių čia nėra.

— Ledi Kivrina, ateik tuojau pat! — sukliegė Agnesė.

Sniegas galėjo nulenkti karklų šakas, tad dėžutė tikriausiai pasmuko po jais giliau. Kivrina pasilenkė, laikydamasi liaunų slidžių šakelių, ir pabandė nužerti sniegą. Bet dėžutės niekur nesimatė. Tai buvo aišku iš. karto. Juk karklai pridengė ir žoles, ir žemę apačioje, sniego sluoksnis buvo vos kelių centimetrų storio. Bet jeigu čia — tikrai ta vieta, dėžutė irgi turi būti kažkur čia, lyg apdujusi tikino save Kivrina. Jei tik čia — tikrai ta vieta.

— Ledi Kivrina! — sušuko Agnesė; Kivrina grįžtelėjo į ją. Mergytė vis dėlto sugebėjo nusiropšti nuo ponio ir dabar kiek kojos nešė skuto pas ją.

— Tiktai nebėk! — jau žiojosi sakyti Kivrina, bet nesuspėjo: Agnesės koja užkliuvo už provėžos, ir mergytė plojosi žemėn.

Matyt, gerokai prisitrenkė; Kivrina ir Rozemunda spėjo prišokti prie jos anksčiau, nei ji pravirko. Kivrina stvėrė mergytė į glėbį ir viena ranka spustelėjo juosmenį, kad Agnesė galėtų įkvėpti.

Agnesė goktelėjo, giliai įkvėpė ir pagaliau pratrūko klykti.

— Eik, pakviesk tėvą Rošą, — mestelėjo Kivrina Rozemundai.

— Jis ten, ant kalvos. Jo asilas spyriojasi.

— Jau ateina, — atsakė Rozemunda. Kivrina pasuko galvą. Palikęs asilą ant kalvos, tėvas Rošas nevikriai kuduliavo šlaitu žemyn; Kivrina vos spėjo prikąsti liežuvį, kad nesuriktų „Tiktai nebėk!” ir jam. Bet jis šiaip ar taip nebūtų išgirdęs per Agnesės klyksmą.

— Tššš, — ėmė maldyti mergytę Kivrina. — Nieko tau neatsitiko. Tik truputį prisitrenkei.

Atskubėjo tėvas Rošas; Agnesė akimoju puolė jam į glėbį. Kunigas priglaudė ją prie krūtinės.

— Cit, Agnus, cit, — sukuždėjo tuo nuostabiai nuraminančiu balsu. — Cit, neverk. — Jos klyksmas greitai virto slopiu kūkčiojimu.

— Kur užsigavai? — paklausė Kivrina, žerdama sniegą nuo Agnesės apsiausto. — Nusibrozdinai delnus?

Nepaleisdamas mergytės iš glėbio, tėvas Rošas apsuko ją taip, kad Kivrina galėtų nusmaukti pirštines. Agnesės delniukai buvo skaisčiai raudoni, bet nenubrozdinti.

— Tai kur užsigavai?

— Ji visai neužsigavo, — pareiškė Rozemunda. — Klykia tik todėl, kad yra mažė.

— Aš ne mažė! — užriko Agnesė taip, kad vos neišsprūdo tėvui Rošui iš rankų. — Nusimušiau į žemę kelį.

— Kurį? — paklausė Kivrina. — Tą patį, kurį jau buvai susižeidusi anksčiau?

— Taip! Tik nežiūrėk! — sucypė Agnesė, nes Kivrina jau siekė jos kojos.

— Gerai, gerai, nežiūrėsiu, — patraukė rankas Kivrina. Ant žaizdos jau buvo užsidėjęs šašas, tikriausiai krisdama Agnesė jį nuplėšė. Jei kraujais nepasipylė taip smarkiai, kad permirktų odinės mergytės kelnės, nebuvo jokios prasmės šaldyti jos, nurenginėjant čia pat, sniege. — Bet namuose turėsi leisti man pažiūrėti.

— Ar galime tuoj pat ir eiti namo? — paklausė Agnesė.

Kivrina bejėgiškai dirstelėjo į tankmę. Vieta tikrai turėtų būti ta. Tankus karklynas, laukymė, plika kalvos viršūnė… Taip, tikrai čia, kitaip negali būti. Galbūt ji numetė dėžutę kiek toliau į šabakštyną, o paskui, kai užsnigo…

— Noriu namo, tuojau pat! — Agnesė vėl pradėjo kūkčioti. — Man šalta!

— Gerai. — Kivrina linktelėjo. Agnesės pirštinaitės buvo taip permirkusios, kad nebebuvo prasmės vėl jų mauti. Kivrina nusimovė savąsias, skolintas, ir atidavė mergytei. Pirštinės kone siekė Agnesei alkūnes, kas ją sužavėjo, ir Kivrina jau buvo bepamananti, kad mergytė užmiršo sumuštą keliuką, bet, kai tėvas Rošas pabandė užkelti ją ant ponio, ji vėl sukūkčiojo:

— Josiu kartu su tavim!

Kivrina vėl linktelėjo ir užsiropštė ant keršio. Tėvas Rošas užkėlė jai Agnesę, o jos ponį nusivedė kalvos šlaitu aukštyn. Asilas vis dar stypsojo kalvos keteroje, prie pat kelio, ir rupšnojo iš po plonos sniego antklodės kyšančių žolynų viršūnes.

Kivrina grįžtelėjo per petį ir per lietaus širmą pažvelgė į karklų šabakštyną, stengdamasi įžiūrėti laukymę. Plyšys — tikrai čia, tikino ji save, nors anaiptol nebuvo tvirtai įsitikinusi. Iš čia net ir kalva jau atrodė lyg ir nebe taip, kaip turėtų.

Tėvas Rošas pastvėrė asilo pavadį — gyvulys kaipmat įsitempė ir užpakalinėmis kanopomis įsispyrė į žemę. Bet vos tėvas Rošas pasuko jo galvą ir pajudėjo žemyn kitu šlaitu, vesdamasis drauge Agnesės ponį, asilas iš karto pakluso ir nebesispyriodamas nurisnojo iš paskos.

Sniegas lietuje tižo, Rozemundos kumelė, šuoliuojanti tiesia atkarpa prieš išsišakojimą, šiek tiek slystelėjo. Rozemunda pristabdė ją ir toliau jojo risčia.

Ties kitu išsišakojimu Rošas pasuko kairiąja atšaka. Salikelėje tankiai augo karklai, stūksojo didžiuliai ąžuolai, o kiekvienos kalvos papėdėje kelyje buvo išduobtos dumblinos provėžos.

— Ar mes jojame tiesiai namo, Kivrina? — paklausė Agnesė; mergytė visa virpėjo, prigludusi jai prie krūtinės.

— Taip, — atsakė Kivrina, apglobdama ją savo apsiausto skvernu. — Ar kelį vis dar skauda?

— Nė. Bet mes nepririnkome gebenių. — Agnesė išsitiesė ir apsisukusi pasižiūrėjo į Kivriną. — Ar tu ką nors prisiminei, kai pamatei tą vietą?

— Ne, — atsakė Kivrina.

— Tai gerai, — pareiškė Agnesė, vėl įsitaisydama nugara į ją. — Vadinasi, dabar turėsi visam laikui likti su mumis.

17

Endriusas Danvorčiui paskambino tik vėlyvą Kalėdų dienos pavakarę. Kolinas, savaime aišku, suskato keltis nepadoriai anksti — berniūkščiui magėjo kibti į kad ir nedidelę dovanų krūvelę.

— Nejaugi taip ir voliositės lovoje visą dieną? — kamantinėjo jis, kol Danvortis apgraibomis ieškojo akinių. — Jau beveik aštuonios!

Iš tikrųjų buvo dar tik penkiolika po šešių, lauke — tamsu, nors į akį durk, taip tamsu, kad net negalėjai įžiūrėti, ar vis dar lyja. Kolinas gavo pamiegoti kur kas ilgiau nei Danvortis. Po ekumeninių apeigų bažnyčioje jis išsiuntė Koliną atgal į Baliolą, o pats nuskubėjo į ligoninę, norėdamas sužinoti ką nors apie Latimerą.

— Jis karščiuoja, bet į plaučius infekcija kol kas nepersimetė, — pranešė Merė. — Jis atėjo penktą valandą, pats, ir pasiskundė, kad daugmaž nuo pirmos jį kamavęs galvos skausmas, taip pat — ir nuovokos sutrikimai. Kaip tik — keturiasdešimt aštuonios valandos. Akivaizdu: nėra net jokio reikalo jo klausinėti ar mėginti aiškintis, nuo ko galėjo užsikrėsti. O kaip tu jautiesi?

Merė neišleido jo tol, kol neatidavė kraujo mėginio, o paskui atvežė dar vieną susirgusį, tad Danvortis liko pasižiūrėti, ar to žmogaus nepažįsta. Galų gale baigėsi tuo, kad lovą jis pasiekė tik pirmą valandą nakties.

Kolinas įteikė Danvorčiui papliaušką ir primygtinai įkalbėjo pokštelėti, paskui užsimaukšlinti geltoną popierinę karūną ir garsiai perskaityti aptiktą minklę: „Kada labiausiai tikėtina, kad Kalėdų Senelio šiaurės elniai įeis į trobą? Tada, kai durys paliktos atviros”.

Kolinas jau buvo pasipuošęs savąja — raudona — karūna. Jis sėdėjo ant grindų, apsiskleidęs pakuotės popieriais. Danvortis įsitikino, kad, išrinkęs muilines tabletes, neprašovė — jos sulaukė milžiniško pasisekimo.

— Jūs tik pažiūrėkite! — iškišęs liežuvį džiūgavo Kolinas. — Jos keičia spalvą!

Ir iš tikrųjų — jos keitė spalvą, drauge išterliodamos berniūkščio dantis bei lūpas.

Knyga jam, atrodo, irgi patiko, nors plika akimi buvo matyti, kad Kolinas pageidautų hologramų. Jis kibo sklaidyti puslapius, apžiūrinėdamas iliustracijas.

— Žiūrėkite! — jis kyštelėjo knygą po nosimi Danvorčiui, kuris vis dar nelabai sėkmingai stengėsi prabusti.

Vaikinukas rodė jam riterio kapą su įprasta išdrožta ginkluota figūra ant viršaus. Skulptūros veidas ir poza bylojo apie amžiną poilsį, tačiau antkapio šone buvo įtaisyta plokštė — tarytum koks langas į kapą: joje mirusio riterio kūnas rangėsi karste, supleišėjusi mėsa skivytais krito nuo kaulų lyg supuvusios įkapės, kaulėti tarsi skeleto rankų pirštai rietėsi, virsdami plėšriais nagais, o vietoj veido viepėsi kaukolė tuščiomis akiduobėmis. Tarp negyvėlio kojų, ant kardo ir po juo ropinėjo kirminai. Užrašas po iliustracija bylojo: „Oksfordo grafystė, apie 1350 metus. Makabriškos antkapių puošybos pavyzdys — tokia paplito po buboninio maro epidemijos”.

— Argi ne apokaliptiška? — sužavėtas šūktelėjo Kolinas.

Net šerpę jis sugebėjo įvertinti pakankamai mandagiai.

— Juk svarbiausia — ne pati dovana, o dėmesys, ar ne? — pasakė jis, pakėlęs šaliką už vieno galo. Ir po minutės pridūrė: — Turbūt reikės apsirišti juo, kai eisiu lankyti ligonių. Jiems juk nerūpės, kaip aš atrodau.

— Kokių dar ligonių? — nesusigaudė Danvortis.

Kolinas atsikėlė nuo grindų, susigraibė savąjį krepšį ir ėmė raustis jame.

— Vakar vakare vikaras paklausė, ar neapsiimčiau atlikti vieną kitą jo pavedimą, na, užmesti akį, kaip laikosi žmonės, nešioti jiems vaistus ir kitus dalykus.

Galų gale jis ištraukė iš krepšio popierinį maišelį.

— Tai dovana jums, — pasakė, įteikdamas Danvorčiui. — Nesuvyniota, — pridūrė be jokio reikalo. — Finčas sakė, kad popierių turėtume taupyti epidemijos reikalams.

Danvortis atskleidė maišelį ir ištraukė apyplonę knygelę plonais viršeliais.

— Darbo kalendorius, — paaiškino Kolinas. — Kad galėtumėte žymėtis, kiek dienų liko iki tos jūsų panelės sugrįžimo. — Jis atvertė pirmąjį puslapį. — Žiūrėkite, specialiai pasirūpinau gauti tokį, kuriame būtų ir gruodžio mėnuo.

— Ačiū. — Danvortis atsivertė kalendorių. Kalėdos. Nekaltųjų kūdikių skerdynės. Naujieji metai. Trys Karaliai. — Puikiai sugalvojai.

— Norėjau nupirkti jums Karfakso bokšto modelį — tą, grojantį „Išgirdau skambinant varpus Kalėdų dieną”, — pasakė Kolinas, — bet jis kainuoja dvidešimt svarų!

Suskambėjo telefonas; priėjo puolė abu: ir Kolinas, ir Danvortis.

— Galvą guldau: tai mano mama, — sušniokštė Kolinas.

Tačiau skambino Merė — iš ligoninės.

— Kaip jautiesi?

— Pusiaumigas, — atsakė Danvortis.

Kolinas išsišiepė.

— Kaip laikosi Latimeras? — paklausė Danvortis.

— Puikiai, — atsakė Merė. Ji vis dar vilkėjo gydytojo chalatą, bet buvo susišukavusi ir atrodė labai jau smagiai nusiteikusi. — Atrodo, jis prasirgs lengva forma. Beje, aptikome ryšį su Pietų Karolinos virusu.

— Latimeras lankėsi Pietų Karolinoje?

— Ne. Vienas jo studentų — iš tų, kuriuos vakar prašiau tavęs apklausti… Dievulėliau, jau užvakar, visai susipainiojau laike… Taigi, vienas iš tų, kurie buvo šokiuose Hedingtone. Jis iš pradžių melavo, nes buvo išsprukęs iš fakulteto susitikti su mergina ir paprašė draugo, kad, jei kas, jį pridengtų.

— Išspruko į pasimatymą į Pietų Karoliną?

— Ne, į Londoną. Užtat ta mergina — amerikietė. Ji skrido iš Teksaso, o persėdo Čarlstone, Pietų Karolinoje. Dabar jie ten plūkiasi, mėgindami išsiaiškinti, kas iš susirgusiųjų buvo oro uoste. Pakviesk man Koliną. Norėčiau pasveikinti jį su Šventomis Kalėdomis.

Danvortis perdavė telefoną vaikinukui, ir šis ėmė dėstyti, kokias dovanas gavęs, įskaitant ir minklę, kurią rado persprogusioje pliauškynėje.

— O ponas Danvortis padovanojo man knygą apie Viduramžius. — Jis pakėlė ją prie ekrano, kad Merė galėtų pamatyti. — Ar žinojai, kad Viduramžiais už vagystę nusikaltėliui nukirsdavo galvą ir pasmeigdavo ant mieto prie Londono tilto?

— Padėkok jai už šaliką ir šiukštu neprasitark, kad vykdai kažkokius vikaro pavedimus, — sukuždėjo Danvortis, bet vaikiščias jau vėl tiesė ragelį jam. — Ji nori dar kažką jums pasakyti.

— Akivaizdu, kad tu puikiai juo rūpiniesi, — pasakė Merė. — Aš tikrai labai tau dėkinga. Dar net nebuvau parėjusi namo. Baisu net pagalvoti — jeigu ne tu, jis būtų turėjęs kiurksoti vienas per Kalėdas. Spėju, kad žadėtosios jo motinos dovanos dar neatvyko?

— Ne, — atsargiai ištarė Danvortis, skersa akimi dirstelėdamas į Koliną kuris jau buvo vėl įnikęs į knygos apie Viduramžius paveikslėlius.

— Ji net nepaskambino, — susiraukusi pareiškė Merė. — Ta moteriškė motiniško instinkto neturi nė kruopelytės. Iš kur ji žino, kad Kolinas neguli paslikas ligoninėje su keturiasdešimt laipsnių temperatūros?

— O kaip laikosi Badris? — paklausė Danvortis.

— Temperatūra šįryt šiek tiek nukrito, bet plaučiai dar gerokai apimti. Duodame jam sintamicino. Užsikrėtusiems Pietų Karolinos virusu sintamicinas puikiai padėdavo. — Ji pažadėjo pamėginsianti pareiti Kalėdų pietų ir išsijungė.

Kolinas pakėlė akis nuo knygos.

— Ar žinojote, kad Viduramžiais žmones degindavo ant laužo?

Merė pietų neparėjo ir net nepaskambino. Neskambino ir Endriusas. Danvortis dar iš pat ryto, vos išsiuntęs Koliną į valgyklą pusryčių, bandė prisiskambinti laborantui, tačiau visos linijos buvo užimtos; „šventinė kamšatis”, — bylojo kompiuterinis balsas, kurį, paskelbus karantiną, kažkas užmiršo perprogramuoti. Balsas patarė Danvorčiui nelabai svarbius skambučius atidėti kitai dienai. Jis pabandė skambinti dar su kartus — taip pat nesėkmingai.

Atskubėjo padėklu nešinas Finčas.

— Ar gerai jaučiatės, pone? — paklausė sunerimęs. — Nesusirgote?

— Ne, aš sveikas. Laukiu skambučio magistraline linija — niekaip neprasimuša.

— O, ačiū Dievui, pone. Kai neatėjote pusryčių, jau pamaniau, ar nebus nutikę blogiausia… — Jis nudengė padėklą — gaubtas buvo aptiškęs lietaus lašais. — Bijau, kad šitie kalėdiniai pusryčiai labai jau vargani, bet kiaušinių mes beveik visai nebeturime. Net nenumanau, kokie bus kalėdiniai pietūs. Visame perimetre nė nupiepusio žąsioko neberasi.

Vis dėlto pusryčiai atrodė pagarbos verti: virtas kiaušinis, rūkyta silkė, apskrita akyta bandenė su marmeladu.

— Norėjau paruošti kalėdinio pudingo, pone, bet brendžio irgi beveik nebeliko, — pasakė Finčas, traukdamas iš po padėklo plastikinį voką ir tiesdamas jį Danvoorčiui.

Danvortis atidarė voką. Pačiame viršuje gulėjo NSA direktyva, bylojanti: „Ankstyvieji gripo simptomai: 1.) Orientacijos sutrikimai. 2.) Galvos skausmas. 2.) Raumenų maudulys. Stenkitės nesusirgti. Visą laiką dėvėkite NSA nustatyto pavyzdžio kaukę”.

— Kokią dar kaukę? — paklausė Danvortis.

— NSA pristatė jas šįryt, — atsakė Finčas. — Tik štai kaip susidorosime su švaros reikalavimais — net nenutuokiu. Muilas visai baigiasi.

Direktyvų buvo dar keturios, visos išdėstytos panašiu tonu, o desertui — Viljamo Gadsono raštelis su prisegta ataskaita, ką, tikėtina, veikęs Badris pirmadienį, gruodžio dvidešimtąją. Atrodo, tas kelias iki šiol neišaiškintas valandas nuo vidurdienio iki pusės trijų Badris praleido vaikščiodamas po parduotuves. Blekvelyje jis nusipirkęs keturias knygas minkštais viršeliais, be to, Debenhemo universalinėje — raudoną šaliką ir miniatiūrinius skaitmeninius varpelius. Nuostabu. Vadinasi, dar dešimtys nežinomų kontaktų.

Sugrįžo Kolinas, nešinas kauge bandelių, surištų į servetėlę. Ant jo galvos vis dar tebekėpsojo popierinė karūna, tik sulyta ji atrodė nelabai kaip.

— Visi tikrai lengviau atsidustų, pone, — kalbėjo Finčas, — jeigu po to, kai sulauksite skambučio, jūs ateitumėte į valgyklą. Ypač nerimauja ponia Gadson — ji tvirtai įsitikinusi, kad jus irgi pakirto virusas. Pasak jos, jūs neabejotinai užsikrėtėte dėl prastos ventiliacijos miegamuosiuose.

— Būtinai pasirodysiu, kad dar gyvas, — prižadėjo Danvortis.

Finčas patraukė prie durų, bet tarpduryje atsigręžė.

— Dar šis tas apie ponią Gadson, pone. Ji elgiasi siaubingai. Be paliovos šneka visokius bjaurius dalykus apie Universitetą ir reikalauja, kad perkeltume ją gyventi pas sūnų. Jei ir toliau šitaip, visų dvasinė būsena per ją galutinai pakriks.

— Ir aš turiu ką pridurti, — įsiterpė Kolinas. — Toji Rakštis Subinėj pareiškė man, kad neatvėsusios bandelės kenkia mano imuninei sistemai.

— Nejaugi nėra kokio nors savanoriško darbelio, kuriuo ji galėtų užsiimti, na, kad ir ligoninėje? — paklausė Finčas. — Kad būtų galima išgrūsti ją kuo toliau nuo fakulteto?

— Nieku gyvu negalime užkarti jos vargšėms gripo aukoms ant sprando. Žiūrėk, dar ir pribaigs ką nors. Kažin, gal reikėtų pasiteirauti vikaro? Jis ieškojo savanorių, galinčių atlikti jo pavedimus.

— Vikaro? — pašiurpo Kolinas. — Pasigailėkite, pone Danvorti! Juk aš bėgioju su vikaro pavedimais!

— Tuomet gal tiks Šventosios Reformacijos kunigas? — pasiūlė Danvortis. — Jis — didelis mėgėjas sustiprinti tikinčiuosius išbandymų laikais Šventojo Rašto skaitymu. Manding, tuodu visai neblogai sutartų.

— Tuojau pat jam ir paskambinsiu, — pareiškė Finčas ir išskubėjo.

Danvortis papusryčiavo, nevalgė tik bandelės, kurią mielai sudorojo Kolinas, o paskui nunešė padėklą į valgyklą, prigrasęs tučtuojau jį pakviesti, jei paskambintų laborantas. Vis dar lijo, vanduo srūte sruvo nuo pajuodusių medžių šakų, lašai žvilgėjo net ant Kalėdinės eglutės lempučių.

Visi tebesėdėjo prie stalo, išskyrus varpininkus, kurie, jau mūvėdami savo baltąsias pirštines, susispietė viename gale, ant stalo priešais save išsidėlioję varpelius. Finčas demonstravo, kaip reikia užsidėti NSA nustatyto pavyzdžio kaukes: trūktelėti juosteles abiejuose galuose ir prispausti kaukę prie skruostų.

— Tikrai neatrodote sveikas, pone Danvorti, — prapliupo ponia Gadson. — Ir nenuostabu. Gyvenimo sąlygos fakulteto bendrabučiuose — tiesiog pasibaisėtinos. Mane stebina tik tai, kad čia nekilo kokia nors epidemija jau gerokai anksčiau. Ventiliacija tokia, kad neverta nė minėti, o darbuotojai — visiškai nesukalbami. Tas jūsų ponas Finčas, kai paprašiau jo perkelti mane į sūnaus kambarį, kalbėjo su manim išties labai grubiai. Pareiškė, kad tai aš pati sugalvojau brautis į Oksfordą per karantiną, tad dabar turiu džiaugtis tokiomis gyvenimo sąlygomis, kokias gaunu.

Atšvilpė Kolinas.

— Kažkas jums skambina, — atraportavo.

Danvortis jau buvo beišslystąs poniai Gadson iš nagų, bet ji visa savo impozantiška figūra užtvėrė jam kelią.

— Pasakiau ponui Finčui, kad jis pats gal ir galėtų ramiai sėdėti namie, jei jo sūnui grėstų pavojus, bet aš — tikrai ne.

— Atleiskite, bet man skambina, turiu atsiliepti, — bandė sakyti Danvortis.

— Pasakiau jam, kad niekas negali sulaikyti motinos, skubančios pas savo vaiką, kuris kažkur tolybėje vienas pats guli ligos patale.

— Pone Danvorti! — sušuko Kolinas. — Greičiau eikite čionai! — Be jokios abejonės, jums buvę nebuvę visa tai, ką sakau! Jūs tik pažvelkite į šitą vaiką! — Ji stvėrė Koliną už rankos. — Niekam nerūpi, kad, kliokiant lietui, jis laksto netgi be palto!

Danvortis pasinaudojo proga, kad ji pasisuko, ir sėkmingai prasmuko pro ją.

— Iškart matyti — jums visiškai nerūpi, kad jūsų berniukas gali susičiupti indiškąjį gripą! — Kolinas išsirangė iš jos gniaužtų. — Leidžiate jam kiek telpa kimšti bandelių ir lakstyti permirkusiam iki siūlo galo!

Danvortis tekinas nuskubėjo per kiemą, Kolinas mynė jam ant kulnų.

— Nė kiek nenustebsiu, jei paaiškės, kad šitas virusas ir atsirado Baliole! — jiems pavymui suklykė ponia Gadson. — Šitoks apsileidimas, kur tai matyta! Nedovanotinas apsileidimas!

Danvortis įgriuvo į kambarį ir stvėrė telefoną. Ekrane vaizdo nebuvo.

— Endriusai! — suriko. — Ar čia tu? Negaunu vaizdo!

— Telefono linija perkrauta, — atsiliepė Montojos balsas. — Tad vaizdo perdavimas išvis nutrauktas. Skambina Lupė Montoja. Ponas Besingeimas — lašišinis ar upėtakinis?

— Ką? — riktelėjo Danvortis, susiraukęs stebeilydamas į tuščią ekraną.

— Visą rytą skambinėjau į Škotijos žvejybos agentūras. Kai išvis pavykdavo prasimušti, žinoma. Jie man pasakė, kad nuo to priklauso, kur jis galėtų būti: jis lašišinis ar upėtakinis? Gal ką nors pasakyti galėtų jo draugai? Ar Universitete yra kas nors, kas važinėja su juo žvejoti? Galbūt kas nors žino, ką jis ten gaudo?

— Aš tai tikrai nežinau, — atsakė Danvortis. — Ponia Montoja, tiesą sakant, šiuo metu kaip tik laukiu labai svarbaus…

— Išbandžiau viską, kas tik įmanoma, teiravausi viešbučiuose, užeigose, valčių nuomos punktuose, atkapsčiau netgi jo kirpėją. Prisiskambinau net įTorkvėjųjo žmonai — ji tvirtina, kad jis nepasisakęs jai, kur važiuojąs. Tikiuosi, tai nereiškia, kad jis išsitrenkė kur nors su kita moterimi — ir visai ne į Škotiją…

— Nemanau, kad ponas Besingeimas…

— Taigi tataigi, o jeigu ne taip, kodėl tuomet nė viena gyva dvasia nežino, kur jis prašapo? Ir kodėl pats neduoda jokios žinios? Juk apie epidemiją skalambija visi laikraščiai, praneša per kiekvienas žinias…

— Ponia Montoja, aš…

— Panašu, kad teks skambinti ir lašišų, ir upėtakių mėgėjų draugijoms. Jei pavyks jį surasti, būtinai pranešiu jums.

Galų gale ji baigė pokalbį. Danvortis padėjo ragelį ir įsistebeilijo į jį, šventai įsitikinęs, kad Endriusas bandė prisiskambinti kaip tik tuo metu, kai jis kalbėjosi su Montoja.

— Rodos, sakėte, kad Viduramžiais irgi siautėjo epidemijos? — paklausė Kolinas. Jis sėdėjo ant palangės su knyga apie Viduramžius ant kelių ir pilna burna šlamštė bandeles.

— Taip.

— Kažkodėl šitoje knygoje nieko apie tai nerandu. Kokios nuorodos reikėtų ieškoti?

— Pamėgink Juodąją Mirtį, — patarė Danvortis.

Netverdamas savame kailyje jis palaukė dar ketvirtį valandos, paskui vėl pamėgino skambinti Endriusui pats. Tačiau linija tebebuvo užkimšta.

— Ar žinojote, kad Juodoji Mirtis siautėjo ir Oksforde? — vėl prašneko Kolinas. Jis jau spėjo sudoroti visas bandeles ir vėl kibo į muilo saldainiukus. — Kaip tik per Kalėdas. Visai kaip pas mus!

— Kažin, ar gripą galima lyginti su maru, — atsiliepė Danvortis, įdėmiai žvelgdamas į telefoną, tarsi žvilgsniu galėtų priversti jį suskambėti. — Juodoji Mirtis išguldė trečdalį, kitais duomenimis — netgijrnsę Europos gyventojų.

— Žinau, — atsakė Kolinas. — Be to, maras buvo žymiai įdomesnis. Jį platino žiurkės, ligoniams išaugdavo tie didžiuliai bo… bo…

— Bubonai.

— Na taip, išaugdavo didžiuliai bubonai pažastyse, paskui pajuosdavo ir dar labiau išpampdavo, ir tada žmogus mirdavo! O kai sergi gripu, nebūna ničnieko panašaus, — lyg ir nusivylęs pridūrė jis.

— Nebūna, — sutiko Danvortis.

— Be to, gripas — tik viena liga. O maro buvo trys rūšys. Buboninis — na, tai tas, kai išauga bubonai, dar — pneumoninis, — jis pabrėžė „p”, — tai tas, kuris įsimesdavo į plaučius ir pradėdavai kosėti krauju, ir dar tas… na… sep… ta… sep…

— Septiseminis.

— Septiseminis — tai tas, kuris užnuodydavo kraują ir pribaigdavo ligonį per tris valandas, o visas jo kūnas pajuosdavo. Argi ne apokaliptiška?

— Taip, — nesiginčijo Danvortis.

Tuojau po vienuolikos telefonas suskambėjo; Danvortis skubiai stvėrė ragelį, bet skambino Merė — pasakė niekaip negalėsianti ateiti pietų.

— Šįryt atvežė dar penkis, — pranešė ji.

— Ateisime į ligoninę iškart po to, kai sulauksiu skambučio magistraline linija, — pažadėjo Danvortis. — Man turi paskambinti vienas mūsų laborantų. Paprašysiu, kad atvyktų čionai ir perskaitytų taško rodmenis.

Merė neatrodė itin sužavėta.

— Ar suderinai visa tai su Gilkraistu?

— Gilkraistu? Jis neturi laiko! Pernelyg užsiėmęs planais, kaip čia kitu reisu išsiimtus Kivriną tiesiai į Juodąją Mirtį!

— Vis dėlto, manau, neturėtum šito imtis, nesusitaręs su juo. Šiaip ar taip, jis — laikinai einantis dekano pareigas, taigi, rimtai suremti su juo ragus tikrai neverta. Jeigu paaiškės, kad kas nors iš tiesų negerai ir Endriusui prireiks nutraukti perkėlimą, tuomet Gilkraisto pritarimo tau būtinai reikės. — Ji nusišypsojo Danvorčiui. — Aptarsime tai, kai ateisi. Beje, jei jau būsi ligoninėje, norėčiau, kad pasiskiepytum.

— Maniau, tu jau lauki analogo.

— Taip, laukiau, bet pirminių atvejų reakcija į Atlantos rekomenduotą gydymą manęs anaiptol netenkina. Vienam kitam gal kiek ir pagerėjo, o štai Badrio būklė netgi pablogėjo. Taigi, noriu, kad visiems rizikos grupės žmonėms būtų kuo skubiau atlikta imuniteto stiprinimo procedūra.

Atėjo ir vidudienis, o Endriusas vis dar neskambino. Danvortis išsiuntė Koliną į ligoninę skiepytis. Vaikinukas grįžo skausmo perkreiptu veidu.

— Nejaugi taip blogai? — paklausė Danvortis.

— Netgi dar blogiau, — atsakė Kolinas, dribdamas į krėslą prie lango. — Išeinantį mane pristvėrė ponia Gadson. Aš tryniausi ranką, tai ji ir prikibo: kur aš buvau ir kodėl vietoj jos Viljamo skiepijo mane? — Jis priekaištingai nužvelgė Danvortį. — Po šimts, juk skauda! Ji štai porina man, kad jei kas nors šiame pasaulyje ir priklauso rizikos grupei, tai neabejotinai jos vargšas Vilis, o jeigu vietoj jo subado mane — tai jau tikra nekrofilija.

— Norėjai pasakyti — nepotizmas.

— Tegul bus nepotizmas. Tikiuosi, tasai kunigas suras jai kokį nors absoliučiai lavonišką darbą.

— O kaip laikosi tavo tetulė Merė?

— Jos aš net nemačiau. Jie ten verčiasi per galvas, stato lovas koridoriuose ir panašiai.

Kolinas ir Danvortis paeiliui nuėjo į valgyklą kalėdinių pietų. Kolinas tam sugaišo ne daugiau penkiolikos minučių.

— Varpininkai pradėjo skalambyti savo varpais, — pranešė grįžęs. — O ponas Finčas prašė jums pasakyti, kad baigėsi cukrus ir sviestas, grietinėlės irgi beveik nebėra. — Iš striukės kišenės jis išsitraukė pyragaitį su želė. — Kažin, kodėl niekada neišsenka Briuselio kopūstų atsargos?

Danvortis prisakė jam tučtuojau jį pakviesti, jei paskambintų Endriusas, ir užrašyti bet kieno kito skambinusio žinias, tada pats patraukė į valgyklą. Varpininkai iš tikrųjų buvo įsismarkavę kaip reikiant — Mocarto kanonas griaudėjo iš tolo.

Finčas padavė Danvorčiui lėkštę — atrodė, kad didžiąją patiekalo dalį iš tiesų sudaro Briuselio kopūstai.

— Bijau, kad kalakutienos beveik visiškai nebeliko, pone, — pranešė jis. — Bet džiaugiuosi, kad atėjote. Jau beveik metas karalienės kalėdiniam sveikinimui.

Varpininkai užbaigė Mocarto kanoną, entuziastingų katučių lydimi. Artyn priėjo ponia Teilor, vis dar mūvinti baltomis pirštinėmis.

— O štai ir jūs, pone Danvorti, — prašneko. — Pasigedau jūsų per pusryčius, o ponas Finčas sako šiuo klausimu kreiptis į jus. Mums būtinai reikia kambario repeticijoms.

Danvorčiui labai niežėjo liežuvį leptelėti: „O aš ir nežinojau, kad jūs repetuojate”. Jis prisikimšo bumą Briuselio kopūstų.

— Kambario repeticijoms?

— Taip. Kad galėtume repetuoti mūsiškę „Chicago Surprise Minor”. Jau sutariau su Kristaus bažnyčios klebonu — surengsime ten koncertą pirmąją naujųjų metų dieną. Tačiau mums būtina kur nors repetuoti. Sakiau ponui Finčui, kad tas didysis kambarys Berde tiktų kuo puikiausiai…

— Vyresniųjų bendrasis kambarys.

— Bet ponas Finčas paaiškino, kad ten dabar — atsargų sandėlis.

Kokių dar atsargų? Pasak to paties Finčo, produktai jau pasibaigė — ar beveik pasibaigė — visi, išskyrus nebent Briuselio kopūstus.

— O dar jis sakė, kad įsikurti auditorijose irgi negalime, nes patalpų jau trūksta ligoninei, tad ten bus įrengtos palatos. O mums būtina kokia nors tyki vietelė, kur galėtume susikaupti. „Chicago Surprise Minor” — labai sudėtingas kūrinys. Varpų įsijungimo ir išsijungimo eilės tvarka, o taip pat ir pagrindinio varpo ritmo kaitaliojimas reikalauja visiško susitelkimo. Be jokios abejonės, dar reikia atsižvelgti ir į papildomų judesių būtinybę.

— Žinoma, — pasakė Danvortis.

— Didelio kambario mums nereikia, bet jis turėtų būti visiškai atskiras. Iki šiol mes repetavome čia, valgomajame, bet čia nuolat vaikščioja žmonės, ir mūsų tenoras vis pameta ritmą.

— Esu tikras, kad pavyks ką nors jums surasti.

— Žinoma, kadangi turime septynis varpus, reikėtų skambinti tripletais, bet pernai Šiaurės Amerikos Bažnyčia atliko čia Filadelfijos tripletus, ir, kiek supratau, rezultatas buvo visai prastas. Tenoras vis atsilikdavo per visą taktą, mojai buvo tiesiog siaubingi. Tai dar viena priežastis, dėl kurios mums būtinas repeticijų kambarys. Tam, kad varpo dūžis skambėtų švariai, tikslus rankos mojis — labai svarbu.

— Na žinoma, — visiškai sutiko Danvortis.

Tolimajame valgyklos gale tarpduryje išdygo ponia Gadson, atrodė nusiteikusi itin nuožmiai ir motiniškai.

— Atleiskite, bet kaip tik dabar laukiu ypač svarbaus skambučio magistraline linija, — skubiai išbėrė Danvortis, atsistodamas taip, kad ponia Teilor atsidurtų tarp jo ir ponios Gadson.

— Magistraline linija? — pakartojo ponia Teilor, linguodama galvą. — Tai yra, tarpmiestinio ryšio? AJk jūs, anglai! Kol susigaudysi, ką jūs norite pasakyti…

Danvortis spruko lauk pro maisto atsargų sandėliuko duris, paskubomis pažadėjęs būtinai surasti kokią nors patalpą kad varpininkai galėtų tobulinti savo pagrindinio varpo ritmą ar bet ką kita. Grįžęs į savo kambarį sužinojo, kad Endriusas taip ir nepaskambino. Žinutė buvo tik viena — iš Montojos.

— Ji prašė pasakyti jums štai ką: „Nesirūpinkite”, — pranešė Kolinas.

— Ir viskas? Ji nieko daugiau nepasakė?

— Nieko. Tiek ir tepasakė: „Perduok ponui Danvorčiui, tegul nebesirūpina”.

Kažin, ką tai galėtų reikšti? — susimąstė Danvortis. Nejaugi ji per kokį nors stebuklą surado Besingeimą ir gavo jo parašą? O gal paprasčiausiai išsiaiškino, ar jis „lašišinis”, ar „upėtakinis”? Valandėlę jis svarstė, ar nereikėtų paskambinti jai pačiam, bet pabūgo, kad telefono linija atsikimšti pasirinks kaip tik tą akimirką, kai kalbės su Montoja, ir tuomet jis pražiopsos Endriuso skambutį.

Tačiau kai jis prisiruošė paskambinti (o gal jos — atsikimšti), buvo jau beveik keturios.

— Meldžiu atleisti, kad nepaskambinau anksčiau, — išsyk atsiprašė Endriusas.

Vaizdo ekrane vis dar nebuvo, bet Danvortis fone girdėjo muziką ir kažkieno balsus.

— Buvau išvykęs, grįžau tik vakar vėlai vakare, — kalbėjo Endriusas. — O šiandien niekaip negalėjau prisiskambinti. Linijos visą laiką užimtos, žinote, tie šventiniai kamščiai. Bandžiau sukti kas…

— Ar gali atvažiuoti į Oksfordą? — pertraukė jį Danvortis. — Man reikia, kad perskaitytum taško rodmenis.

— Žinoma, pone, — tuoj pat atsakė Endriusas. — Kada?

— Kuo skubiau. Gal šįvakar?

— O… — burbtelėjo jis jau nebe taip entuziastingai. — Gal galima atidėti iki rytdienos? Mano draugė šįvakar grįžta vėlai, kad Kalėdas ketinome drauge atšvęsti rytoj, bet galėčiau atvažiuoti traukiniu pavakary ar vakare. Ar jums tiks? Ar taško nustatymo laikas ribotas?

— Taškas jau nustatytas, bet laborantą pakirto virusas, tad man reikia, kad kas nors perskaitytų rodmenis, — atsakė Danvortis. Endriuso gale kažkas prapliupo juoktis. Danvortis ėmė kone šaukti: — Kaip manai, kada galėtum atvykti?

— Tikrai nežinau. Gal galėčiau paskambinti rytoj rytą? Tada ir pasakysiu, kada atvažiuoju metro.

— Gerai, bet metro tu nuvažiuosi tik iki Bartono. Ten pasigauk taksi ir iki perimetro važiuok juo. Aš pasirūpinsiu, kad tave praleistų. Sutarta, Endriusai?

Šis neatsakė, nors Danvortis vis dar girdėjo muziką kitame laido gale.

— Endriusai? — ištarė. — Dar girdi mane? — Aptemęs ekranas jau pradėjo varyti iš proto.

— Taip, pone, — atsakė Endriusas, jau kur kas atsargiau. — Gal galite pakartoti, ką turėsiu padaryti?

— Perskaityti taško rodmenis. Jis jau užfiksuotas, bet laborantas…

— Ne, ne. Prašau, pakartokite tą kitą dalį. Apie traukinį iki Bartono.

— Važiuok traukiniu iki Bartono. — Danvortis stengėsi kalbėti lėtai ir garsiai. — Toliau traukinys nevažiuoja. Iš ten iki karantino perimetro turėsi atvažiuoti taksi.

— Karantino?

— Na taip, — suirzo Danvortis. — Pasirūpinsiu, kad tave įleistų į karantino zoną.

— Koks dar karantinas?

— Siaučia virusas, — atsakė Danvortis. — Bene nieko apie tai negirdėjai?

— Ne, pone. Buvau išvykęs į Florenciją aptarnauti tinklo ten — perkėlimas, nekeičiant vietos erdvėje. Grįžau tik šiandien popiet. Ar reikalai rimti? — Sprendžiant iš balso, jis neatrodė išsigandęs, tik susidomėjęs.

— Kol kas — aštuoniasdešimt vienas susirgęs, — atsakė Danvortis.

— Aštuoniasdešimt du, — nuo palangės atsiliepė Kolinas.

— Bet virusąjau pavyko identifikuoti, atkeliauja ir vakcina. Iki šiol dar niekas nenumirė.

— Užtat, galiu lažintis, turite daugybę nusiminusių žmonių, kurie svajojo Kalėdoms grįžti namo, — pasakė Endriusas. — Gerai, paskambinsiu jums iš pat ryto, kai tik sužinosiu, kada galėsiu atvažiuoti.

— Sutarta! — užriko Danvortis, kad perrėktų triukšmą kitame laido gale. — Lauksiu.

— Gerai, — pasakė Endriusas. Vėl suošė juoko pliūpsnis, tada stojo tyla — Endriusas padėjo ragelį.

— Atvažiuoja? — paklausė Kolinas.

— Taip. Rytoj. — Danvortis ėmė rinkti Gilkraisto numerį.

Ekrane pasirodė Gilkraistas — sėdintis prie rašomojo stalo ir iš pažiūros — gana karingai nusiteikęs.

— Pone Danvorti, jei vėl ketinate reikalauti, kad kuo skubiau ištrauktume iš ten panelę Engl…

Jei tik galėčiau, kaip tik taip ir padaryčiau, pagalvojo Danvortis. Nejaugi Gilkraistas nesuvokia netgi to, kad Kivrina jau bus tikrai pasišalinusi iš plyšio vietos, taigi, net atidarę tinklą, jie jos nebesurastų.

— Ne, — atsakė jis. — Tik suradau laborantą, kuris atvažiuos perskaityti taško rodmenų.

— Pone Danvorti, norėčiau jums priminti…

— Aš kuo puikiausiai žinau, kad šiam perkėlimui vadovaujate jūs. — Danvortis tramdėsi iš paskutiniųjų. — Aš paprasčiausiai stengiuosi padėti. Žinodamas, kaip sunku per atostogas surasti laborantą, paskambinau vienam į Rydingą. Jis gali atvažiuoti rytoj.

Gilkraistas nepatenkintas papūtė lūpas.

— Jei jūsų laborantas nebūtų susirgęs, viso šito nė nereikėtų, — pareiškė. — Bet, kadangi yra kaip yra, teks pasinaudoti tuo, ką turime. Tegul tasai laborantas prisistato pas mane iš karto, kai tik atvyks.

Danvortis dar prisivertė mandagiai atsisveikinti, bet, kai tik ekranas aptemo, atsivedėjęs tėškė ragelį ir čia pat vėl jį stvėrė ir kibo piktai baksnoti skaičius. Jis trūks plyš surasiąs Besingeimą, net jeigu tektų visą vakarą neatsitraukti nuo telefono.

Bet čia įsijungė kompiuterinis balsas ir pranešė, kad visos linijos užkimštos. Danvortis padėjo ragelį ir įsmeigė akis į tamsų ekraną.

— Laukiate dar vieno skambučio? — paklausė Kolinas.

— Ne.

— Tuomet gal galėtume nueiti į ligoninę? Turiu dovanėlę tetulei Merei.

O man dar reikia pasirūpinti leidimu Endriusui įeiti į karantino teritoriją pagalvojo Danvortis.

— Puiki mintis. Galėsi užsirišti savo naująjį šaliką.

Kolinas subruko jį į striukės kišenę.

— Užsirišiu, kai nueisime, — pareiškė išsišiepęs. — Nenorėčiau, kad pakeliui mane kas nors pamatytų su juo.

Tačiau jie taip ir nesutiko nieko, kas galėtų pamatyti Koliną su šaliku. Gatvėse buvo tuščia kaip iššluota, nesimatė netgi taksi ar dviračių. Danvortis prisiminė vikaro pastabą apie tai, kad, epidemijai įsisiautėjus, žmonės vengs ir nosį kišti iš namų. Tad jie ir nekėlė kojos laukan — gal dėl tos priežasties, o gal dėl to, kad vidun juos suvijo Karfakso varpai, vis dar skalambijantys „Kalėdinius varpelius” — lyg to būtų maža, varpų gausmas tuščiose gatvėse aidėjo kone dvigubai garsiau. O gal visi snūduriavo po pernelyg sočių kalėdinių pietų. O gal paprasčiausiai nenorėjo mirkti lietuje.

Jie nesutiko nė gyvos dvasios iki pat ligoninės. Ten, priešais nukentėjusių nuo nelaimingų atsitikimų skyrių stypsojo moteris, vilkinti „Barberio” neperšlampamą apsiaustą, su plakatu rankose: „Uždrauskime gabenti mums iš užsienio ligas”. Vyras, dėvintis nustatyto pavyzdžio kaukę, atidarė jiems duris ir įteikė Danvorčiui permirkusią, nors gręžk, skrajutę.

Danvortis registratūroje paprašė pakviesti Merę, tada užmetė akį į skrajutę. Antraštė didžiosiomis raidėmis bylojo: „KOVOKIME SU GRIPU. BALSUOKITE UŽ IŠSTOJIMĄ IŠ EUROPOS SĄJUNGOS”. Ir kelios eilutės apačioje — mažesnėmis raidėmis: „Kodėl jūs turite kentėti, negalėdami atšvęsti šių Kalėdų drauge su savo mylimaisiais? Kodėl jūs priversti įstrigti Oksforde? Kas įstūmė jus į pavojų susirgti, o gal ir numirti? Ogi štai kur priežastis: Europos Sąjunga leidžia užsikrėtusiems užsieniečiams be jokių kliūčių įvažiuoti į Angliją, o Anglija negali net paprieštarauti! Emigrantas iš Indijos, užnešęs mums šį mirtinai pavojingą virusą…”

Toliau Danvortis net nebeskaitė. Jis apvertė skrajutę. Kitoje pusėje puikavosi tekstas: „Balsuodami už atsiskyrimą, balsuojate už savo sveikatą. Nepriklausomos Didžiosios Britanijos komitetas”.

Įėjo Merė. Kolinas paskubomis ištraukė iš kišenės šaliką ir apsivyniojo kaklą.

— Su Šventom Kalėdom! — pasveikino ją. — Dėkoju už šaliką. Gal nori, kad praplėščiau tavo pliauškynę?

— Taip, praplėšk, — sutiko Merė. Ji atrodė pavargusi. Vilkėjo tą patį gydytojo chalatą kaip ir prieš dvi dienas. Tik dabar prie atlapo kažkas buvo prisegęs bugienio šakelę.

Kolinas pokštelėjo pliauškynę.

— Štai, užsidėk skrybėlę. — Jis išlankstė mėlyną popierinę karūną.

— Ar tau pavyko bent trupučiuką pailsėti? — paklausė Danvortis.

— Šiek tiek, — atsakė ji, užsivoždama karūną ant pasišiaušusių žilų plaukų. — Vien nuo vidurdienio mums atgabeno trisdešimt naujų ligonių, o aš didžiąją dienos dalį sugaišau mėgindama gauti sekvenciją iš PGC, bet telefono linijos beviltiškai užkimštos.

— Žinau, — atsakė Danvortis. — Ar galiu aplankyti Badrį?

— Gal minutei ar dviem gali pas jį užeiti… — Ji susiraukė. — Sintamicinas nė trupučio jam nepadeda, kaip, beje, ir abiem studentams, buvusiems šokiuose Hedingtone. Beverlės Bryn būklė šiek tiek pagerėjo. — Ji dar niūriau suraukė antakius. — Man dėl to neramu. Ar imuniteto stiprinimo procedūrą jau atlikai?

— Dar ne. Bet Kolinas — jau.

— Ir kraupulingai skaudėjo, — pareiškė Kolinas, išvyniodamas pliauškynėje aptiktą popieriaus juostelę. — Ar nori, kad perskaityčiau tau tekusią minklę?

Merė linktelėjo.

— Rytoj man reikės, kad į karantino zoną praleistų laborantą — jis turi perskaityti man Kivrinos taško rodmenis, — pasakė Danvortis. — Ką turiu padaryti, kad gaučiau jam leidimą?

— Kiek žinau — nieko. Apsauga neišleidžia žmonių iš čia, bet kažin ar stengiasi neįleisti čionai.

Registratorė pasikvietė Merę į šalį ir kažką tyliai, primygtinai jai sukuždėjo.

— Jau turiu eiti, — subruzdo ji. — Bet tu jokiu būdu neišeik neatlikęs imuniteto stiprinimo procedūros. Kai aplankysi Badrį, grįžk atgal čionai. Kolinai, tu pono Danvorčio palauksi čia.

Danvortis užlipo į izoliatorių. Prie durų jis nieko nerado, tad šiaip ne taip įsirangę į apsauginės aprangos komplektą, neužmiršęs pirštinių apsimauti paskiausia, ir įėjo vidun.

Dailioji slaugė, kuri taip domėjosi Viljamu, kaip tik matavo Badriui pulsą, įdėmiai žvelgdama į ekraną. Danvortis sustojo lovos kojūgalyje.

Merė buvo sakiusi, kad Badriui vaistai nepadeda, bet Danvortis vis vien buvo priblokštas, jį išvydęs. Badrio veidas vėl buvo pajuodęs nuo karštinės, po akimis tamsavo mėlynės, tarsi kas būtų jam smogęs. Badrio dešinioji ranka buvo prikabinta prie kažkokio sudėtingo šunto. Alkūnės linkis margavo šiurpiomis violetinėmis ir purpurinėmis dėmėmis. Kairioji ranka atrodė dar baisiau — visa vidinė dilbio pusė pajuodusi.

— Badri… — ištarė Danvortis, bet slaugė papurtė galvą.

— Pabūti galite tik minutėlę, — pasakė ji.

Danvortis linktelėjo.

Slaugė nuleido glebią Badrio ranką ant lovos, kažką surinko konsolės klaviatūra ir pasišalino.

Danvortis atsisėdo prie lovos ir apžvelgė ekranus. Šie atrodė lygiai taip pat, Danvorčiui — visiškai nesuprantamai, nieko jam nesakė nei diagramos, nei dantytos kreivės, nei besikeičiantys skaičiai. Jis dirstelėjo į Badrį — visai nusigalavusį, tarytum sudaužytą. Paskui švelniai patapšnojo jam ranką ir pakilo eiti.

— Tai žiurkės, — sumurmėjo Badris.

— Badri? — tyliai ištarė Danvortis. — Čia aš, ponas Danvortis.

— Pone Danvorti… — ištarė Badris neatsimerkdamas. — Aš mirštu, tiesa?

Danvortį nusmelkė baimė.

— Žinoma, ne, — atsakė kuo nuoširdžiau. — Iš kur ištraukei, kad miršti?

— Nuo to mirštama visada, — pasakė Badris.

— Ką? Nuo ko?

Badris neatsakė. Danvortis dar pasėdėjo su juo, kol atėjo slaugė, bet Badris nebeistarė nė žodžio.

— Pone Danvorti, — šnipštelėjo slaugė. — Jam reikia ilsėtis.

— Žinau. — Jis pasuko prie durų, bet ant slenksčio dar kartą atsigręžė pažvelgti į pasliką gulintį Badrį.

— Tai išgalabijo visus, — pasakė Badris. — Išžudė pusę Europos.

Kai Danvortis nulipo žemyn, Kolinas stypsojo prie registratorės staliuko ir pasakojo šiai apie Kalėdų proga gautas dovanas.

— Mamos siųstų dovanų taip ir neatnešė — tai dėl karantino. Paštas jų nepraleido.

Danvortis pasakė registratorei, kad jam turėtų suleisti preparato imunitetui stiprinti. Ši linktelėjo ir pasakė:

— Truks tik akimirką.

Jie atsisėdo laukti. Tai išgalabijo visus… — galvojo Danvortis. Išžudė pusę Europos.

— Taip ir neperskaičiau jai tekusios minklės, — pasakė Kolinas.

— Gal norite išgirsti? — Atsakymo jis net nelaukė: — Kur buvo Kaledų Senelis, kai užgeso šviesa? — Jis nutilo, dabar jau laukdamas atsakymo.

Danvortis tik papurtė galvą.

— Tamsoje.

Kolinas išsitraukė iš kišenės gumos guzulą, išvyniojo ir susibruko į bumą.

— Jaudinatės dėl tos savo merginos, ar ne? — paklausė.

— Taip.

Jis sulankstė gumos pakuotę į mažulytį gniutulą.

— Štai ko nesuprantu: kodėl jūs negalite jos iš ten ištraukti?

— Juk ji nestovi toje pačioje vietoje, į kurią persikėlė. Turime laukti sutartos susitikimo datos.

— Aš ne tai turėjau omeny. Norėjau pasakyti: kodėl jūs.negalite grįžti į tą patį akimirksnį, kai ją išsiuntėte, ir užklupti ją, dar tebesančią ten? Anksčiau, nei jai galėjo kas nors nutikti? Na, juk jūs galite persikelti į bet kurį laiką, argi ne taip?

— Ne, — atsakė Danvortis. — Tiesa, galima išsiųsti istoriką į bet kurį laiką, bet kartą jis jau nukeliavęs ten, tinklas veikia tik realiu laiku. Ar jūs mokykloje mokėtės apie paradoksus?

— Taip, — atsakė Kolinas, nors neatrodė tvirtai įsitikinęs. — Tai kažkas apie laiko kelionių taisykles, ar ne?

— Erdvėlaikio kontinuumas paradoksų neleidžia, — paaiškino Danvortis. — O jeigu Kivrinos dėka atsitiktų kas nors, kas iš tikrųjų neatsitiko, arba jei ji taptų kokio nors anachronizmo priežastimi, tai ir būtų paradoksas.

Kolinas vis dar neatrodė kaip reikiant supratęs.

— Vieną iš paradoksų apibrėžia tai, kad niekas negali būti dviejose vietose vienu metu. Ji — jau keturios dienos praeityje. Ir šito mes niekaip negalime pakeisti. Tai jau įvyko.

— Kaip tuomet ji sugrįš?

— Kai ji persikėlė į praeitį, laborantas nustatė tikslias jos buvimo koordinates — tai mes vadiname taško fiksavimu. Taškas nurodo tikslų laiką bei vietą, kur ji yra, ir veikia maždaug kaip… na… — Jis ieškojo kuo suprantamesnio palyginimo. — Na, tarkime tai — kaip saitas, kaip virvė, surišanti draugėn du laiko momentus, taigi, tinklą tam tikru sutartu metu galima vėl atidaryti ir pasiimti iškeliavusį žmogų.

— Maždaug šitaip: „Susitiksime prie varpinės pusę šešių”?

— Maždaug. Tai vadinama susitikimo laiku. Kivrinos susitikimo laikas — po dviejų savaičių. Gruodžio dvidešimt aštuntąją. Tą dieną laborantas vėl atidairys tinklą, ir Kivrina sugrįš.

— Manding, sakėte, kad laikas ten ir laikas čia sutampa. Tad kaip dvidešimt aštunta gruodžio gali būti po dviejų savaičių?

— Viduramžiais buvo naudojamas kitas kalendorius. Dabar ten — gruodžio septynioliktoji. O pagal mūsų kalendorių susitikimo laikas — sausio šeštą. — Jei tik ji tikrai ateis į susitikimo vietą. Jei tik aš surasiu laborantą, kuris atidarytų tinklą.

Kolinas išsitraukė gumos gurvuolį ir įdėmiai apžiūrėjo. Jis buvo balzganas, su mėlynu atspalviu, dėmėtas. Labai jau panašus į mėnulio žemėlapį. Kolinas įsigrūdo gumą atgal į bumą.

— Vadinasi, jeigu aš iškeliaučiau į 1320-uosius gruodžio dvidešimt šeštąją, galėčiau švęsti Kalėdas du kartus?

— Taip. Tikriausiai.

— Apokaliptiška, — pareiškė Kolinas. Jis išlankstė gumos popierėlį ir vėl sulankstė — pavyko į netgi dar mažesnį gumuliuką.

— Man atrodo, jie bus apie jus pamiršę.

— Ir man pradeda taip atrodyti, — pasakė Danvortis. Išvydęs prašmėžuojant budintį gydytoją, sustabdė jį ir pasakė laukiąs imuniteto sustiprinimo procedūros.

— O, tikrai? — gydytojas, regis, nustebo. — Tuojau pamėginsiu išsiaiškinti. — Jis išnyko už skyriaus durų.

Danvortis su Kolinu dar kiek palaukė. „Tai žiurkės”, — sakė Badris. O pačią pirmąją naktį jis klausė Danvorčio: „Kokie dabar metai?” Bet juk pats tvirtino, kad laiko paklaida — minimali! Ir dar užtikrino, kad visi asistento apskaičiavimai buvo teisingi.

Kolinas protarpiais vis išsitraukdavo iš burnos gumą ir apžiūrėdavo, kaip keičiasi jos spalva.

— O jei nutiktų kas nors siaubingo, nejaugi negalėtumėte kartelį sulaužyti taisyklių? — paklausė jis, prisimerkęs nužiūrinėdamas gumos gurvuolį. — Na, pavyzdžiui, jei ji nusilaužtų ranką arba žūtų, arba jei jai po kojomis sprogtų bomba?

— Tai ne taisyklės, Kolinai. Tai moksliniai dėsniai. Jų sulaužyti mes niekaip negalime, kad ir kiek mėgintume. Jeigu pabandytume panaikinti jau nutikusius įvykius, tinklas paprasčiausiai neatsivertų.

Kolinas išspjovė gumą į popierėlį ir rūpestingai suvyniojo.

— Esu tikras, kad tai jūsų panelei viskas klojasi kuo puikiausiai, — pareiškė.

Jis sugrūdo suvyniotą gumą į striukės kišenę ir iš ten pat išsitraukė nemenką ryšulį.

— Tai tau, pamiršau atiduoti tetulei Merei kalėdinę dovaną!

Jis stryktelėjo ir smuko į nukentėjusių nuo nelaimingų atsitikimų skyrių anksčiau, nei Danvortis suskubo prasižioti, kad palauktų. Vaikiščias įpuolė pro duris ir tą pat akimirksnį nėrė atgal.

— Pasiutimas! Rakštis Subinėj! — šūktelėjo. — Ateina čionai!

Danvortis atsistojo.

— Iki visiškos laimės tik jos ir trūko.

— Čionai! — mostelėjo Kolinas. — Tą naktį, kai atvažiavau, ir įsmukau pro anas duris. — Jis nukūrė į priešingą pusę nuo durų.

— Eime!

Danvortis lenktyniauti su Kolinu nepajėgė, bet sparčiu žingsniu patraukė Kolino nurodytu koridorių labirintu, kol galiausiai pro tarnybinį įėjimą ištrūko į šoninę gatvelę. Už durų lietuje mirko kažkoks žmogus su kartono lakštu rankose. Jo plakatas skelbė: „Lemtis, kurios taip baiminomės, mus jau užgriuvo”. Kad ir kaip keista, šia fraze šįsyk buvo pataikyta kaip pirštu į akį.

— Tuojau apsidairysiu, ar ji tikrai mūsų nepastebėjo, — mestelėjo Kolinas ir nėrė už kampo pasižiūrėti, kad dedasi prie pagrindinių durų.

Vyriškis pakišo Danvorčiui skrajutę. „PASAULIO PABAIGA JAU ČIA PAT!” — rėkte rėkė ji didžiulėmis riebiomis raidėmis. „Bijokite Dievo, nes atėjo Jo teismo valanda”. „Apreiškimas Jonui 14:7”.

Kolinas pamojavo Danvorčiui iš už kampo.

— Viskas gerai, — sušniokštė kiek uždusęs. — Ji viduj. Kaukia ant registratorės.

Danvortis grąžino vyriškiui skrajutę ir nusekė paskui Koliną. Šis straksėjo priekyje Vudstoko kelio link. Danvortis neramiai dirsčiojo per petį į nukentėjusių nuo nelaimingų atsitikimų skyriaus duris, bet taip ir nepamatė nė gyvos dvasios — piketuotojų prieš Europos Bendriją, ir tų nebebuvo.

Kolinas dūmė dar visą kvartalą, paskui sulėtino žingsnį. Išsitraukė iš kišenės muilo tablečių maišelį, pasiūlė ir Danvorčiui.

Šis atsisakė.

Kolinas įsimetė į bumą rausvą saldainiuką ir, glemžodamas jį, ne itin aiškiai numykė:

— Kaip gyvas dar nesu šitaip šauniai šventęs Kalėdų.

Virškindamas šį požiūrį, Danvortis įveikė dar porą kvartalų.

Ausis rėžė varpų gausmas — šįsyk jie niokojo „Blausų viduržiemį”, kas irgi puikiai tiko prie situacijos. Gatvės buvo tuštutėlės, bet, kai tik jie pasuko į Didžiąją gatvę, priekyje sušmėžavo pažįstama figūra, susigūžusi ir atskubanti artyn.

— Ponas Finčas, — tarstelėjo Kolinas.

— Viešpatie švenčiausias, — atsiduso Danvortis. — Kaip manai, kojis pristigo dabar?

— Nuoširdžiai viliuosi, kad Briuselio kopūstų.

Finčas išgirdo balsus ir pakėlė galvą.

— Ak, štai kur jūs, pone Danvorti. Ačiū Dievui. Visur jūsų ieškojau.

— Kas dar nutiko? — paklausė Danvortis. — Juk pažadėjau poniai Teilor, kad kaip nors surasiu kambarį repeticijoms.

— Visai ne tai, pone. Bėda ištiko sulaikytuosius. Du iš jų jau atgulė, pakirsti viruso.

„DOMESDAY BOOK”, IŠŠIFRUOTA STENOGRAMA

(032631 — 034122)

1320 gruodžio 21 (pagal senąjį kalendorių). Tėvas Rošas nežino, kur yra plyšys. Prikalbinau jį nusivesti mane ten, kur tąsyk susitiko Gavyną, bet netgi tada, kai stovėjau laukymėje, atmintyje niekas nė nekrustelėjo. Akivaizdu, kad Gavynas, prieš sutikdamas tėvą Rošą, įveikė nemenką atstumą nuo plyšio, o aš tuo metu jau klejojau beveik be sąmonės.

Šiandien supratau ir dar kai ką: savomis jėgomis surasti plyšio man niekaip nepavyks. Giria pernelyg didelė, joje — devynios galybės laukymėlių su ąžuolais ir tankių karklynų — dabar, kai prisnigo, visos jos atrodo visiškai vienodos. Reikėjo man palikti prie plyšio kokį nors pastebimesnį ženklą, ne vien numesti dėžutę.

Taigi, teks kažkaip prikalbinti Gavyną, kad parodytų man tikrąją plyšio vietą, o jis dar netgi negrįžęs. Rozemunda sakė man, kad iki Koursio — tik pusė dienos kelio, bet Gavynas tikriausiai nenorėjo joti atgal per lietų ir liko nakvoti.

Nuo pat mūsų sugrįžimo lyja kaip iš kibiro. Tikriausiai turėčiau tik džiaugtis, nes lietus nuplaus sniegą, bet tokiu oru nėra ko nė svajoti apie žygį ieškoti plyšio, maža to, ir dvare tvyro stingdantis šaltis. Visi net ir namuose nenusivelka apsiaustų ir tūno susigūžę prie ugniavietės.

Kažin, kaip nuo šalčio ginasi paprasti valstiečiai? Sukiužusios jų trobelės nesulaiko net vėjo, o toje, į kurią buvau įlindusi pati, nemačiau netgi nieko panašaus į antklodę. Reikia manyti, jie ten sušalę į kaulą, o Rozemunda pranešė man, neva prievaizdo žmona sakiusi, kad lietus nesiliaus iki pat Kūčių.

Rozemunda atsiprašė manęs už bjaurų elgesį miške ir pasakė:

— Buvau labai supykusi ant sesers.

Tačiau Agnesė čia niekuo dėta — Rozemunda pernelyg smarkiai susikrimto išgirdusi žinią, jog Kalėdoms pakviestas jos sužadėtinis. Nutaikiusi progą persimesti su Rozemunda keliais žodžiais akis į akį, paklausiau, ar ji nuogąstaujanti dėl būsimų vedybų.

— Dėl jų susitarė mano tėtis, — atsakė ji, verdama siūlą į adatą. — Mes susižadėjome per šventą Martyną[4]. O susituoksime per Velykas.

— Ar tu sutikai tekėti? — paklausiau.

— Partija tikrai gera, — atsakė ji. — Seras Bloetas užima aukštą padėtį, be to, jo žemės jungiasi su mano tėčio žemėmis.

— O tu jį myli?

Ji įsmeigė adatą į drobė, ištemptą ant medinio rėmelio.

— Tėtis nė už ką neleistų, kad man nutiktų kas nors blogo, — tiek teatsakė ji, traukdama iš siuvinio ilgą siūlą.

Nieko daugiau ji nenorėjo sakyti, o iš Agnesės sugebėjau ištraukti tik tiek, kad seras Bloetas labai mielas, nes padovanojęs jai sidabrinį pinigėlį — be jokios abejonės, tai viena iš sužieduotuvių dovanų.

Agnesė pernelyg susirūpinusi savo keliuku, kad pasakotų man dar ką nors. Daugmaž pusiaukelėje ji liovėsi skųstis, o kai grįžome ir nukėliau ją nuo keršio, ėmė šlubuoti akivaizdžiai persistengdama, tad pamaniau, kad ji tik stengiasi atkreipti į save dėmesį. Bet kai nutaikiau progą apžiūrėti sumušimą, įsitikinau, kad šašas visiškai nuplėštas. Sumušta vieta paraudusi ir patinusi.

Nuploviau jai žaizdą ir aprišau pačiu švariausiu skudurėliu, kokį tik pavyko rasti (bijau, kad tai bus vienas iš Imeinos galvos apdangalų, mat aptikau jį skrynioje lovos kojūgalyje), o paskui prikalbinau pasėdėti ramiai prie ugnies ir pažaisti su mediniu riteriu. Bet man neramu. Jei į žaizdą įsimes koks užkratas, galime susilaukti rimtos bėdos. Keturioliktame amžiuje niekas nė girdėt negirdėjęs apie kokius nors antimikrobinius preparatus.

Elivysa irgi nerimauja. Akivaizdu, kad ji laukė Gavyno sugrįžtant šįvakar: vis matydavau ją stoviniuojančią prie pertvaros ir besižvalgančią pro duris laukan. Taip ir nesugebėjau perprasti, ką ji jaučia Gavynui. Kartais, pavyzdžiui šiandien, man atrodo, kad ji myli jį ir bijo to, ką šitokia meilė reikštų jiems abiem. Tais laikais svetimavimas bažnyčios požiūriu buvo mirtina nuodėmė, neretai — ir gana pavojinga. Bet dažniausiai lyg ir nekyla abejonių, kad jo amour — visiškai be atsako, kad Elivysai taip neramu dėl vyro, jog Gavynas jai — tuščia vieta.

Tyra, nepasiekiama dama buvo tokios riteriškos meilės idealas, ir vis dėlto akivaizdu, kad Gavynas pats nenutuokia, ar ji į jo jausmus atsako tuo pačiu, ar ne. Išgelbėdamas miškuose mane ir sukurpdamas istoriją apie gaują plėšikų, jis, be jokioė abejonės, siekė padaryti jai įspūdį (būtų dar žymiai įspūdingiau, jei iš tikrųjų egzistuotų kokie dvidešimt pakelės plėšikų, ginkluotų kardais, vėzdais bei koviniais kirviais). Akivaizdu: jis ryžtųsi bet kam, kad tik pelnytų jos palankumą, ir ledi Imeina tai žino. Manau, kaip tik todėl ir išsiuntė jį į Koursį.

18

Kol jie parsirado į Baliolą, virusas paguldė dar du iš sulaikytųjų. Danvortis nusiuntė Koliną į lovą, o pats padėjo Finčui paguldyti susirgusiuosius ir paskambino į ligoninę.

— Visos mūsų mašinos šiuo metu išvykusios, — pranešė jam registratorė. — Atsiųsime greitąją iš karto, kai tik galėsime.

Greitosios jie sulaukė tik pusiaunaktį. Kai Danvortis pats pasiekė lovą, buvo jau po pirmos.

Kolinas miegojo sudedamoje lovelėje, kurią jam iš kažkur atnešė Finčas; „Riterių amžius” gulėjo greta jo ant pagalvės. Danvortis jau tiesė ranką patraukti knygą, bet persigalvojo — nenorėjo vaikinuko pažadinti. Tada pats krito į lovą.

Kivrina negalėjo pakliūti į maro pragaištį. Badris juk sakė, kad laiko paklaida — vos keturios valandos, o maras Angliją užgriuvo 1348-aisiais. O Kivrina išsiųsta į 1320-uosius.

Danvortis apsivertė ant kito šono ir ryžtingai užsimerkė. Ji tikrai negalėjo pakliūti į marą. Badris kliedėjo. Juk prišnekėjo visokių dalykų: apie kažkokį dangtį ir sudaužytą porcelianą, dar — apie žiurkes. Beprasmiški kliedesiai. Tai karštinė kalta. Jis liepė Danvorčiui atsitraukti, o gal daryti kažką atsargiai, nesupaisysi. Bruko jam kažkokius įsivaizduojamus užrašus. Visa tai ničnieko nereiškia.

„Tai žiurkės”, — tvirtino Badris. Keturioliktojo amžiaus žmonės nežinojo, kad užkratą platina žiurkių utėlės. Jie net nenutuokė, kas sukėlė ligą. Bandė kaltinti visus iš eilės: žydus, raganas, pamišėlius. Žudydavo nevispročius, kardavo senas moteris. Degindavo ant laužo nepažįstamus.

Danvortis išsiropštė iš lovos ir nustypčiojo į svetainę. Ant pirštų galiukų pritipeno prie Kolino lovelės ir ištraukė „Riterių amžių” vaikinukui iš po galvos. Šis krustelėjo, bet nepabudo.

Danvortis atsisėdo ant palangės ir atsivertė skyrių apie Juodąją Mirtį. Epidemija prasidėjo Kinijoje 1333-aisiais ir prekybiniais laivais greitai persikėlė į Vakarus — pasiekė Mesinos uostą Sicilijoje, o iš ten — Pizą. Užkratas labai greitai išplito Italijoje ir Prancūzijoje: aštuoniasdešimt tūkstančių mirusių Sienoje, šimtas tūkstančių — Florencijoje, trys šimtai tūkstančių — Romoje. O paskui maras persikėlė ir per Lamanšą. Angliją pasiekė 1348-aisiais, „šiek tiek prieš Jono Krikštytojo dieną” — birželio dvidešimt ketvirtąją.

Tai reikštų, kad laiko paklaida — dvidešimt aštuoneri metai. Badris nerimavo dėl galimo pernelyg didelio laiko uždelsimo, bet kalbėjo apie savaites, ne metus.

Danvortis siektelėjo per Kolino lovelę ir pasiėmė iš lentynos Ficvilerio „Pandemijas”.

— Ką jūs čia darote? — per miegus paklausė Kolinas.

— Skaitinėju apie Juodąją Mirtį, — sukuždėjo Danvortis. — Miegok.

— Jie maro šitaip nevadino, — neaiškiai suniurzgė Kolinas — gumos gniutulą ir miegodamas laikė burnoje. Vaikiščias apsivertė, susivyniodamas į antklodę. — Vadino mėlynąja liga.

Danvortis nusinešė abi knygas į savo lovą. Pasak Ficvilerio, maras Angliją pasiekė 1348-aisiais, per Petrines, vadinasi, birželio dvidešimt devintąją. Oksfordą jis pasiekė gruodį, Londoną — jau 1349-ųjų spalį, o paskui persikėlė per Lamanšą atgal — užgriuvo Nyderlandus bei Norvegiją. Juodoji Mirtis šlavė visus iš eilės, nepalietė tik Bohemijos ir Lenkijos, kurios suskubo paskelbti karantiną, ir, kad ir kaip keista, neprasibrovė į kai kurias Škotijos dalis.

Savo kelyje Juodoji Mirtis šienavo viską, tarsi koks Mirties Angelas, išguldydama ištisus kaimus, nepalikdama nieko, kas galėtų atlikti paskutiniąsias apeigas ar palaidoti pūvančius kūnus. Buvo vienuolynas, kuriame išmirė visi vienuoliai, išskyrus vieną.

Vienintelis, likęs gyvas, paliko, užrašus. „Tam, kad visi tie dalykai, kuriuos reikia atminti, nepražūtų laiko tėkmėje ir neišsitrintų iš atminties tų, kurie ateis po mūsų, — rašė jis, — aš, regėdamas šitiek blogybių, o ir visą pasaulį, deja, dūstantį Didžiojo Blogio gniaužtuose, pats būdamas jau tarsi tarp mirusiųjų, pats laukdamas mirties, privalau suguldyti į raštus visus tuos dalykus, kurių liudininkas buvau”.

Jis užrašė viską — tikras istorikas, o paskui, matyt, mirė ir pats — visiškai vienas. Jo rankraštis nutrūko staiga, o apačioje buvo įrašas jau kita ranka: „Atrodo, čia autorius numirė”.

Kažkas pabarbeno į duris. Finčas. Su chalatu, apsiblaususiomis akimis, paklaikęs.

— Dar viena iš sulaikytųjų, pone, — išbėrė jis.

Danvortis pridėjo pirštą prie lūpų ir drauge su Finču išėjo į koridorių.

— Į ligoninę skambinai?

— Taip, pone, bet jie sakė, kad greitosios automobilį galės atsiųsti ne anksčiau nei po kelių valandų. Liepė susirgusiąją izoliuoti, duoti jai dimantadino ir girdyti apelsinų sultimis.

— Kurių, manau, beveik visai nebeliko, — suirzęs drėbtelėjo Danvortis.

— Taip, pone, bet ne tai blogiausia. Su ja neįmanoma susišnekėti.

Danvortis liepė Finčui palaukti už durų, kol apsirengs ir susiras veido kaukę, paskui abu drauge nužingsniavo į Salviną. Prie durų spietėsi sulaikytųjų būrelis gana keistokais apdarais, kuriuos sudarė apatiniai drabužiai, paltai bei antklodės. Tik keleto veidus dengė kaukės. Užporyt visi jie jau tysos pasliki, dingtelėjo Danvorčiui.

— O, ačiū Dievui, jūs čia, — subruzdo kažkas iš sulaikytųjų. — Ničnieko negalime su ja padaryti.

Finčas nusivedė Danvortį pas susirgusiąją, kuri labai tiesi sėdėjo lovoje. Tai buvo pagyvenusi moteris žilais išsidraikiusiais plaukais — tokiomis pat nesveikai blizgančiomis akimis, tokia pat karštligiškai gyvybinga, koks buvo ir Badris pirmąją naktį.

— Nešdinkis! — suriko ji vos išvydusi Finčą ir mostelėjo ranka jo pusėn. Paskui degančios jos akys smigo į Danvortį. — Tėveli! — sušuko ji ir įnoringai atkišo apatinę lūpą. — Aš buvau negera mergaitė, — sučiepsėjo ji vaikišku balseliu. — Suvalgiau visą gimtadienio tortą, ir dabar man skauda pilvuką.

— Dabar suprantate, ką turėjau omeny, pone? — įsikišo Finčas.

— Ar indėnai tikrai ateina, tėveli? — paklausė ji. — Man nepatinka indėnai. Jie turi lankus ir strėles.

Kol bendromis pastangomis jiems pavyko šiaip taip paguldyti ją į sudedamą lovelę vienoje iš auditorijų, atėjo ir rytas. Danvortis galiausiai griebėsi paskutinės likusios išeities ir, vos jis pasakė: „Tėvelis nori, kad jo geroji mergytė tuojau pat gultų į lovelę”, — ji netikėtai nurimo, bet tuoj pat atvažiavo ir greitoji.

— Tėveli! — sriūbavo moteris, kai sanitarai kėlė ją į mašiną. — Nepalik manęs čia vienui vienos!

— O jergutėliau, — suaimanavo Finčas, kai greitoji pagaliau nuvažiavo. — Jau ir pusryčių metas praėjo. Tikiuosi, jie nesurijo viso kumpio.

Jis nuskubėjo skirstyti maisto davinių, o Danvortis grįžo į savo butą laukti Endriuso skambučio. Ant laiptų susidūrė su Kolinu — šis žiaumojo skrudintos duonos riekelę, tuo pat metu brukdamas ranką į striukės rankovę.

— Vikaras prašė padėti jam surinkti sulaikytiesiems drabužių, — pranešė jis pilna burna. — Skambino tetulė Merė. Sakė, kad būtinai jai perskambintumėte.

— O kaip Endriusas? Neskambino?

— Ne.

— Gal jau atkurtas telefono vaizdo ryšys?

— Ne.

— Neužmiršk dėvėti privalomos kaukės! — šūktelėjo Danvortis vaikiščiui pavymui. — Ir šaliko — taip pat!

Jis paskambino Merei ir nekantriai pratrypčiojo prie telefono geras penkias minutes, kol ji pagaliau pakėlė ragelį.

— Džeimsai, čia tu? — išgirdo jis Merės balsą. — Skambinau dėl Badrio. Jis nori tave pamatyti.

— Ar jis jau sveiksta?

— Ne. Temperatūra vis dar laikosi labai aukšta, be to, pastaruoju metu jis kažko smarkiai jaudinasi, vis kartoja tavo vardą, reikalauja tave pakviesti — esą turįs pasakyti kažką labai svarbaus. O nuo to jo būklė tik dar labiau blogėja. Jei ateitum ir pasikalbėtum su juo, galbūt jis kiek apsiramintų.

— Gal jis kalba ką nors apie marą? — paklausė Danvortis.

— Apie marą? — Merė, atrodo, suirzo. — Tik nesakyk, kad ir tu užsikrėtei tais kvailais, galaižin iš kur atsklidusiais gandais, Džeimsai — esą tai cholera, tai juodoji karštinė, iš naujo įsiplieskusi pandemija…

— Ne, ne, — pasiskubino nuraminti ją Danvortis. — Tai tik Badris. Vakar vakare jis sakė štai ką: „Tai išgalabijo pusę Europos”. Ir dar: „Tai žiurkės”.

— Jis smarkiai karščiuoja, Džeimsai. Ir kliedi. Tokios sapalionės nieko nereiškia.

Juk jos tiesa, patikino save Danvortis. Kai sulaikytoji pradėjo kažką paistyti apie indėnus, ginkluotus lankais ir strėlėmis, jis juk nepradėjo dairytis, už kurio krūmo tyko sjuksų kariai. Tam, kad paaiškintų, nuo ko susirgo, ji susikūrė gimtadienio tortą, lygiai taip pat ir Badris Susikūrė marą. Tokios kalbos ničnieko nereiškia.

Vis dėlto jis pažadėjo Merei tučtuojau ateisiąs ir nuskubėjo ieškoti Finčo. Endriusas tiksliai nepasakė, kurią valandą skambinsiąs, bet Danvortis negalėjo rizikuoti, nieko nepalikdamas budėti prie telefono. Liko tik apgailestauti, kad nepaprašė Kolino palaukti, kol pasikalbėsiąs su Mere.

Finčas tikriausiai būsiąs valgykloje — turbūt krūtine užstojęs gina paskutiniąsias kumpio atsargas. Danvortis nukėlė ragelį nuo šakutės, kad skambinantysis sulauktų užimto telefono signalo, ir nuskubėjo per kiemą į valgyklą.

Prie durų jį pasitiko ponia Teilor.

— Kaip tik ėjau jūsų ieškoti, — pareiškė ji. — Girdėjau, šiąnakt virusas pakirto keletą iš sulaikytųjų.

— Taip, — patvirtino Danvortis, žvilgsniu ieškodamas salėje Finčo.

— O Dievulėliau. Vadinasi, užsikrėsti galėjome mes visi.

Finčo jis taip ir nepastebėjo.

— Kiek laiko trunka inkubacinis periodas? — paklausė ponia Teilor.

— Nuo dvylikos iki keturiasdešimt aštuonių valandų, — atsakė Danvortis. Jis ištempė kaklą, stengdamasis žvilgtelėti sulaikytiesiems virš galvų.

— Koks siaubas, — kalbėjo ponia Teilor. — Kas bus, jeigu kuris nors iš mūsų susirgs kaip tik vidury koncerto? Mes — tradicinės mokyklos atstovai, supraskite, ne bažnytinis susirinkimas. Tad privalome laikytis labai griežtų taisyklių.

Danvortis taip ir liko nesupratęs, kodėl tradicionalistams, kad ir kas tai būtų, prisireikė kurti taisykles, susijusias su draudimu pakeisti varpininką, netikėtai susirgusį gripu.

— Trečioji Taisyklė, — aiškino ponia Teilor. — Kiekvienas varpininkas privalo be pertrūkio laikytis savo varpo. Jei kuris nors iš mūsų staiga susmuktų, jo partijos nieku gyvu negalėtų perimti kas nors kitas. O tada sugriūtų ritmas.

Danvorčiui taip ir stojo vaizdas prieš akis: vienas iš varpininkų su visomis baltomis pirštinėmis staiga griūva paslikas, o kiti skubiai nuspiria jį į šoną, kad nesutriktų ritmas.

— Ar esama kokių nors išankstinių požymių? — paklausė ponia Teilor.

— Ne, — atsakė jis.

— Tuose NSA išsiuntinėtuose lapeliuose minima: dezorientacija, pakilusi temperatūra, galvos skausmas. Bet iš to mums jokios naudos. Visiems mums nuo varpų gausmo nuolat skauda galvą.

Va šitai įsivaizduoju kuo puikiausiai, pagalvojo Danvortis, dairydamasis Viljamo Gadsono ar kurio kito vyresniųjų kursų studento, kurį galėtų pasodinti budėti prie telefono.

— Jeigu būtume bažnytinio susirinkimo nariai, tai, be abejo, neturėtų reikšmės. Jų taisyklės leidžia žmonėms keistis vietomis į kairę ir į dešinę. Atlikdami Jorke „Tittum Bob Maxims”, jie pasitelkė devyniolika varpininkų. Devyniolika! Netelpa galvoj, kaip jiems apsiverčia liežuvis vadinti tai kūrinio varpams atlikimu.

Danvortis taip ir nepastebėjo valgykloje nė vieno iš savo studentų, o Finčas, reikia manyti, užsibarikadavęs maisto produktų sandėliuke. Kolinas jau kadai išgaravęs.

— Ar jums vis dar reikia kambario pratyboms? — paklausė Danvortis ponios Teilor.

— Taip, nebent šitas užkratas paguldytų ir kurį nors iš mūsų. Žinoma, tada galėtume mėginti išsiversti su „Stedmans”, bet tai juk būtų visai ne tas pats, argi ne taip?

— Aš leisiu jums pasinaudoti savo svetaine, su sąlyga, jei atsiliepsite į telefono skambučius ir užrašysite man žinias. Aš laukiu labai svarbaus telefono skambučio magistraline linija… norėjau pasakyti, tarpmiestiniu ryšiu, tad labai svarbu, kad kambaryje visą laiką kas nors būtų.

Jis nusivedė ją į savo butą.

— O, kambarys ne itin didelis, — įvertino ji. — Nesu tikra, kad mums pakaks vietos repetuoti skambinimo varpais judesius. Gal mes galėtume šiek tiek prastumdyti baldus?

— Darykite ką tik norite, jei tik atsiliepsite į skambučius ir perduosite žinias. Man turi paskambinti ponas Endriusas. Perduokite jam, kad, norint patekti į karantino zoną jokio leidimo jam nereikia. Pasakykite, kad eitų tiesiai į Brasenozę — aš susitiksiu su juo ten.

— Ką gi, manau, vis dėlto bus gerai, — pareiškė ji, tarytum darydama jam paslaugą. — Šiaip ar taip, geriau nei toje visų vėjų košiamoje kavinėje.

Danvortis paliko ją stumdyti baldų, toli gražu neįsitikinęs, kad sumanymas patikėti telefoną jai buvo toks jau vykęs, ir nuskubėjo pas Badrį. Šis trūks plyš norėjo kažką jam pasakyti. Tai išgalabijo visus. Išžudė pusę Europos.

Lietus apstojo, virto skysta miglele; prie ligoninės durų jau buvo susirinkęs visas pulkas piketuotojų, protestuojančių prie Europos bendriją. Prie jų prisijungė ir keletas daugmaž Kolino amžiaus vaikiščių, juodu pleistru apsilipdžiusių veidus ir šūkaliojančių: „Išleiskite mus iš čia!”

Vienas iš jų stvėrė Danvortį už rankos.

— Vyriausybė neturi teisės laikyti jūsų čia prieš jūsų paties valią! — pareiškė jis, prikišdamas dryžuotą veidą prie pat Danvorčio kaukės.

— Nešnekėk nesąmonių, — atrėžė Danvortis. — Svajoji sukelti dar vieną pandemiją?

Vaikigalis sutrikęs paleido jo ranką, ir Danvortis sėkmingai įsmuko vidun.

Nukentėjusiųjų nuo nelaimingų atsitikimų skyrius buvo grūste užgrūstas ligoniais, suguldytais ant neštuvų su ratukais; vieni tokie jau laukė prie lifto. Greta neštuvų stovėjo įspūdingo stoto medicinos sesuo milžinišku apsauginiu apdaru; ji kažką skaitė ligoniui iš knygos, apvilktos polietileniniu aplankalu.

— „Argi kas pražuvo, būdamas nekaltas?” — dudeno ji, ir Danvortis net sutriko staiga supratęs, kad tai — anaiptol ne slaugė. O ponia Gadson.

— „Ar teisiojo prašymas kada buvo atmestas?” — tęsė ji.

Valandėlei nutilusi, ji nykščiu ėmėsi sklaidyti Biblijos lapus, ieškodama kitos tinkamos ištraukos. Danvortis nėrė į šoninį koridorių ir nuskubėjo prie laiptų, iki širdies gelmių dėkingas NSA už priesaką nuolat dėvėti kaukes.

— „Viešpats užleis tave džiova, — progiesmiu traukė ji; jos balsas aidėjo koridoriumi sprunkančiam Danvorčiui įkandin, — ir karštine, ir uždegimais”.

Ir dar Viešpats užsiundys ant tavęs ponią Gadson, pagalvojo Danvortis, ir ji imsis sustiprinti tave, skaitydama tau Šventąjį raštą.

Jis laiptais užkopė į izoliatorių, kuris, atrodo, jau išsiplėtė per visą antrąjį aukštą.

— O štai ir jūs, — pasveikino jį slaugė. Šįsyk vėl budėjo dailutė šviesiaplaukė studentė. Kažin, gal reikėtų perspėti ją apie ponią Gadson? — dingtelėjo Danvorčiui.

— O aš jau nė nebesitikėjau jūsų sulaukti, — pasakė ji. — Jis šaukėsi jūsų visą rytą. — Ji padavė jam SAA paketą; Danvortis apsivilko ir nusekė paskui ją vidun.

— Prieš kokį pusvalandį jis primygtinai reikalavo pakviesti jus, — sukuždėjo ji. — Vis įtikinėjo norįs kažką labai svarbaus jums pasakyti. Dabar jam jau šiek tiek gerėliau.

Atrodė Badris netgi žymiai geriau. Sodrus, bauginantis nuoraudis buvo atslūgęs; dabar tamsi oda buvo net kiek pablyškusi, bet iš esmės jis vėl priminė tą patį senąjį Badrį. Jis tysojo pusiausėda, pagalvėmis paramstytas, pritraukęs kelius prie krūtinės, rankos sulenktais pirštais gulėjo ant jų. Akys buvo užmerktos.

— Badri, — pakalbino jį slaugė, uždedama pirštinėtą ranką jam ant peties ir pasilenkdama prie pat jo. — Atėjo ponas Danvortis.

Badrio akys prasivėrė.

— Ponas Danvortis?

— Taip, — slaugė parodė į jį galvos linktelėjimu. — Juk sakiau, kad ateis.

Badris atsisėdo kiek tiesiau, bet į Danvortį nė nedirstelėjo, įtemptai žvelgė tiesiai priešais save.

— Aš čia, Badri, — tarė Danvortis, žingtelėdamas į šalį taip, kad atsidurtų jo regėjimo linijoje. — Ką norėjai man pasakyti?

Badris vis dar įsmeigęs žvilgsnį žiūrėjo tiesiai į priekį. Jo pirštai, gulintys ant kelių, ėmė neramiai krutėti. Danvortis žvilgtelėjo į slaugę.

— Taip pat jis elgėsi ir anksčiau, — pasakė ji. — Manding, jam atrodo, kad jis spausdina. — Ji užmetė akį į ekranus ir pasišalino.

Badris iš tikrųjų spausdino. Riešais atsirėmęs į kelius, jis pirštais barbeno į antklodę kažkokią sudėtingą seką. Akys įdėmiai žvelgė į kažką, esantį priešais jį, — į ekraną? — o dar po valandėlės jis suraukė antakius.

— Ne, šitaip negali būti, — tarstelėjo jis ir vėl kibo sparčiai maigyti įsivaizduojamus klavišus.

— Kas, Badri? — nenustygo Danvortis. — Kas negerai?

— Tikriausiai įsivėlė kokia nors klaida, — pasakė Badris. Jis šiek tiek palinko į šoną. — Duok šen nuosekliai visus rodmenis, eilutė po eilutės.

Juk jis kalba į konsolės mikrofoną, susigaudę Danvortis. Jis kaip tik nuskaitinėja taško rodmenis.

— Ko negali būti, Badri?

— Laiko uždelsimas, — ištarė Badris, įsmeigęs akis į įsivaizduojamą ekraną. — Rodmenų patikrinimas, — pasakė jis į mikrofoną.

— Šitaip tikrai negali būti.

— Kas negerai su tuo laiko uždelsimu? — mygė Danvortis. — Ar laiko paklaida didesnė, nei tikėjaisi?

Badris neatsakė. Surinko dar kažkokius duomenis, luktelėjo, žvelgdamas į ekraną, paskui pašėlo karštligiškai spausdinti.

— Kokia ta laiko paklaida, Badri? — kamantinėjo Danvortis.

Šis spausdino dar gerą minutę, paskui liovėsi. Pažvelgė į Danvortį.

— Taip neramu, — mąsliai ištarė.

— Neramu — dėl ko, Badri? — paklausė Danvortis.

Badris staiga atmetė antklodę ir stvėrėsi lovos turėklo.

— Privalau tučtuojau surasti poną Danvortį, — pasakė. Tada trūktelėjo kaniulę ir ėmėsi plėšti juostą.

Ekranai jam už nugaros pašėlo: pratrūko pypsėti, kreivės karštligiškai šokčiojo aukštyn žemyn. Kažkur už durų nuaidėjo pavojaus signalas.

— Nedaryk šitaip, — riktelėjo Danvortis, mėgindamas iš kitos lovos pusės jį sulaikyti.

— Jis išėjo į barą! — plėšdamas lipnią juostą rėkė Badris.

Visuose ekranuose pasirodė tiesi linija.

— Atjungta, — ištarė kompiuterinis balsas. — Atjungta.

Į palatą įpuolė slaugė.

— O Dievulėliau, jau trečiąkart jis šitaip, — šūktelėjo ji. — Pone Čauduri, nevalia šitaip elgtis. Išdraskysite visus vamzdelius.

— Nueikite ir pakvieskite poną Danvortį. Tučtuojau, — įsakė Badris. — Kažkas negerai. — Vis dėlto jis vėl atsigulė ir leidosi užklojamas. — Kodėl jis neateina?

Danvortis, nenuleisdamas akių nuo Badrio, palaukė, kol slaugė vėl pritvirtins kaniulę lipnia juostele ir iš naujo sureguliuos ekranus. Badris jau atrodė išsekęs, apatiškas, kone išsunktas. Virš kaniulės formavosi nauja kraujosruva.

Slaugė pasišalino tarstelėjusi: „Manding, bus geriausia, jei paprašysiu jam raminamųjų”.

Kai tik ji išėjo, Danvortis vėl ėmėsi kalbinti Badrį:

— Badri, čia ponas Danvortis. Juk norėjai kažką man pasakyti. Pažvelk į mane, Badri. Kas nutiko? Kas negerai?

Badris pažvelgė į j į, tačiau be jokio susidomėjimo.

— Ar laiko paklaida pernelyg didelė, Badri? Ar Kivrina pakliuvo tiesiai į marą?

— Aš neturiu laiko, — pasakė Badris. — Jau buvau ten šeštadienį ir sekmadienį. — Jis vėl pradėjo spausdinti, pirštai be paliovos krutėjo ant antklodės. — Ne, šitaip negali būti.

Slaugė sugrįžo su nauja lašelinės talpa.

— O, gerai, — ištarė Badris. Jo veidas atsipalaidavo, išraiška sušvelnėjo, tarytum didžiulis akmuo būtų nusiritęs nuo krūtinės. — Aš nežinau, kas atsitiko. Man taip siaubingai skaudėjo galvą.

Jis užsimerkė ir, slaugei net nespėjus prijungti lašelinės prie kaniulės, tylutėliai užknarkė.

Slaugė išlydėjo Danvortį iš palatos.

— Jeigu pabudęs jis vėl imtųsi jūsų šauktis, kur galėčiau jus surasti? — paklausė.

Danvortis davė jai savo telefono numerį.

— Gal galite tiksliai prisiminti, ką jis kalbėjo? — pasiteiravo, plėšdamas nuo savęs apsauginę aprangą. — Kol dar nebuvau atėjęs?

— Jis be paliovos šaukėsi jūsų, tvirtino privaląs jus surasti, nes turįs pasakyti jums kai ką labai svarbaus.

— Ar jis kalbėjo ką nors apie žiurkes? — paklausė Danvortis.

— Ne. Tik kartą pasakė, kad reikia surasti Kareną… ar Kateriną…

— Kivriną.

Ji linktelėjo.

— Taip. Štai ką jis pasakė: „Privalau surasti Kivriną. Ar laboratorija atidaryta?” O paskui dar užsiminė kažką apie avinėlį, bet apie žiurkes, man rodos, nesakė nieko. Tiesa, dažniausiai išvis neįmanoma suprasti, ką jis kalba.

Danvortis išmetė į šiukšlių dėžę impregnuotas pirštines.

— Norėčiau, kad užrašinėtumėte viską, ką jis sakys. Nesuprantamas dalis galite praleisti, — skubiai pridūrė, kol ji nespėjo paprieštarauti. — Bet visa kita užrašykite. Grįšiu pavakary.

— Pamėginsiu, — pažadėjo slaugė. — Bet dažniausiai jis vapalioja kažkokius niekus.

Danvortis nulipo žemyn. Taip, daugiausia Badris vapalioja niekus, tai tik kliedesys, kuris nieko nereiškia. Vis dėlto jis išskubėjo į lauką, nusiteikęs pasigauti taksi. Norėjo kuo skubiau grįžti į Baliolą, pasikalbėti su Endriusu — ir kad šis kaip įmanoma greičiau perskaitytų taško rodmenis.

„Šitaip negali būti”, — nuolat kartojo Badris. Reikia manyti, turėjo omeny laiko paklaidą — ką daugiau? Ar įmanoma, kad, šifruodamas skaičius, jis suklydo? Kad tik iš pradžių pamanė, jog laiko paklaida — vos keturios valandos, o paskui įsitikino, kad… Kokia gi ta paklaida? Ketveri metai? O gal dvidešimt aštuoneri?

— Greičiau pateksite ten, kur jums reikia, jei eisite pėsčias, — kažkas pasakė. Tai buvo tas pats paauglys, juodu pleistru aplipintu veidu. — Jei laukiate taksi, stypsosite čia ištisą amžinybę. Visus taksi rekvizavo kraugerė vyriausybė.

Jis mostelėjo į taksi, kaip tik privažiuojantį prie nukentėjusių nuo nelaimingų atsitikimų skyriaus durų. Šoniniame automobilio lange puikavosi NSA plakatas.

Danvortis padėkojo vaikinukui ir nužingsniavo atgal į Baliolą. Vėl drengė lietus; Danvortis žingsniavo sparčiai, vildamasis, kad Endriusas jau bus paskambinęs, kad jis jau važiuoja. „Eikite, tuojau pat pakvieskite poną Danvortį, — sakė Badris. — Paskubėkite. Kažkas negerai”. Akivaizdu, kad jo atmintyje atsigamino visa tai, ką jis veikė iškart po to, kai nustatė tašką, kai, neužsimetęs net palto, per lietų tekinas pasileido į „Avinėlį ir kryžių” kviesti Danvorčio. „Šitaip negali būti”, — štai dar ką sakė jis.

Protekine Danvortis įveikė kiemą ir užbėgo laiptais į savo butą. Jis baiminosi, kad per varpų gaudesį ponia Teilor galėjo neišgirsti telefono, bet, kai atidarė duris, išvydo varpininkus su kaukėmis ant veidų, ratu stovinčius svetainėje iškeltomis rankomis ir suglaustais delnais, lyg ko maldautų iš aukštybių. Vienas po kito jie ritmingai nuleisdavo rankas priešais save ir sulenkdavo kelius — iškilmingoje tyloje.

— Skambino pono Besingeimo patarnautojas, — prašneko ponia Teilor pritūpdama ir vėl išsitiesdama. — Sakė, kad, jo nuomone, ponas Besingeimas tikriausiai išvykęs kažkur į Škotijos kalnus. O ponas Endriusas prašė, kad jam perskambintumėte. Jis skambino ką tik.

Danvortis tučtuojau paskambino tarpmiestine linija; jį užplūdo milžiniškas palengvėjimas. Laukdamas, kol Endriusas atsilieps, stebėjo tą keistą nebylų šokį, nelabai sėkmingai stengdamasis perprasti kokią nors veiksmų tvarką. Atrodė, kad ponia Teilor tūpčioja daugmaž sistemingai, bet įžvelgti kokį nors ritmą kitų nusilenkimuose jam taip ir nepavyko. Stambioji moteris, ponia Piantini, patyliukais skaičiavo susikaupusi taip, kad tarp antakių susimetė raukšlė.

— Gavau jums leidimą įvažiuoti į karantino teritoriją. Kada atvykstate? — prapliupo Danvortis iš karto, kai tik laborantas pakėlė raąelį.

— Štai kokie dalykėliai, pone… — atsakė Endriusas. Vaizdas ekrane jau buvo, bet toks drumstas, kad veido išraiškos niekaip neįžiūrėsi. — Nemanau, kad man verta važiuoti. Pažiūrėjau žinias, pone, prisiklausiau apie tą karantiną. Sako, kad indiškasis gripas — itin pavojingas.

— Jums nė nereikės susidurti su ligoniais, — užtikrino Danvortis. — Pasirūpinsiu, kad jus nuvežtų tiesiai į Brasenozės laboratoriją. Jums negrės nė menkiausias pavojus. Taško rodmenis perskaityti būtina — tai labai svarbu.

— Sutinku pone, bet per žinias sakė, kad užkratą galėjo paskleisti ir Universiteto šildymo sistema.

— Šildymo sistema? — nepatikėjo savo ausimis Danvortis. — Universitete jokios bendros šildymo sistemos išvis nėra, o kiekvieno atskiro fakulteto vamzdžiams — daugiau nei šimtas metų, jie net šildyti nebepajėgia, ką jau kalbėti apie kokius nors užkratus.

— Varpininkai visi it vienas grįžtelėjo ir sužiuro į jį, bet jų judesių ritmas nesutriko nė akimirkai. — Infekcija visiškai niekaip nesusijusi su šildymo sistema. Kaip ir su Indija ar Dievo rūstybe. Tai Pietų Karolinos kilmės virusas. Vakcina jau pakeliui į čia. Jums negresia joks pavojus.

Endriusas neatrodė įtikintas.

— Vis dėlto, pone, — atkakliai laikėsi savo jis, — nemanau, kad būtų labai protinga kaip tik dabar važiuoti pas jus.

Varpininkai staiga liovėsi tūpčioję.

— Atleiskite, — tarstelėjo ponia Piantini, ir jie pradėjo iš pradžių.

— Taško rodmenis perskaityti būtinai reikia. Mes išsiuntėme istorikę į 1320-uosius ir iki pat šiol nežinome, su kokia laiko paklaida ji susidūrė. Aš pasirūpinsiu, kad jums sumokėtų papildomai už darbą kenksmingomis sveikatai sąlygomis… — Vos tai ištaręs, Danvortis išsyk susizgribo pasirinkęs klaidingą taktiką. — Galiu pasirūpinti, kad dirbtumėte išvis izoliuotas, galėsite visą laiką vilkėti SAA arba…

— Galėčiau perskaityti taško rodmenis ir čia, — pasakė Endriusas. — Paprašykite vienos mano draugės, ji sureguliuos priėjimo ryšį. Ji — studentė, mokosi Šresberyje. — Jis valandėlę patylėjo. — Tai ir viskas, kuo galiu jums padėti. Atleiskite.

— Atleiskite, — pakartojo ponia Piantini.

— Ne ne, dabar tu skambini antruoju, — ėmė aiškinti ponia Teilor. — Du — trys — judesys aukštyn, trys keturi — judesys žemyn, tada trūkteli pirmoji. Visąlaik žiūrėk į kitus varpininkus, ne į grindis. Vienas, du — pradedame! — Ir jie vėl leidosi šokti savo nebylų minuetą.

— Aš tiesiog negaliu rizikuoti, — pasakė Endriusas.

Aišku kaip dieną: jo perkalbėti nebepavyks.

— Kuo vardu ta jūsų draugė Šresberyje? — paklausė Danvortis.

— Polė Vilson. — Endriuso balse skambėjo labai jau aiškus palengvėjimas. Jis padiktavo Danvorčiui telefono numerį. — Pasakykite, kad jums reikia nuotolinio perkėlimo rodmenų, užklausimo kodo ir jungiamosios grandies duomenų perdavimui. Man skambinkite šituo pačiu numeriu. — Jis buvo jau bededąs ragelį.

— Palaukite! — sušuko Danvortis. Varpininkai priekaištingai sužiuro į jį. — Kokia gali būti maksimali laiko paklaida, perkeliant žmogų į 1320-uosius?

— Net nenutuokiu, — nė nesusimąstęs atsakė Endriusas. — Laiko paklaidą prognozuoti labai sunku. Pernelyg daug ją lemiančių veiksnių.

— Pasakykite bent apytiksliai, — paprašė Danvortis. — Ar ji gali siekti dvidešimt aštuonerius metus?

— Dvidešimt aštuonerius metusi — Endriusas taip nuoširdžiai apstulbo, kad Danvortis išsyk pajuto šiokį tokį palengvėjimą. — Na… nemanau, kad tai įmanoma. Pastebėta tendencija, kad, į kuo tolesnę praeitį persikeli, tuo didesnės laiko paklaidos galima laukti, bet tas didėjimas neauga proporcingai. Daugiau galite sužinoti patikrinę parametrų duomenis.

— „Medievalis” išvis netikrino parametrų.

— Jie išsiuntė istoriką į praeitį, nepatikrinę parametrų? — Atrodė, kad Endriusą šitokia žinia gerokai pribloškė.

— Jie nepatikrino parametrų, jie neišbandė perkėlimų be žmogaus, neatliko jokių žvalgybinių bandymų, — išdrožė Danvortis. — Štai kodėl gyvybiškai svarbu tiksliai perskaityti taško koordinates. Norėčiau, kad padarytumėte man vieną paslaugą.

Endriusas kaipmat įsitempė.

— Ne, važiuoti čionai jums nereikės, — paskubomis tęsė Danvortis. — Jėzus turi visą perkėlimų vienoje vietoje įrangą Londone. Norėčiau, kad nuvažiuotumėte ten ir paleistumėte parametrų patikrą perkėlimui į 1320-ųjų gruodžio tryliktosios vidudienį.

— Kokios vietos koordinatės?

— Aš nežinau. Sužinosiu, kai nusigausiu į Brasenozę. Norėčiau, kad paskambintumėte man iš karto, kai tik nustatysite, kokia gali būti maksimali laiko paklaida. Ar galėsite tai padaryti?

— Taip, — atsakė Endriusas, nors jo balse vėl šmėstelėjo abejonė.

— Gerai. O aš paskambinsiu Polei Vilson. Nuotolinio perkėlimo rodmenys, užklausimo kodas ir jungiamoji grandis duomenų perdavimui. Paskambinsiu jums, kai tik ji nuvyks į Brasenozę ir sureguliuos visus nustatymus, — užbaigė Danvortis ir nutraukė ryšį anksčiau, nei Endriusas spėjo paprieštarauti.

Valandėlę jis laikė ragelį rankoje, stebėdamas varpininkus. Jų judesių eilės tvarka nuolat keitėsi, bet ponia Piantini, regis, nebeklydo.

Danvortis paskambino Polei Vilson ir perdavė Endriuso nurodymus. Kalbėdamas niekaip negalėjo atsikratyti minčių, kad ji galbūt, kaip ir Endriusas, prisižiūrėjo nesąmonių per žinias ir mirtinai išsigąs Brasenozės šildymo sistemos, bet ji iš karto sutiko.

— Man tik reikės nustatyti tinklų sąsają, — pasakė. — Susitiksime ten po trijų ketvirčių valandos.

Jis paliko varpininkus ir toliau tūpčioti keistame šokyje, o pats patraukė į Brasenozę. Lietus perstojo, gatvėse pasirodė kiek daugiau žmonių, nors parduotuvės beveik visos tebebuvo uždarytos. Kad ir kas buvo atsakingas už Karfakso varpus, jį, matyt, pakirto gripas, o gal dėl karantino jis visiškai pamiršo savo varpus. Mat šie atkakliai tebeskambino „Atnešk žibintą, Zanete Izabela”, nors tai galėjo būti ir „O Tannenbaum”.

Prie indiškų produktų bakalėjos stoviniavo trys piketuotojai, dar koks pustuzinis trypčiojo prie Brasenozės, laikydami vėliavą su didžiuliu užrašu — „LAIKO KELIONĖS — GRĖSMĖ SVEIKATAI”. Vieną jauną moterį Danvortis atpažino — ta pati greitosios pagalbos gydytoja.

Visa puokštė kaltųjų: šildymo sistemos, Europos Sąjunga ir laiko kelionės. Pandemijos metu tai buvo Amerikos biologinio karo programa ir oro kondicionieriai. Viduramžiais žmonės dėl epidemijų kaltindavo šėtoną bei kometų pasirodymą. Galima neabejoti: kai plačiai pasklis žinia, jog virusas atkeliavo iš Pietų Karolinos, apkaltinta bus JAV pietinių valstijų konfederacija arba pietietiškas keptas viščiukas.

Danvortis priėjo prie budinčiojo būdelės vartuose. Ant stalo galo stovėjo Kalėdinė eglutė su užtupdytu viršūnėje angelu.

— Turiu susitikti su studente iš Šresberio, ji žadėjo man sureguliuoti šiokią tokią ryšio įrangą, — pasakė jis budinčiajam. — Mums reikės į laboratoriją.

— Laboratorija paskelbta draudžiama zona, pone, — atsakė durininkas.

— Draudžiama zona?

— Taip, pone. Ji užrakinta, ir eiti ten neleidžiama niekam.

— Kodėl? Kas atsitiko?

— Dėl epidemijos pone.

— Dėl epidemijos?!

— Taip, pone. Turbūt bus geriausia, jei pasikalbėsite su ponu Gilkraistu, pone.

— Tai jau turbūt. Taip ir padarysiu. Pasakykite jam, kad aš čia ir kad man skubiai reikia įeiti į laboratoriją.

— Bijau, kad šiuo metu jo čia nėra.

— O kur jis?

— Manau, ligoninėje. Jis…

Danvortis nebelaukė, ką dar pasakys budintysis. Daugmaž pusiaukelėje jam staiga dingtelėjo, kad Polė Vilson liks laukti, net nenutuokdama, kur jis prašapo, o jau beveik pasiekęs ligoninę pagalvojo, kad Gilkraistas galėjo atsidurti čia todėl, kad pats pasigavo virusą.

Na ir gerai, kas jau kas, o jis tikrai to nusipelnė, dingtelėjo Danvorčiui, tačiau Gilkraistas sėdėjo laukiamajame sveikas ir gyvas, su NSA kauke ant veido, ir kaip tik raitojosi rankovę skiepui — slaugė jau laikė paruoštą švirkštą su preparatu.

— Jūsų budintysis man pasakė, kad uždraudėte įeiti į laboratoriją, — tarė Danvortis, įsibraudamas tarp Gilkraisto ir slaugės. — Bet man būtinai reikia ten patekti. Suradau laborantą, kuris gali per atstumą perskaityti taško rodmenis. Taigi, mums reikia sureguliuoti duomenų perdavimo įrangą.

— Bijau, kad tai neįmanoma, — atsakė Gilkraistas. — Laboratorija uždaryta karantino sąlygomis ir taip bus tol, kol paaiškės viruso kilmė.

— Viruso kilmė? — Danvortis nepatikėjo savo ausimis. — Virusas atkeliavo iš Pietų Karolinos.

— To tvirtinti užtikrintai negalėsime tol, kol negausime identifikacijos patvirtinimo. O kol kas, mano nuomone, užvis geriausia iki minimumo sumažinti Universitetui gresiantį pavojų, uždarant laboratoriją. O dabar, atleiskite, sesutė turi suleisti man imuninę sistemą stiprinančio preparato. — Jis jau buvo besibraunąs pro Danvortį pas slaugę.

Danvortis ištiesęs ranką jį sulaikė.

— Kokį pavojų?

— Visuomenė išreiškė pakankamai aiškų susirūpinimą dėl to, kad virusas galėjo prasiskverbti per tinklą.

— Visuomenė? Ar turite omeny tuos avigalvius, kurie mosuoja vėliava prie jūsų fakulteto vartų? — suriko Danvortis.

— Čia ligoninė, pone Danvorti, — subarė jį slaugė. — Malonėkite nerėkauti.

Danvortis nekreipė į ją dėmesio.

— Visuomenė išreiškė, pasak jūsų, „pakankamai aiškų susirūpinimą” ir dėl to, kad virusas pasklido dėl pernelyg liberalių imigracijos įstatymų, — pareiškė jis. — Gal ketinate tuo pačiu pradėjimu dar ir atsiskirti nuo Europos Sąjungos?

Gilkraistas piktai kilstelėjo smakrą, palei nosį įsirėžusios raukšlės buvo matyti net per kaukę.

— Kadangi esu laikinai einantis dekano pareigas, mano pareiga ir atsakomybė reikalauja veikti Universiteto labui. O mūsų padėtis bendruomenėje, kaip, manau, pats puikiausiai žinote, tiesiogiai priklauso nuo palankios miesto gyventojų nuomonės. Taigi, giliu mano įsitikinimu, užvis geriausia šiuo metu — numaldyti visuomenės baimes, uždarant laboratoriją tol, kol gausime tiksliai nustatytą viruso sekvenciją. Jeigu paaiškės, kad virusas — tikrai kilęs iš Pietų Karolinos, tuomet, savaime suprantama, laboratoriją nedelsdami vėl atidarysime.

— O kas tuo tarpu bus su Kivrina?

— Jeigu negalite susilaikyti nerėkęs, — pagrasino slaugė, — turėsiu pasiskųsti daktarei Arens.

— Nuostabu. Bėkite ir pakvieskite ją, — atrėžė Danvortis. — Aš tik noriu paaiškinti ponui Gilkraistui, kad jis rizikuoja smarkiai apsijuokti. Sis virusas niekaip negalėjo prasismelkti per tinklą.

Slaugė apsisuko ir išpoškino lauk.

— Jeigu jūsų protestuotojams nepakanka išsilavinimo perprasti fizikos dėsnius, — putojo Danvortis, — jie tikrai turėtų suprasti bent jau tokį paprastą faktą: mes atlikome perkėlimą per plyšį. Tinklas atsivėrė į vieną pusę — į 1320-uosius, o ne iš jų. Taigi, iš praeities pas mus išvis niekas negalėjo patekti.

— Tokiu atveju panelei Engl negresia joks pavojus ir ji gali ramiai palaukti, kol bus nustatyta sekvencija.

— Negresia joks pavojus? Juk jūs net nežinote, kur ji atsidūrė!

— Jūsų laborantas užfiksavo tašką; sprendžiant pagal preliminarius rodmenis, perkėlimas pavyko sėkmingai, laiko paklaida — minimali, — atsakė Gilkraistas. Jis vėl užsiraitojo rankovę ir skrupulingai užsisegė rankogalio sagą. — Man visiškai pakanka žinoti, kad panelė Engl yra ten, kur ir turėtų būti.

— O man — nepakanka. Ir nenurimsiu tol, kol neįsitikinsiu, kad Kivrina sėkmingai pasiekė paskirties tašką.

— Kaip matau, teks dar kartą jums priminti, kad už panelę Engl atsakau aš, o ne jūs, pone Danvorti. — Jis apsivilko paltą. — Ir privalau elgtis taip, kaip man atrodo geriausia.

— Ir jūs manote, kad geriausia — uždaryti laboratoriją, paskelbti ją esant karantino zona ir šitaip įsiteikti saujelei protestuojančių nevisapročių? — su kartėliu pasakė Danvortis. — Beje, toji pati visuomenė išreiškė „pakankamai aiškų susirūpinimą” ir dėl to, kad virusas gali būti Dievo bausmė. Tad kaip numaldysite šią nuomonę? Kaip išsaugosite taip manančiųjų palankią nuomonę apie save? Gal imsitės deginti ant laužo kankinius?

— Manau, kad tokios jūsų pastabos mane įžeidžia. Taip pat mane piktina nuolatiniai jūsų bandymai kištis į tai, kas yra visiškai ne jūsų reikalas. Jau iš pat pradžių jūs kaip išmanydamas kaišiojote pagalius „Medievaliui” į ratus, kad tik laiko kelionės jam taip ir liktų neprieinamos. Dabar jūs lygiai taip pat pasiryžęs sugriauti mano autoritetą. Norėčiau dar kartą jums priminti, kad, ponui Besingeimui išvykus, Istorijos fakulteto dekano pareigas einu aš, taigi…

— Jūs — ne laikinas dekanas, o tik bukas, pasipūtęs, toliau savo nosies nematantis kvailys, kuriam nieku gyvu nebuvo galima patikėti „Medievalio”, jau nekalbant apie Kivrinos saugumą!

— Nematau prasmės toliau tęsti šį pokalbį, — pareiškė Gilkraistas. — Laboratorija uždaryta — ir liks uždaryta tol, kol gausime patvirtintą viruso sekvenciją. — Tai taręs, jis išspūdino lauk.

Danvortis jau buvo bepuoląs jam iš paskos ir vos neįsirėžė į Merę. Ji vilkėjo apsauginę aprangą ir peržiūrinėjo kažkokį aplanką.

— Nepatikėsi, ką dabar iškrėtė Gilkraistas, — prapliupo Danvortis. — Keli piketuotojai įtikino jį, kad virusas prasismelkė per tinklą tad jis uždarė laboratoriją!

Merė nieko neatsakė, net nepakėlė akių nuo aplanko.

— Badris šįryt pasakė, kad laiko uždelsimo duomenys niekaip negali būti teisingi. Kartojo ir kartojo: „Kažkas negerai”.

Merė išsiblaškiusi dirstelėjo į jį ir vėl įniko į aplanką.

— Susitariau su vienu laborantu, kad jis per atstumą perskaitytų Kivrinos taško rodmenis, bet tasai Gilkraistas užtrenkė duris man prieš nosį, — putojo Danvortis. — Privalai pasikalbėti su juo. Pasakyti jam, kad viruso kilmė nustatyta, kad jis tikrai atėjo iš Pietų Karolinos.

— Jis ne iš ten.

— Ką nori tuo pasakyti? Ar jau gavai sekvencijas?

Merė papurtė galvą.

— PGC surado savo laborantę, ji vis dar atlieka sekvencijos tyrimus. Bet preliminarūs rezultatai leidžia tvirtinti, kad mūsuose — ne Pietų Karolinos virusas. — Merė pažvelgė į jį. — Bet aš ir šiaip žinau, kad mus užklupo kažkas kita. — Ji vėl nudelbė akis į aplanką. — Mirtingumo nuo Pietų Karolinos viruso procentas lygus apskritam nuliui.

— Ką tai reiškia? Ar kas nors atsitiko Badriui?

— Ne, — atsakė ji, užversdama aplanką ir prispausdama prie krūtinės. — Beverlei Bryn.

Danvortis tik suklapsėjo akimis. Laukė, kad ji pasakys: Latimerui.

— Tai moteriai su violetiniu skėčiu. — Merės balsas skambėjo piktai. — Ji mirė — ką tik.

Pastabos

1

Viešpatie, teikis atsiųsti iš dangaus savo šventąjį Angelą, kad sergėtų, puoselėtų, gintų, lankytų ir užstotų visus tuos, kurie dabar susirinkę šiuose namuose (lot.).

2

Pasiskubink man padėti (lot.).

3

Žodžių žaismas: Gadson skamba panašiai kaip Galstoun (gallstone — tulžies akmuo).

4

Lapkričio 11.

Content

Willis Connie Pasaulio pabaigos knyga

PIRMA DALIS

1

2

3

4

5

6

7

8

9

ANTRA DALIS

10

11

12

13

14

15

16

17

18

Pastabos